ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/6669/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1384/25 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.115 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2025 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченої - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на вирок Дзержинського районного суду м.Харкова від 31 березня 2025 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дзержинського районного суду м.Харкова від 31.03.2025 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м.Ізюм Харківської області, українку, громадянку України, яка має на утриманні трьох малолітніх дітей 2011 р.н., 2015 р.н. та 2018 р.н., офіційно не працевлаштовану, яка до затримання фактично проживала за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судиму,

визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Строк відбування покарання обчислювати з моменту фактичного затримання, а саме з 01.04.2023.

Зараховано у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у виді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Вирішено долю речових доказів відповідно до ст.100 КПК України.

Цим вироком встановлено, що 31.03.2023 близько 23 год. 25 хв. ОСОБА_7 знаходячись у себе вдома за адресою: АДРЕСА_1 , на кухні зі своїм колишнім співмешканцем ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 , на фоні попередньо виниклого конфлікту на ґрунті неприязних стосунків, реалізуючи раптово виниклий злочинний намір направлений на умисне протиправне заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_9 , під час вживання алкогольних напоїв, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер діяння та бажаючи діяти саме таким чином, взяла у праву руку кухонний ніж, і замахнувшись нанесла два порізи лезом ножа по шиї потерпілого ОСОБА_9 . Далі ОСОБА_7 подзвонила своєму знайомому ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3 , який викликав швидку медичну допомогу та поліцію. В подальшому, ІНФОРМАЦІЯ_4 дорогою до медичного закладу, в кареті швидкої медичної допомоги ОСОБА_9 помер о 00 годині 50 хвилин. Відповідно до висновку експерта №31/35 обласного бюро судово-медичної експертизи Житомирської обласної ради від 08.05.2023 смерть ОСОБА_9 настала від 2-х різаних ножових, проникаючих поранень шиї з ушкодженням перешийку щитоподібної залози та стінки трахеї, що супроводжувались кровотечою та призвели до аспіраційної асфіксії внаслідок закриття дихальних шляхів кров`ю.

На зазначений вирок суду першої інстанції прокурором у кримінальному провадженні ОСОБА_11 та захисником ОСОБА_8 подані апеляційні скарги.

До початку апеляційного розгляду прокурор ОСОБА_11 відмовився від своєї апеляційної скарги на підставі ч.1 ст.403 КПК України.

В своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати вирок Дзержинського районного суду м.Харкова від 31.03.2025 щодо ОСОБА_7 і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу, захисник зазначає, що висновки суду, викладені в оскаржуваному вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки ОСОБА_7 вчинила вбивство ОСОБА_9 в стані сильного душевного хвилювання, у її підзахисної умисел виник раптово та афектовано, який одразу і реалізувався. Крім того, захисник зазначає, що судом першої інстанції не враховано те, що перед подіями у цьому кримінальному провадженні ОСОБА_9 неодноразово спочатку наносив тілесні ушкодження ОСОБА_9 , від яких вона втрачала свідомість, а потім вже її ґвалтував, про що свідчать письмові докази у цій справі. Зазначає, що події у цій справі відбувалися в приміщенні кухні, біля кухонного столу, на якому знаходився кухонний ніж, який і взяла ОСОБА_7 випадково.

Апелянта також вказує на те, що судом не взяті до уваги пояснення ОСОБА_7 , які вона надавала як на слідчому експерименті, так і під час судового розгляду, що знаряддя вбивства вона заздалегідь не обирала, а спонтанно схопила ніж зі столу на кухні, в процесі того, як ОСОБА_9 прижав її до стіни приміщення кухні, наніс удар по щоці, та намагався нанести удар в область живота, як було це раніше, щоб вона в подальшому втратила свідомість з метою зґвалтувати її.

Захисник ОСОБА_8 в своїх апеляційних доводах також зазначає, що судом першої інстанції не надано об`єктивної оцінки висновкам експерта № 3719 за результатами проведення судово-психологічної експертизи, а допитаний під час судового розгляду експерт не усунула суперечності, що містяться в її висновку.

Крім того, апелянт зазначає, що при призначенні ОСОБА_7 покарання судом недостатньо враховано поведінку потерпілого, яка передувала до вчиненого злочину, а також відомості про особу ОСОБА_9 та обвинуваченої, у зв`язку з чим призначене покарання її підзахисній є занадто суворим.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи захисника та обвинуваченої, які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту в повному обсязі, доводи прокурора, яка заперечувала щодо задоволення поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Переглядаючи вирок в межах апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 щодо скасування оскаржуваного вироку і призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції з підстав, як зазначає апелянт, невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставин кримінального провадження встановлення фактичних обставин та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з неправильною правовою кваліфікацією дій ОСОБА_7 за ч.1 ст.115 КК України, колегія суддів апеляційного вважає їх безпідставними, оскільки сторона захисту, під час апеляційного розгляду не довела наявність правових і фактичних підстав для цього.

Так, відповідно до ст. 370 КПК України, як обвинувальний, так і виправдувальний вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, і оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Із цього слідує, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку.

Крім того, згідно положень ст.ст. 7, 17 та 22 КПК України, однією з засад кримінального провадження є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в поданні суду своїх доказів і у доведенні перед ним їх переконливості.

При цьому суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, ухвалюючи обвинувальний вирок суд першої інстанції, з дотриманням норм ст.ст. 17, 22, 23 КПК України, повинен дослідити всі докази сторони обвинувачення, надати їм належну, логічну оцінку щодо об`єктивного спростування таких відомостей, виходячи з вимог ст. ст. 91, 94 КПК України, та за наявністю підстав - визнати такі докази неналежними, недопустимими чи недостовірними, що в свою чергу унеможливить вибірковість їх оцінки.

За змістом п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку зазначаються, у тому числі, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Кваліфікація злочину - це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу кримінального правопорушення, передбаченого кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своїм правовим змістом кваліфікація діяння завжди обумовлена необхідністю доказування за допомогою кримінальних процесуальних і криміналістичних засобів двох обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу.

Правильна кваліфікація забезпечує реалізацію конституційного принципу законності у кримінальному судочинстві (ст. 129 Конституції України), гарантує охорону й здійснення прав і свобод людини і громадянина, виступає необхідною умовою призначення справедливого покарання.

При цьому, суд повинен керуватися принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п.43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України».

Зокрема, доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак, не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішенні має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину і виключають можливу відсутність умислу або інший його характер.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Підставою кримінальної відповідальності є склад кримінального правопорушення, тобто сукупність об`єктивних та суб`єктивних ознак, що дозволяють кваліфікувати суспільно-небезпечне діяння як конкретний злочин.

Так, апеляційний суд критично оцінює твердження сторони захисту стосовно наявності підстав для кваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_7 за ст. 116 КК України, як умисне вбивство, вчинене в стані сильного душевного хвилювання з огляду на наступні обставини.

Диспозиція ст. 116 КК України передбачає кримінальну відповідальність за умисне вбивство, вчинене в стані сильного душевного хвилювання, зумовленому жорстоким поводженням, або таким, що принижує честь і гідність особи, а також за наявності системного характеру такого поводження з боку потерпілого.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 23 Постанови Пленуму ВСУ №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 07.02.2003, суб`єктивна сторона вбивства або заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, відповідальність за які передбачено ст.ст. 116 і 123 КК України, характеризується не лише умислом, а й таким емоційним станом винного, який значною мірою знижував його здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними. Необхідною умовою кваліфікації дій винного за зазначеними статтями є сильне душевне хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства, систематичного знущання чи тяжкої образи з боку потерпілого.

Насильство може бути як фізичним (заподіяння тілесних ушкоджень або побоїв, незаконне позбавлення волі тощо), так і психічним (наприклад, погроза завдати фізичної, моральної чи майнової шкоди). До тяжкої образи слід відносити явно непристойну поведінку потерпілого, що особливо принижує гідність чи ганьбить честь винного або близьких йому осіб.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Кримінального касаційного суду у складі Верховного Суду від 05.06.2023 у справі №587/241/18 (провадження №51-1068кмп22), при кваліфікації дій особи за ст. 116 КК України для встановлення стану сильного душевного хвилювання мають значення, окрім фізіологічного афекту, й інші емоційні стани, за умови, що вони є реакцією особи на поведінку з боку потерпілого, зазначену у диспозиції цієї статті, і досягли такого рівня впливу на свідомість і волю особи, що в момент вчинення умисного вбивства значно знижували її здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними. Перебування винного у момент вчинення умисного вбивства у стані сильного душевного хвилювання є обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ст. 116 КК України, яка підлягає доказуванню у кримінальному провадженні.

Окрім того, в постанові Кримінального касаційного суду у складі Верховного Суду від 21.09.2021 у справі №750/13728/19 (провадження №51- 2412км21) суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що намір на вбивство дуже тісно пов`язаний зі станом фізіологічного афекту. У цьому разі намір на вбивство виникає так несподівано, як і сам стан афекту, а реалізується негайно (відразу), до моменту закінчення цього стану. Тобто стан афекту супроводжує формування і реалізацію злочинного наміру. Формування мотиву і наміру вчинення злочину відбувається завжди не передбачувано та швидко й безпосередньо під впливом стану афекту.

Колегія суддів також бере до уваги правовий висновок, викладений в постанові Кримінального касаційного суду у складі Верховного Суду від 16.02.2022 у справі №662/729/19 (пров. №51-3422км21), відповідно до якого обов`язковою умовою кваліфікації дій за ст.ст. 116, 123 КК України є доведення такого стану сильного душевного хвилювання засобами процесуального доказування. При цьому встановлення фактичних даних, які б свідчили про наявність обставин, які могли б викликати у винного стан сильного душевного хвилювання, є компетенцією суду.

Відтак, колегія суддів зауважує на тому, що обов`язковою умовою юридичної кваліфікації дій особи за ст. 116 КК України є не вчинення умисного вбивства в стані фізіологічного афекту, що є суто медичним, психолого-психіатричним критерієм, а в стані сильного душевного хвилювання, що є критерієм кримінально-правовим, за яким кваліфікація дій винного за вказаною статтею можлива лише у разі, якщо стан сильного душевного хвилювання раптово виник внаслідок протизаконного насильства, систематичного знущання або тяжкої образи з боку потерпілого. При цьому, встановлення фактичних даних, які б свідчили про наявність обставин, передбачених ст. 116 КК України, і які могли б викликати у винного стан сильного душевного хвилювання, є компетенцією суду.

Так, з матеріалів судового провадження вбачається, що під час слідчого експерименти та судового розгляду обвинувачена ОСОБА_7 не заперечувала факту спричинення потерпілому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень кухонним ножем, від яких останній помер, але не пам`ятає кількість ударів та область їх нанесення, оскільки, як зазначає сторона захисту, вчинила вбивство в стані сильного душевного хвилювання.

Зазначені обставини обвинувачена ОСОБА_7 підтвердила і під час апеляційного розгляду.

Натомість, колегія суддів критично оцінює такі твердження обвинуваченої та апеляційні доводи захисника ОСОБА_8 про неправильну правову кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч.1 ст.115 КК України, оскільки вони повністю спростовуються відомостями доказів, які судом першої інстанції співставлені, проаналізовані і покладені в основу обвинувального вироку.

Зокрема, згідно відомостей протоколу огляду трупа від 01.04.2025 року з фототаблицями, час початку 02.51 год., час закінчення 03.12 год., слідчий СВ Ізюмського РУП ГУ НП в Харківській області лейтенант поліції ОСОБА_12 в присутності двох понятих, за участю спеціаліста судово-медичного експерта, лікаря МНС, провів огляд трупа ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місцем проведення огляду являється автомобіль швидкої допомоги який розташована за адресою: Харківська обл., м. Ізюм, вул Залікарняна, буд. 2. ОСОБА_9 у положенні лежачі на спині на медичних ношах, фіксований до ноші ділянці нижніх кінцівок та тазу. Ліва рука рука фіксована до поручня нош в ділянці променево-зап`ясткового суглобу. Ноги розправлені та зведені. Права рука приведена до суглоба, зігнута в ліктьовому суглобі в положенні на животі. Одяг на трупі відсутній. Нашарування засохлого РБК на обличчі, шиї, передній грудині та черевних стінках. Труп закляклий в усіх групах м`язів. Трупні плями блідо-фіолетового кольору, слабко виражені. При натисканні на них пальцем о 03.10 зникають та повністю відновлюються за 16 секунд. Виявлено тілесні ушкодження у вигляді трьох ран передньої та лівої бокової поверхонь шиї, що мають рівні краї та загострені кінці, розширені горизонтально лінійного та невизначеної форми. Будь-яких інших тілесних ушкоджень при попередньому огляду не виявлено. Кістки скелету на дотик цілі. Для подальшої експертизи труп направлено до Ізюмського ХОБСМЕ (т.1 арк.201-207).

З відомостей протоколу огляду місця події від 01.04.2023 року з додатками (фото таблиця), час початку 02.17 год., час закінчення 03.17 год., відповідно до якого слідчим СВ Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області проведено огляд місця події в присутності двох понятих та за участю власника квартири; під час огляду, зокрема встановлено, що місцем огляду є квартира АДРЕСА_2 . Квартира знаходиться на п`ятому поверсі. В ході огляду було вилучено та виявлено майно, яке може бути причетним до подій 31.03.2023 року та про що складено відповідний протокол (т.1 арк.209-217).

Відповідно до висновку експерта №31/35 від 01.04.2023 року, з супровідного листка №618/1901 до карти виїзду швидкої медичної допомоги на ім`я ОСОБА_9 видно, що доставлений з квартири… Попередній діагноз: ножові поранення (3) передньої і бокової поверхонь шиї з пошкодженням магістральних судин і трахеї..АТ20/0. Пульс ниткоподібний. Т С 36,0 за ШГ 4 балів, за ТШ 4 балів. Стома в отвір трахеї.. Клінічна смерть 00.20. Біологічна смерть 00.50. При судово-медичному дослідженні трупа виявлено тілесні ушкодження у вигляді: різаних, ножових, проникаючих поранень (2-х) шиї з ушкодженням перешийку щитоподібної залози та стінки трахеї, що ускладнились аспіраційною асфіксією та утворились від не менше 2-х контактів з гострим предметом лезом ножа, незадовго до настання смерті (час обчислюється хвилинами), мають ознаки тяжких тісних ушкоджень за критеріям небезпеки для життя , знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті; різаних ножових, непроникаючих поранень (2-х) шиї з ушкодження м`язової тканини, що утворилась від не менше 2-х контактів з гострим предметом- лезо ножа, незадовго до настання смерті (час обчислюється хвилинами), мають ознаки тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я, в причинному зв`язку зі смертю не перебувають. Ушкодження у вигляді дрібнокрапкового садна лівого ліктьового згину є слідом надання медичної допомоги внутрішньо-венна ін`єкція. Згідно даних представленого супровідного листка 3618/1901 розріз тканин шиї не проводився, а повітропровід (стому) було встановлено в наявну рану («отвір») трахеї. Смерть ОСОБА_9 настала від різаних, ножових, проникаючих поранень (2-х) шиї з ушкодженням перешийку щитоподібної залози та стінки трахеї, що супроводжувались кровотечою та призвели до аспіраційної асфіксії внаслідок закриття дихальних шляхів кров`ю, на що вказують дані судово-медичного дослідження трупа: наявність власне поранень шиї, кров в трахеї та головних бронхах, крововиливи під вісцелярною плеврою; сліди крові в порожнинах серця і великих судин, збіднене кровонаповнення внутрішніх органів, набряк головного мозку. При судово-токсикологічній експертизі крові та сечі з трупа ОСОБА_9 виявлено етиловий спирт у концентрації 1,91 проміле в крові та 2,85 проміле в сечі, що у живих осіб відповідало б алкогольному сп`янінню середнього ступеню. Згідно даних представлених на експертизу медичних документів смерть ОСОБА_9 настала ІНФОРМАЦІЯ_4 о 00.50 год., що не суперечить даним судово медичного дослідження трупа (т.1 арк.231-233).

Згідно відомостей протоколу слідчого експерименту від 15.05.2023 року за участю ОСОБА_7 , її захисника ОСОБА_8 , статиста, в присутності понятих із застосуванням відеозапису, який досліджено в судовому засіданні, під час якого ОСОБА_7 на місці події показала, що 31.03.2023 року ОСОБА_9 прийшов до неї додому, щоб побачити їх спільну дитину. Він прийшов о 17-00 годині, взяв сина та пішов із ним гуляти. Повернувся ОСОБА_9 близько 19-00 години з дитиною, а потім пішов до магазину нібито за солодким для дітей. Повернувся ОСОБА_9 додому з пляшкою горілки. Разом із нею у квартирі знаходились двоє її дітей, які сиділи у кімнаті та грались в телефоні. ОСОБА_9 та ОСОБА_7 сіли на кухні. Далі ОСОБА_7 показала як вона сиділа з ОСОБА_9 на кухні, обстановку на кухні та що де лежало. ОСОБА_9 пив горілку, ОСОБА_7 пила каву. Після того, розпочався конфлікт, ОСОБА_9 підвівся, став навпроти ОСОБА_7 та наніс два удари правою рукою в обличчя відкритою долонею. Злякавшись третього удару (бо так зі слів ОСОБА_7 траплялось часто в конфліктних ситуаціях) схопила кухонний ніж в праву руку і замахнулась лезом ножа на рівні шиї ОСОБА_9 і потім нанесла одразу ще один ідентичний удар. Показала механізм нанесення ударів. Після цього ОСОБА_9 сів на підлогу, а ОСОБА_7 пішла до кімнати до дітей, взяла у них телефон та зателефонувала господарю квартири, щоб розповісти про те, що трапилось. В цей час ОСОБА_9 ліг на підлогу на правий бік. Далі ОСОБА_7 пояснила, що почала зупиняти кров на шиї ОСОБА_9 , прикладала рушник, перемотувала шию. Далі спустилась на перший поверх, відчинила двері, щоб до під`їзду змогли зайти лікарі швидкої допомоги. Потім повернулась до ОСОБА_9 і тримала рушник біля його шиї. Після того приїхала швидка медична допомога, забрали ОСОБА_9 та поїхали (т.1 арк.159-165).

Відповідно до висновку експерта №56/1 від 08.05.2023р. (додатковий до висновку №31/35 від 01.04.2023 року), згідно висновку якого на підставі даних судово-медичного дослідження трупа гр. ОСОБА_9 , 1985 р.н., враховуючи обставини справи, згідно з поставленими питаннями, приходить до висновку, що в цілому, тілесні ушкодження виявлені у гр. ОСОБА_9 могли утворитись на час та за обставин, вказаних підозрюваною ОСОБА_7 під час проведення слідчого експерименту за її участю. Однак, слід зауважити, що не відповідає дійсності кількість травматичних впливів (підозрювана вказує на 2 удари ,а на шиї потерпілого виявлено тілесні ушкодження від не менше 4-х контактів з лезом ножа), а також викликає сумнів взаєморозташування підозрюваної та потерпілого (т.1 арк.108-110).

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №293 від 05.06.2023 року, ОСОБА_7 на теперішній час хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки не виявляє. Відповідно до свого психічного стану може усвідомлювати свої дії та керувати ними. У період часу, якому відповідає правопорушення, ОСОБА_7 перебувала поза хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. Могла усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_7 на теперішній час, відповідно до свого психічного стану, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує (т.1 арк.169-171).

Крім того, під час судового розгляду ухвалою суду першої інстанції від 11.04.2024 задоволено захисника задоволено та призначено у цьому кримінальному провадженню судову психологічну експертизу емоційного стану обвинуваченої ОСОБА_7 (т.2 арк.56-57).

Згідно висновку експерта №3719 за результатами проведення судово-психологічної експертизи за матеріалами справи №638/6669/23 від 28.11.2024 року, надати відповідь на питання «Чи перебувала ОСОБА_7 на момент скоєння протиправних дій у стані фізіологічного афекту як психологічної підстави сильного душевного хвилювання?» - не виявляється за можливе. Надати відповідь на питання «Чи перебувала ОСОБА_7 на момент скоєння протиправних дій у стані вираженого емоційного збудження як психологічної підстави сильного душевного хвилювання?» - не виявляється за можливе.

При цьому, в синтезуючому розділі висновку судово-психологічної експертизи №3719 експертом зазначено, що протиріччя щодо кількості та механізму нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , а також відсутність однозначності інформації щодо стану алкогольного сп`яніння ОСОБА_7 у момент ситуації, яка розглядається, не дає можливості чітко, повно, всебічно та об`єктивно проаналізувати ситуацію, діяльність і емоційний стан обвинуваченої у ній. Аналіз показань ОСОБА_7 , наданих нею під час досудового розслідування, під час допиту в суді та у ході експертної бесіди показує, що вона в ході досудового слідства, судового розгляду та під час проведення даної судової психологічної експертизи не змінювала основної версії відносно фабули інкримінованого їй діяння та усталено надавала визнавальні показання… Слід зазначити, що особливості наданих у ході експертної бесіди повідомлень ОСОБА_7 свідчать на користь фрагментарності реконструювання інформації, заповнення прогалин у збереженій в пам`яті інформації за допомогою вірогідних умовиводів та припущень («...Я говорю, что махала ножом два раза, так это потому что все говорят так, это везде написано у меня в деле. Я этого не помню. Я помню, что брала нож, помню потому что он был с ярко красной ручкой, я помню вот что беру эту ручку. Следующее что я помню - это как он отходит, у него кровь, он держится за шею, он бросил меня и взялся руками за себя...»); домінування в свідомості суб`єктивно значимих переживань страху за своє життя («...он вскочил, прижал меня к стенке, ударил меня, держал за футболку... В этот момент перед собой я видела бешеные красные злые глаза... Я чувствовала страх...»); часткового звуження свідомості («...И я со стола схватила нож правой рукой. Помню, что я махала им перед собой, но точно не могу сказать, как, в каком положении...», «...Ну всё как в тумане было, в чём-то белом... Всё вокруг белое было, знаете, как если сильно накурено в помещении. Я не знаю, как это объяснить. Я очень быстро по ступенькам спустилась, быстро поднялась обратно. Всё-всё-всё так быстро... Раньше я такого не ощущала, не замечала за собой... Из необычного - это ещё у меня шумело в ушах, так как вроде после взрыва...»). Вказане є ознаками, що свідчать про наявність у особи незвичайного для ОСОБА_7 емоційного стану, але вреховуючи зазначені вище протиріччя, які містяться у досліджуваних матеріалах, щодо кількості та механізму нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , а також відсутність однозначності інформації щодо стану алкогольного сп`яніння ОСОБА_7 , їх кількість не є достатньою для констатації стану фізіологічного афекту, стану вираженого емоційного збудження або вираженого емоційного напруження, що може розглядатися як психологічна підстава стану сильного душевного хвилювання (т.2 арк.168-189).

Допитаний у судовому засіданні експерт ОСОБА_13 , яка склала висновок експерта №3719, повідомила суду, що у висновку містяться суперечливі дані щодо ударів в момент вчинення вбивства та немає жодних даних щодо знаходження ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння, тобто не можливо надати іншу інформацію або зробити точні висновки.

При цьому, згідно аудіо- та відеозаписів судових засідань від 24.02.2025 і 18.03.2025 та журналів до них (т.2 арк.204, 212-213), після допиту в судовому засіданні в суді першої інстанції експерта ОСОБА_13 , а також обвинуваченої в суді першої інстанції, сторона захисту не заявляла суду клопотань про призначення у справі повторної/додаткової судово-психологічної експертизи або комплексної судової психолого-психіатричної експертизи та вважала за можливе закінчити судовий розгляд у справі.

Разом із тим, колегія суддів зауважує на тому, що відповідно до ч. 2 ст. 94 КПК України, жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до системного аналізу положень Глави 4 КПК України, висновок експерта є одним із джерел доказів в кримінальному провадженні, тобто фактичних даних, за допомогою яких слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Частиною 10 ст. 101 КПК України встановлено, що висновок експерта не є обов`язковим для особи або органу, яка здійснює провадження, але незгода з висновком експерта повинна бути вмотивована у відповідних постанові, ухвалі, вироку.

В даному конкретному випадку, колегія суддів бере до уваги висновок судово-психіатричного експерта №293 від 05.06.2023 року, відповідно до якого ОСОБА_7 у період часу, якому відповідає правопорушення, ОСОБА_7 перебувала поза хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки, а також могла усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Крім того, згідно синтезуючого розділу висновку експерта №3719, при проведенні судово-психологічної експертизи експертом ОСОБА_13 досліджувалося питання щодо наявності у ОСОБА_7 під час вчиненого злочину стану фізіологічного афекту, стану вираженого емоційного збудження або вираженого емоційного напруження, що може розглядатися як психологічна підстава стану сильного душевного хвилювання, але експерт дійшов висновку, що у досліджуваних матеріалах недостатньо відомостей щодо кількості та механізму нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , а також відсутня однозначна інформація щодо стану алкогольного сп`яніння ОСОБА_7 .

Колегія суддів також враховує знаряддя вчиненого злочину кухонний ніж та кількість і локалізацію тілесних ушкоджень спричинених потерпілому ОСОБА_9 , а саме, згідно висновку експерта №31/35 від 01.04.2023 року, при дослідженні трупа виявлено тілесні ушкодження у вигляді:

- різаних, ножових, проникаючих поранень (2-х) шиї з ушкодженням перешийку щитоподібної залози та стінки трахеї, що ускладнились аспіраційною асфіксією та утворились від не менше 2-х контактів з гострим предметом лезом ножа, незадовго до настання смерті (час обчислюється хвилинами), мають ознаки тяжких тісних ушкоджень за критеріям небезпеки для життя , знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті;

- різаних ножових, непроникаючих поранень (2-х) шиї з ушкодження м`язової тканини, що утворилась від не менше 2-х контактів з гострим предметом- лезо ножа, незадовго до настання смерті (час обчислюється хвилинами), мають ознаки тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я, в причинному зв`язку зі смертю не перебувають.

При цьому, колегія суддів бере до уваги відомості протоколу слідчого експерименту від 15.05.2023 року за участю ОСОБА_7 , з яких вбачається, що обвинувачена показала під час цієї слідчої дії, що при вчиненому злочині вона розвернулась до столу, взяла рукою ніж, замахнулась лезом ножа на рівні шиї ОСОБА_9 і нанесла удар (від правого плеча до лівого плеча потерпілого) провівши лезом ножа по шиї ОСОБА_9 , потім нанесла ще один ідентичний удар.

Крім того, згідно висновку експерта №56/1 від 08.05.2023, тілесні ушкодження виявлені у гр. ОСОБА_9 могли утворитись на час та за обставин, вказаних підозрюваною ОСОБА_7 під час проведення слідчого експерименту за її участю, однак, слід зауважити, що не відповідає дійсності кількість травматичних впливів (підозрювана вказує на 2 удари ,а на шиї потерпілого виявлено тілесні ушкодження від не менше 4-х контактів з лезом ножа), а також викликає сумнів взаєморозташування підозрюваної та потерпілого.

Колегія суддів також бере до уваги, що матеріали цього судового провадження не містять будь-яких відомостей про наявність у ОСОБА_7 будь-яких тілесних ушкоджень, які могли б підтвердити твердження сторони захисту про те, що потерпілий ОСОБА_9 до вчиненого злочину спричинив обвинуваченій ОСОБА_7 тілесні ушкодження, про які зазначає захисник в своїй апеляційній скарзі і про які зазначала обвинувачена під час судового розгляду в судах першої та апеляційної інстанцій.

Крім того, колегія суддів критично ставиться до апеляційних доводів захисника ОСОБА_8 про те, що письмові докази, які долучені до матеріалів цієї справи (т.1 арк.194-200), підтверджують систематичне насильство та знущання з боку потерпілого ОСОБА_9 щодо обвинуваченої, яке передували до вчиненого злочину, оскільки з цих доказів витягів з інтегрованої інформаційно-пошукової системи Міністерства внутрішніх справ України «АРМОР» вбачається, що 13.11.2016, 05.05.2019, 27.10.2019, 04.09.2020 та 14.05.2021 заявник ОСОБА_7 зверталась до органів поліції з приводу того, що у неї стався конфлікт зі своїм колишнім співмешканцем ОСОБА_9 . З витягу ІІПС «АРМОР» також вбачається, що 10.11.2019 заявником до органів поліції був ОСОБА_9 з приводу того, що його колишня дружина не дозволяє побачитися з дітьми (т.1 арк.196).

Окрім цього, матеріали цього судового провадження не містять відомостей про те, що ОСОБА_7 до інкримінованого їй злочину у цьому кримінальному провадженні зверталась до правоохоронних органів із заявою, в порядку ст.214 КПК України, про вчинення потерпілим ОСОБА_9 будь-якого кримінального правопорушення щодо неї.

Цих відомостей не надано стороною захисту і під час апеляційного розгляду.

Суд першої інстанції, обґрунтовуючи вину ОСОБА_7 за пред`явленим обвинувачення за ч.1 ст.115 КК України, на підтвердження винуватості та доведеності її вини у вчиненні кримінального правопорушення згідно пред`явленого обвинувачення, також обґрунтовано послався на показання потерпілої ОСОБА_14 ( ОСОБА_15 ), свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_10 .

Зокрема, потерпіла ОСОБА_14 ( ОСОБА_15 ) в суді першої інстанції надала показання про те, що потерпілий ОСОБА_9 був її братом. З ним вона тісно не спілкувалась. ОСОБА_9 пішов від своєї дружини до ОСОБА_7 . Особисто обвинувачену вона не знала, однак чула про неї неприємні факти, зокрема те, що вона вживала алкогольні напої, залишала дітей на чоловіка і зникала. 01.04.2023 року вона дізналась про смерть брата. Крім того, зазначила, що у її брата та ОСОБА_7 є спільна дитина 2018 року народження, якого вона після цих подій забрала до себе. Підкреслила, що знала, що ОСОБА_9 та ОСОБА_7 вживали алкогольні напої та хоче, щоб вона понесла відповідальність за вчинене.

Допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_10 повідомив, що у квартирі його рідної тітки мешкала ОСОБА_7 разом із дітьми. Вони з нею є найкращими друзями, оскільки їх батьки з одного села. Поганого про неї нічого сказати не може. У квартирі вона навела порядок. 31.03.2023 року ОСОБА_7 зателефонувала йому та розповіла, що до неї прийшов колишній чоловік, взяв дитину на прогулянку, а повернувся вже п`яним. Після того, побив її. На всі прохання ОСОБА_7 піти додому ОСОБА_9 не реагував та повідомив, що залишиться тут ночувати. Після суперечки ОСОБА_7 вдарила його кухонним ножем. Також повідомив, що випадки побиття та неадекватної поведінки ОСОБА_9 були непоодинокі, він вибивав та підпалював двері помешкання ОСОБА_7 . Також психологічно принижував її та намагався ґвалтувати її, фінансово не допомагав. ОСОБА_7 часто телефонувала та скаржилась на нього. 31.03.2023 року коли він прийшов на місце події, то швидка допомога та поліція вже прибули туди, оскільки ОСОБА_10 викликав їх до того як сам пішов туди. Коли прийшов то побачив як ОСОБА_9 забирають до машини, а вся квартира у крові. Підкреслив, що поведінка ОСОБА_7 є самообороною, крім того вона намагалась надати першу медичну допомогу після удару ножем.

Свідок ОСОБА_16 , будучи допитаним в суді першої інстанції, пояснив, що є сусідом ОСОБА_7 оскільки вона мешкає поверхом вище за нього. Особисто з ОСОБА_7 не був знайомим. Зазначив, що разом із нею мешкали троє дітей. Декілька разів бачив її чоловіка, він був у стані алкогольного сп`яніння. Іноді з її квартири чув сварки, однак хто з ким та причину сварок не знає. З 31.03.2023 року по 01.04.2023 року чув, що казали сусіди про приїзд швидкої допомоги та поліції, однак він їх не бачив. Також повідомив, що чув музику з квартири ОСОБА_7 однак чітко не пам`ятає чи було це саме 31.03.2023 року.

Вищезазначені свідки та потерпіла у цьому кримінальному провадженні були попереджені судом про кримінальну відповідальність за надання завідома неправдивих показань, а також обвинувачена та її захисник не надали суду апеляційної інстанції доказів, що ці свідки та потерпіла надавали завідомо неправдиві показання та мають особисту зацікавленість щодо розгляду цього кримінального провадження чи вони мають намір обмовити обвинувачену.

При цьому, колегія суддів бере до уваги, що потерпіла ОСОБА_14 ( ОСОБА_15 ) та свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_16 не були безпосередніми очевидцями події у цьому кримінальному провадженні і вони не надавали в суді першої інстанції показання про те, що особисто бачили у обвинуваченої ОСОБА_7 тілесні ушкодження після вчиненого злочину або бачили, як потерпілий ОСОБА_9 раніше вчиняв протиправні дій стосовно обвинуваченої.

Тобто, матеріали цього судового провадження не містять доказів, а також не надані вони стороною захисту суду апеляційної інстанції, які у свою чергу давали суду законні підстави дійти висновку про те, що психічний стан обвинуваченої ОСОБА_7 був обумовлений поведінкою потерпілого ОСОБА_9 , зокрема протизаконним насильством, систематичним знущанням чи тяжкою образою з боку потерпілого.

Достовірність та об`єктивність загальної сукупності наведених у вироку суду першої інстанції доказів не викликають сумнівів, оскільки вони отримані без порушень кримінального процесуального закону, узгоджуються один з одним, належність та допустимість яких, обґрунтовано визнана судом.

Отже, із фактичних обставин та матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 під час конфлікту цілеспрямовано заподіяла потерпілому ОСОБА_9 кухонним ножем два різаних, ножових, проникаючих поранень шиї, від яких настала смерть останнього, та два різаних ножових, непроникаючих поранень шиї з ушкодження м`язової тканини, які в причинному зв`язку зі смертю не перебувають. При цьому вона усвідомлювала можливість настання негативних наслідків своїх дій, у тому числі тих, що фактично настали. Водночас у діях потерпілого не встановлено суспільно небезпечного посягання на життя ОСОБА_7 , яке б вимагало негайного відвернення чи припинення. Будь-яких тілесних ушкоджень у обвинуваченої не виявлено, що додатково свідчить про необгрунтованість доводів апеляційної скарги захисника про самозахист ОСОБА_7 від протиправних дій потерпілого. Крім того, матеріали кримінального провадження свідчать про те, що у період часу, якому відповідає правопорушення, ОСОБА_7 перебувала поза хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки, могла усвідомлювати свої дії та керувати ними, а також за наслідком проведеної судово-психологічної експертизи не встановлено, що обвинувачена перебувала в стані сильного душевного хвилювання, яке раптово виникло внаслідок протизаконного насильства, систематичного знущання чи тяжкої образи з боку потерпілого.

У вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, на підставі повного, всебічного аналізу та оцінки всіх досліджених доказів у провадженні, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та правильність правової кваліфікації її дій, спрямування її умислу саме на заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_9 з мотивів попередньо виниклого конфлікту на ґрунті неприязних стосунків, а доводи сторони захисту спростовується сукупністю досліджених судом першої інстанції доказів, які в своїй сукупності доводять вину ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні, у зв`язку з чим, на переконання суду апеляційної інстанції, доводи захисника щодо неправильної правової кваліфікації дій обвинуваченого є способом захисту і спрямовані на уникнення кримінальної відповідальності за вчинений особливо тяжкий злочин.

Перевіряючи вирок в межах апеляційної скарги захисника в частині правильності призначення покарання обвинуваченій ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості та суспільної небезпеки вчиненого нею злочину, відомості про особу обвинуваченої, а також відсутність обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

У відповідності до ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

При призначенні покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції діяв з дотриманням вимог ст.ст.50,65 КК України, а саме.

Так, кримінальне правопорушення за ч.1 ст.115 КК України, відповідно до класифікації за ст.12 КК України, є особливо тяжким злочином.

Відповідно до статей 3 і 27 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю, право на життя є невід`ємним правом людини, ніхто не може бути свавільно його позбавлений.

Відповідно до ст.ст.66, 67 КК України, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, судом не встановлено.

З відомостей про особу обвинуваченої ОСОБА_7 вбачається, що вона раніше не судима, на психоневрологічному обліку та на наркологічному обліку не перебуває, на час вчинення злочину офіційно не працевлаштована, має на утриманні трьої малолітніх дітей має на утриманні трьох малолітніх дітей.

Крім того, судом першої інстанції врахована думку потерпілої, яка вважала за необхідне призначити справедливе покарання обвинуваченій за скоєний злочин, а тому доводи апеляційної скарги захисника в цій частині є необґрунтованими та безпідставними.

З висновку судово-психіатричної експертизи від 05.06.2023 вбачається, що ОСОБА_7 під час вчинення інкримінованого їй злочину та на теперішній час визнається осудною.

Апеляційні доводи сторони захисту про зайву суворість призначеного ОСОБА_7 покарання за вчинений особливо тяжкий злочин у виді 8 років позбавлення волі, на думку колегії суддів, - є безпідставними, оскільки згідно відомостей кримінального провадження та поданої апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 , об`єктивно відсутні нові обставини, що пом`якшують призначене покарання та вказують на його невиправдану суворість і несправедливість.

Крім того, питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414 КПК України, які передбачають повноваження суду апеляційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12.07.2018 у справі № 745/398/16-к).

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Колегія суддів враховує фактичні обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості та суспільного небезпечності вчиненого злочину, вищезазначені відомості про особу обвинуваченої та вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що виправлення і перевиховання ОСОБА_7 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства на строк, що призначений оскаржуваним вироком.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання, яке буде достатнім для виправлення обвинуваченої та запобігання скоєння нею, а також іншими особами, нових кримінальних правопорушень, а апеляційні доводи сторони захисту щодо явно несправедливого покарання є формальною, оскільки в своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 фактично не обґрунтувала, в зв`язку з чим таке пом`якшення покарання може позитивно вплинути на процес виправлення обвинуваченої.

Отже, з урахуванням відомостей про особу обвинуваченої, відсутністю обставин, що пом`якшують покарання, позицію потерпілої, фактичних обставин за цим кримінальним провадженням, наведених в оскаржуваному вироку, на думку колегії суддів, призначення покарання ОСОБА_7 , в тому числі із застосовуванням положень ст.69 КК України, чи будь-якого іншого пом`якшення покарання, не буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження нових кримінальних правопорушень, а також не буде відповідати вимогам статей 50, 65 КК України.

За таких обставин, колегією суддів не встановлено правових підстав для зміни оскаржуваного вироку, з урахуванням доводів, зазначених в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_8 , а також наданих стороною захисту під час апеляційного розгляду.

Разом з цим, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування ухваленого обвинувального вироку, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Дзержинського районного суду м.Харкова від 31 березня 2025 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.

Головуючий

Судді :