Справа № 643/528/24
Провадження № 1-кп/643/241/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2025 Салтівський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

захисників адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0004144, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 296, ч.1 ст. 121 КК України, -

в с т а н о в и в:

В провадженні Салтівського районного суду міста Харкова перебуває зазначене кримінальне провадження.

Станом на 12.08.2025 кримінальне провадження по суті не розглянуто.

Cтосовно обвинуваченого ОСОБА_6 обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави.

Ухвалою суду від 12.08.2025 встановлено стороні обвинувачення, в особі групи прокурорів у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0004144 від 30.11.2023, - строк для подання до суду доказів у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч.1 ст. 121 КК України, а саме: забезпечити присутність свідків обвинувачення ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 для їх допиту, на 14 годину 30 хвилин 09 вересня 2025 року.

Прокурор ОСОБА_3 звернулася до суду з клопотанням про продовження строку застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, без визначення розміру застави. В обгрунтування клопотання зазначила, що останній обгрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 296, ч.1 ст. 121 КК України. На цей час вбачаються підстави для продовження стосовно ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у зв`язку з тим, що останній обвинувачується у вчиненні суспільно-небезпечних тяжких злочинів проти життя та здоров`я особи, що посягає відповідно до Конституції України на найвищу соціальну цінність в державі. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. На даному етапі кримінального провадження сторона обвинувачення не просить суд вирішити питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні кримінального правопорушення. Сторона обвинувачення на підставі оцінки сукупності отриманих доказів стверджує, що причетність особи до вчинення нею злочину є вірогідною та достатньою для застосування щодо особи обмежувальних заходів. Вказане також знайшло своє відображення у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства», який вказав, що факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження або для пред`явлення обвинувачення, що являється завданням наступних етапів кримінального процесу. На даному етапі стороною обвинувачення отримано докази того, що з високим ступенем ймовірності обвинувачений ОСОБА_6 може вчинити дії, які містять ризики, передбачені ст. 177 КПК України, зокрема: існує ризик вчинення ОСОБА_6 дій, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду. Даний ризик підтверджується тим, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів, санкція за які передбачає покарання у вигляді позбавлення волі строком до 8 років, а тому, усвідомлюючи тяжкість та реальність покарання, в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу, останній буде переховуватися від органів досудового розслідування, з метою уникнення покарання. Крім того, вказаний ризик підтверджується і тим, що ОСОБА_6 усвідомлюючи незворотність уникнення покарання, та, майже одразу, після вчинення злочинів намагаючись уникнути кримінальної відповідальності за скоєне, покинув місце злочину. Аналізуючи вказаний ризик, звертає увагу на те, що обвинувачений не одружений, офіційно не працює, осіб на утриманні не має та в нього відсутні стабільні соціальні зв`язки, які утримують останнього від спроби втечі. Існує ризик вчинення ОСОБА_6 дій, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме незаконно впливати на потерпілих, свідків. Вказаний ризик підтверджується тим, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні насильницьких кримінальних правопорушеннях, в тому числі із застосуванням предмету, призначеного для нанесення тілесних ушкоджень, з особливою зухвалістю та перебуваючи на волі, може шляхом погроз, вмовлянь незаконно вплинути на потерпілого, свідків, серед яких його друзі, з метою зміни їх показів, які отримані на досудовому слідстві. Також, ОСОБА_6 може незаконно впливати на свідків та потерпілого у вказаному кримінальному правопорушенні, з метою змусити останніх відмовитись від раніше наданих показів, щодо обставин вчиненого кримінального правопорушення, оскільки маючи процесуальний статус обвинуваченого, останньому буде відомо місце мешкання потерпілого у вказаному кримінальному провадженні, у разі не застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу у вигляді, як застави, так і домашнього арешту. Існує ризик вчинення ОСОБА_6 дій, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: вчинити інше кримінальне правопорушення. Вказаний ризик підтверджується тим, що ОСОБА_6 веде антисоціальний спосіб життя, зловживаючи алкогольними напоями, не працює, не має законних джерел отримання заробітку, у громадському місці перебуває з предметом спеціально пристосованим для нанесення тілесних ушкоджень, а саме ножом, що дає підстави вважати, що вказана особа схильна до вчинення кримінальних правопорушень. Крім того, зазначає, що ОСОБА_6 , будучи особою яка притягувалась за вчинення злочину проти власності на шлях виправлення не встав та знову вчинив злочин. Таким чином, вищенаведені факти доводять обставини, передбачені ч. 1 ст. 194 КПК України, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.296, ч.1 ст. 121 КК України; наявність реальних ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може вчинити дії, передбачені п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, тобто переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків та вчинити інше кримінальне правопорушення. Недостатність застосування до ОСОБА_6 більш м`яких запобіжних заходів, ані ж тримання його під вартою, для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 заперечувала проти клопотання прокурора та зазначила, що її підзахисний не має наміру впливати на свідків, ризик переховування не доведений. Обвинувачений має другу дружину інваліда та двох малолітніх дітей. Просила змінити її підзахисному запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт з носінням електронного браслету або визначити розмір застави.

Обвинувачений заперечував проти клопотання прокурора та підтримав клопотання захисника.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_4 підтримав клопотання адвоката ОСОБА_5 .

Відповідно до ч. 4 ст. 176 КПК України, запобіжні заходи застосовуються під час судового провадження судом за клопотанням прокурора.

Виходячи з положень розділу ІІ КПК України, зокрема ст.ст. 131, 176 вказаного Кодексу, запобіжні заходи, в тому числі тримання під вартою, є одними з видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до вимог ч.1, 2 ст. 181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Згідно з ч. 1 ст. 333 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються під час судового провадження згідно з положеннями розділу ІІ цього Кодексу з урахуванням особливостей, встановлених цим розділом.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Згідно з ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як: до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Суд, заслухавши думку учасників судового провадження, перевіривши доводи клопотань та матеріали справи, враховуючи конкретні обставини справи та особу обвинуваченого вважає, що клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 на стадії судового провадження запобіжного заходу у виді тримання під вартою підлягає задоволенню, оскільки останній обвинувачується у вчиненні кількох тяжких злочинів (ст. 12 КК України), за які передбачене покарання до 8 років позбавлення волі, раніше в силу ст. 89 КК України не судимий, працевлаштований у вересні 2023 року з іспитовим терміном, що свідчить про відсутність законних джерел отримання доходів, немає постійного місця мешкання в місті Харкові, в зв`язку з чим є ризики, що він може переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Оскільки судове провадження знаходиться на стадії допиту свідків, то суд погоджується з доводами клопотання прокурора, що перебуваючи на волі, обвинувачений може шляхом погроз, вмовлянь незаконно вплинути на свідків, серед яких є його друзі та родичі, з метою зміни їх показів, які отримані на досудовому слідстві.

Враховуючи викладене, суд вважає, що стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 необхідно продовжити строк тримання під вартою на шістдесят днів.

Разом з цим, суд не ігнорує ті аргументи, які наводяться захисниками, проте в даному конкретному випадку суд приходить до переконання, що ці аргументи не переважують вимог громадського інтересу, який полягає у встановленні істини у справі, недопущенні перешкоджанню цьому, забезпеченні належної процесуальної поведінки обвинуваченого і виконання ним покладених судом обов`язків у справі.

Підстав для зміни стосовно обвинуваченого запобіжного заходу з тримання під вартою на непов`язаний з триманням під вартою суд не вбачає, оскільки не спростовує висновків суду щодо доцільності продовження строків тримання обвинуваченого під вартою, без визначення розміру застави.

Ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності здійснення зазначених дій.

Достовірність ризиків може бути встановлена шляхом перевірки відомостей про: 1) наявність документів, які дають змогу виїхати за межі країни; 2) майновий стан особи, який дає змогу існувати в умовах переховування, у тому числі за межами країни; 3) наявність громадянства іншої держави або документів, які дають право тимчасово чи постійно проживати на території іншої країни; 4) наявність членів родини, які проживають на території іншої країни та можуть надати тимчасовий чи постійний притулок; 5) наявність можливості (службове становище, безпосереднє знайомство, родинні зв`язки, матеріальний вплив тощо) впливу на свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому кримінальному провадженні; 6) інші обставини, які вказують на достовірність ризиків, - та повинна оцінюватися з урахуванням конкретних обставин кожного кримінального провадження.

При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Зазначений стандарт доказування (переконання) суд використовує для перевірки наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, у цьому кримінальному провадженні щодо обвинуваченого.

З його урахуванням, суд погоджується з доводами клопотання про наявність наступних ризиків:

(а) переховування від суду. Так, слід зауважити, що у рішенні ЄСПЛ «Loizidou проти Туреччини» від 18 грудня 1996 року (заява № 15318/89, п. 43, 53), у тому числі йшлося про події, що мали місце на території Республіки Кіпр під час окупації частини її території Туреччиною та судом було прямо зазначено, що норми Конвенції не можуть застосовуватись у відриві від реального стану справ та загального контексту проблеми.

Суд враховує фактичну ситуацію в Україні, а саме те, що з 24 лютого 2022 року, відповідно до Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», на території України введений воєнний стан, який триває по цей час.

Введення в країні воєнного стану було обумовлено збройною агресією Російської Федерації проти України, розпочатої 20 лютого 2014 року, внаслідок чого частина території України (Автономна Республіка Крим і місто Севастополь) є анексованою, деякі райони Донецької та Луганської областей є тимчасово окупованими, а сама збройна агресія починаючи з 24 лютого 2022 року набула повномасштабного характеру (див. п. 5.1 Рішення КС України від 06.04.2022 № 1-р(ІІ)/2022 у справі № 3-192/2020 (465/20), відповідно, на думку суду, положення КПК України не можуть застосовуватись у відриві від реального стану справ в України та загального контексту проблеми, викликаної збройною агресією РФ.

Підсумовуючи наведене, суд зауважує, що до обставин ризику втечі безумовно належить військова агресія проти України, яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях (див. в т.ч. з цього питання пункт 8 рекомендацій Ради суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, котрі відповідають критеріям офіційних згідно Рішення РС України № 23 від 05 серпня 2022 року).

Також, при вирішенні питання щодо запобіжного заходу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі наявні обставини, зокрема, серед таких обставин підлягає оцінюванню «тяжкість покарання», що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується (п. 2 ч. 1 ст. 178 КПК України).

Це твердження узгоджується із позицією ЄСПЛ, викладеною у рішенні по справі «Ilijkov v Bulgaria» від 26 червня 2001 року (§ 80, заява № 33977/96), за якою суворість можливого вироку є відповідним елементом в оцінці ризику ухилення, а погляд на серйозність обвинувачення проти заявника дає уповноваженим органам можливість обґрунтовано вважати, що такий ризик був встановлений, та у рішенні по справі «Punzelt v. Czech Republic» від 25 квітня 2000 року (§ 76, заява № 31315/96), відповідно до якого при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання.

Разом з тим зазначена обставина має враховуватися крізь призму суб`єктивного сприйняття особою можливої загрози настання покарання за вчинення правопорушення, тобто фактично йдеться про ту потенційну загрозу, настання якої може спробувати уникнути обвинувачений. Саме тому, на думку суду, комплексний аналіз суворості можливого покарання має включати не тільки вид і міру санкції, передбаченої КК України, але й інші обставини негативного характеру для особи, яких вона може зазнати не тільки в результаті постановлення обвинувального вироку, але й під час самого розслідування.

Небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від тяжкості можливого покарання з точки зору самої санкції статті КК, адже її треба визначати з урахуванням низки інших релевантних чинників, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її незначною, зокрема, треба враховувати характер особи, моральні якості, наявні кошти, зв`язки з державою, у якій його переслідували за законом, а також його контакти. В цьому ключі тяжкість є тільки релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти.

Відповідно, забезпечуючи таку оцінку, суд враховує, що (1) обвинуваченому висунуто обвинувачення у вчиненні зазначених кримінальних правопорушень, яке, відповідно до ст. 12 КК України, є тяжкими злочинами, за які може бути призначено покарання у виді позбавлення волі на строк до 8 років, що в поєднанні (2) з даними про особу обвинуваченого, які з`ясовані судом, зокрема, характер, моральні якості, наявні кошти, зв`язки з державою, контакти, вказують на те, що в сукупності ці обставини дають підстави вважати, що серйозність покарання, в даному випадку, є релевантною обставиною в оцінці ризику втечі.

Ознаку можливого переховування від органів досудового розслідування суд не розглядає, позаяк справа перебуває на етапі судового розгляду, тож у тому не має дійсної потреби та мети, які визначені п. 2, 3 ч. 3 ст. 132 КПК.

(b) впливу, оцінюючи наявність якого у кримінальному провадженні, суд виходить з встановленого КПК України порядку отримання показань від потерпілих та свідків у кримінальному провадженні на різних його етапах, та вважає, що ризик впливу зберігається до отримання показань наведених осіб безпосередньо судом під час розгляду справи по суті.

Тим самим, не виключена ймовірність того, що обвинувачений, не будучи обмежений у спілкуванні із особами, яким відомі обставини вчинення злочину, у якому він обвинувачується, може здійснювати на них вплив, зокрема, шляхом підбурювання, вмовляння, залякування, підкупу, з метою їх спонукання до ненадання в суді показань, перекручування або спотворення обставин, які їм достовірно відомі, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Відповідно наявність ризику впливу існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів під час проведення досудового розслідування, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань та дослідження їх судом.

Враховуючи вищенаведене, підстав для задоволення клопотання захисника про зміну запобіжного заходу, а саме встановлення обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту суд не вбачає, оскільки наведені стороною захисту обставини не нівелюють ризики вчинення обвинуваченим дій, передбачених п.1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, та не спростовує висновків суду щодо доцільності продовження застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого ОСОБА_6 на даному етапі розгляду кримінального провадження не встановлено та сторонами не доведено.

Крім цього, будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, для застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено.

Згідно з п.1 ч.4 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні, зокрема щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Оскільки ОСОБА_6 органом досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень проти життя та здоров`я особи, а також проти громадського порядку та моральності, суд не вбачає підстав для визначення застави, тому в клопотанні обвинуваченого про визначення розміру застави відмовляє.

Більш того, даних про неможливість ОСОБА_6 перебувати під вартою в умовах СІЗО, матеріали, надані суду, не містять та стороною захисту не надані.

Керуючись ст.ст. 183 ч.2 п.4, 177, 178, 181, 182, 197, 205, 331, 376 ч.2 КПК України, суд -

у х в а л и в:

В задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу на домашній арешт або визначення розміру застави відмовити.

Клопотання прокурора про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» продовжити на шістдесят днів, тобто до 10 жовтня 2025 року включно, без визначення розміру застави.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня оголошення.

Повну ухвалу суду оголосити о 13.00 год. 13 серпня 2025 р.

Суддя ОСОБА_1