Дата документу 29.05.2025 Справа № 322/552/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/602/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №322/552/20Суддя-доповідач у 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.307 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 07 березня 2025 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с.Заливне Новомиколаївського району Запорізької області, яка зареєстрована та фактично проживає у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватою і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.309 КК України, та визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що у її діях є склад кримінального правопорушення,

ВСТАНОВИЛА

Як зазначено у вироку, згідно обвинувального акта ОСОБА_8 обвинувачувалася у тому, що вона, маючи прямий умисел на незаконне придбання та зберігання з метою збуту особливо небезпечного наркотичного засобу у особливо великому розмірі, діючи умисно, в жовтні 2019 року, точної дати та часу в ході досудового розслідування встановлено не було, перебуваючи в денний час на східній околиці с.Заливне Новомиколаївського району Запорізької області, незаконно придбала особливо небезпечний наркотичний засіб у особливо великих розмірах та в подальшому, маючи умисел на зберігання з метою збуту, зберігала з метою збуту особливо небезпечний наркотичний засіб у особливо великому розмірі в двох складених між собою покришках від коліс комбайну у дерев`яній господарській будівлі та у металевій банці з-під кави на полиці в суміжній з нею дерев`яній господарській будівлі, розташованих на території свого домоволодіння по АДРЕСА_1 , до моменту їх виявлення та вилучення працівниками поліції в ході санкціонованого обшуку, проведеного 22.04.2020 року. Згідно висновку експерта сухі частини рослини (вміст 4-х лантухів) містять у своєму складі особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено - канабіс, маса якого в перерахунку на висушену речовину складає 3102 г., рослинний матеріал сіро-зеленого кольору є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено - канабісом, маса якого в перерахунку на висушену речовину складає 6,239 г., загальна маса вилученого канабісу, у перерахунку на суху речовину, склала 3108,239 г., що є особливо великим розміром наркотичного засобу, котрий є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено.

Вказані дії ОСОБА_8 були кваліфіковані прокурором за ч.3 ст.307 КК, як незаконне придбання та зберігання з метою збуту особливо небезпечних наркотичних засобів в особливо великих розмірах.

Проте суд першої інстанції за наслідками судового розгляду не погодився із наведеною кваліфікацією дій обвинуваченої, оскільки прокурором не було доведено наявності в діях обвинуваченої такої кваліфікуючої ознаки як мета збуту наркотичних засобів.

А тому судом першої інстанції дії ОСОБА_8 в цій частині перекваліфіковано з ч.3 ст.307 КК на ч.3 ст.309 КК, як зберігання наркотичних засобів в особливо великих розмірах, без мети збуту. Їй призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням на неї передбачених ст.76 КК обов`язків.

Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази.

Крім того, відповідно до обвинувального акта ОСОБА_8 обвинувачувалася у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

25.03.2020 року близько 17 години 30 хвилин ОСОБА_8 , маючи прямий умисел на незаконне придбання, зберігання з метою збуту та збут особливо небезпечного наркотичного засобу, знаходячись за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , домовилась продати ОСОБА_9 особливо небезпечний наркотичний засіб каннабіс за 200 грн, який попередньо придбала при невстановлених в ході досудового розслідування обставинах та зберігала в господарській будівлі на території свого домоволодіння. Після цього, ОСОБА_8 , продовжуючи свій злочинний умисел, винесла з вказаної господарської будівлі полімерний пакет з сухою речовиною рослинного походження сіро-зеленого кольору, після чого, діючи повторно, збула, шляхом продажу ОСОБА_9 наркотичний засіб, який є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено - канабіс, маса якого в перерахунку на висушену речовину склала 18,358 г.

Крім того, 22.04.2020 року близько 13 години ОСОБА_8 , маючи прямий умисел на незаконне придбання, зберігання з метою збуту та збут особливо небезпечного наркотичного засобу, знаходячись за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , діючи повторно, домовилась продати ОСОБА_9 особливо небезпечний наркотичний засіб каннабіс за 300 грн, який попередньо придбала у невстановлений досудовим розслідуванням час при невстановлених в ході досудового розслідування обставинах і зберігала з метою збуту в господарській будівлі на території свого домоволодіння по АДРЕСА_1 . Після цього, ОСОБА_8 , продовжуючи свій злочинний умисел, діючи повторно, винесла з вказаної господарської будівлі полімерний пакет з сухою речовиною рослинного походження сіро-зеленого кольору, після чого збула шляхом продажу ОСОБА_9 наркотичний засіб, який є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено - канабіс, маса якого в перерахунку на висушену речовину склала 226,004 г.

Вказані дії ОСОБА_8 були кваліфіковані прокурором за ч.2 ст.307 КК, як незаконний збут особливо небезпечних наркотичних засобів, вчинений повторно.

Вироком суду ОСОБА_8 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що у її діях є склад кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок в частині виправдання обвинуваченої за ч.2 ст.307 КК скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК, та призначити їй покарання у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ч.1 ст.70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Також прокурор просив дослідити під час апеляційного розгляду долучені до апеляційної скарги процесуальні документи.

Аргументуючи свої вимоги прокурор зазначив, що судом упереджено та неправомірно взято до уваги докази сторони захисту і безпідставно відкинуті докази сторони обвинувачення. Докази сторони обвинувачення наведено та проаналізовано у вироку вибірково, фрагментарно та однобічно, не надано належної оцінки деяким доказам сторони обвинувачення. Між тим, надані стороною обвинувачення докази повністю узгоджуються між собою та доводять вину обвинуваченої за ч.2 ст.307 КК.

При дослідженні доказів судом питання зміни кваліфікації чи перекваліфікації взагалі не розглядалось і не досліджувалось. Як не досліджувалось та не вивчалось і питання реєстрації в ЄРДР кримінальних проваджень за фактами збуту наркотичних засобів обвинуваченою 25.03.2020 року та 22.04.2020 року, які у подальшому постановами прокурора були об`єднані в одне провадження за №0000068. Так, за заявою ОСОБА_10 про вчинений злочин від 14.03.2020 року в ЄРДР зареєстровано кримінальне провадження №0000068 з кваліфікацією за ч.1 ст.307 КК. В ході досудового розслідування провадження №0000068 за ч.1 ст.307 КК проведено 25.03.2020 року та 22.04.2020 року оперативні закупки наркотичних засобів у ОСОБА_8 . Крім того, у цьому кримінальному провадженні 22.04.2020 року було проведено обшук, в ході якого виявлено та вилучено канабіс у особливо великому розмірі. Постановою слідчого від 23.04.2020 року у кримінальному провадженні №0000068 змінено кваліфікацію з ч.1 ст.307 КК на ч.2 ст.307 КК. За результатами судової експертизи за рапортом слідчого 19.05.2020 року в ЄРДР зареєстровано кримінальне провадження №0000118 за ч.3 ст.307 КК за фактом вилучення в ході обшуку садиби ОСОБА_8 канабісу загальною масою 3108,239 г. Постановою прокурора від 19.05.2020 року кримінальні провадження №0000068 за ч.2 ст.307 КК та №0000118 за ч.3 ст.307 КК об`єднані в одне провадження за №0000068 за ч.ч.2, 3 ст.307 КК. Крім того, за рапортом слідчого від 09.06.2020 року в ЄРДР зареєстровано кримінальне провадження №0000133 за ч.2 ст.307 КК за фактом збуту ОСОБА_8 наркотичних засобів 25.03.2020 року. Постановою прокурора від 09.06.2020 року матеріали кримінальних проваджень №0000068 та №0000133 об`єднані в одне провадження за №0000068.

Зазначені процесуальні документи не досліджувалися судом першої інстанції, а потреба у їх дослідженні виникла після ухвалення оскаржуваного вироку, а тому ці документи підлягають дослідженню під час апеляційного розгляду.

Твердження суду про провокацію при здійсненні оперативної закупки є лише припущенням і не ґрунтується на наявних у матеріалах справи доказах. Так, ОСОБА_10 самостійно прийняла рішення звернутись до органів поліції із заявою про вчинений злочин, оскільки ОСОБА_8 їй збула наркотичний засіб. Лише після цього за заявою ОСОБА_10 в ЄРДР зареєстровано 14.03.2020 року кримінальне провадження №0000068 за ч.1 ст.307 КК та розпочато досудове розслідування. Відтак, твердження суду про те, що без ініціативи ОСОБА_11 ) обвинувачена не вчинила би збуту канабісу 25.03.2020 року та 22.04.2020 року є хибним. Також є хибним твердження суду про те, що до моменту реєстрації в ЄРДР кримінального провадження факти збуту наркотичних засобів обвинуваченою були відсутні. Адже саме заява ОСОБА_10 від 14.03.2020 року та протокол огляду від 14.03.2020 року, під час якого остання видала придбаний у ОСОБА_8 13.03.2020 року за 100 грн канабіс, свідчать про вчинення обвинуваченою злочину до реєстрації в ЄРДР кримінального провадження. Саме для належної перевірки заяви ОСОБА_10 у ЄРДР і було зареєстровано кримінальне провадження №0000068.

Твердження суду про те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що залегендованою особою ОСОБА_9 є саме ОСОБА_10 не відповідає дослідженим матеріалам кримінального провадження. Так, за зверненням ОСОБА_10 до неї було застосовано заходи безпеки, передбачені Законом України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві». Водночас ОСОБА_10 за власною ініціативою самостійно забажала прийняти участь у судовому засіданні в якості свідка, без застосування інших спрямованих на її анонімність заходів безпеки та будучи допитаною під присягою як свідок, підтвердила, що вона є залегендованою особою ОСОБА_9 .

Крім того, судом без належного обґрунтування визнано недопустимими доказами матеріали НСРД через порушення порядку їх проведення. Адже зазначені судом у вироку висновки про відсутність доручення прокурора на проведення оперативної закупки 25.03.2020 року та відсутність повноважень оперативників на проведення НСРД, не відповідають змісту прийнятих і досліджених судом першої інстанції доказів сторони обвинувачення. Отже, твердження суду про недоведеність стороною обвинувачення вчинення обвинуваченою передбачених ч.2 ст.307 КК злочинів не вбачаються обґрунтованими.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, яка частково підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги та просила вирок суду скасувати, призначивши новий розгляд в суді першої інстанції; обвинувачену та її захисника, які заперечили проти апеляційної скарги та просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За вимогами ст.370 КПК як обвинувальний, так і виправдувальний вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як зазначено у ст.374 КПК, у мотивувальній частині виправдувального вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Згідно зі ст.94 КПК суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Проте, на переконання колегії суддів, оскаржуваний у даному провадженні вирок суду в частині виправдання обвинуваченої за ч.2 ст.307 КК зазначеним вимогам закону не відповідає, враховуючи наступне.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що відповідно до обвинувального акта ОСОБА_8 , з-поміж іншого, було пред`явлено обвинувачення у вчиненні передбаченого ч.2 ст.307 КК (епізоди від 25.03.2020 року та 22.04.2020 року) кримінального правопорушення, тобто незаконний збут особливо небезпечних наркотичних засобів, вчинений повторно.

На підтвердження висунутого обвинувачення прокурором було надано ряд доказів.

Виправдовуючи ОСОБА_8 у пред`явленому їй обвинуваченні за ч.2 ст.307 КК (епізоди від 25.03.2020 року та 22.04.2020 року), суд першої інстанції виходив, серед іншого, із обставин наявності провокації у діях органу досудового розслідування під час проведення НСРД контролю за вчиненням злочину у формі оперативних закупок за даними епізодами.

З приводу такого висновку суду першої інстанції колегія суддів зазначає наступне.

Так, судом було досліджено практику Європейського суду з прав людини, який для визначення провокації злочину установив, зокрема, такі критерії: чи були дії правоохоронних органів активними; чи мало місце з їх боку спонукання особи до вчинення злочину, наприклад, прояв ініціативи в контактах з особою, повторні пропозиції, незважаючи на початкову відмову особи, наполегливі нагадування, підвищення ціни вище середньої; чи був би вчинений злочин без втручання правоохоронних органів.

За висновками ЄСПЛ, провокація має місце тоді, коли працівники правоохоронних органів або особи, які діють за їхніми вказівками, не обмежуються пасивним розслідуванням, а з метою отримання доказів і порушення кримінальної справи впливають на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку не був би вчинений.

Одним із видів НСРД згідно зі ст.271 КПК є контроль за вчиненням злочину, який може проводитись у формі контрольованої та оперативної закупки. Разом із тим, для використання результатів указаних дій як доказів має бути дотримано визначеної процесуальним законом процедури, яка передбачена, зокрема, у статтях 246, 271 КПК.

Контроль за вчиненням злочинів у формі оперативної закупки наркотичного засобу не є провокацією злочинів, якщо пропозиція таємного агента була лише загальним абстрактним виразом готовності цього агента заплатити певну суму грошей за поставлені наркотичні засоби, а обвинувачений після цього добровільно продовжує спілкуватися з таємним агентом, щоб отримати особисту користь від абстрактної готовності «покупця» купувати наркотичний засіб.

Повертаючись до обставин цього кримінального провадження, колегія суддів зважає на те, що суд першої інстанції, дійшовши висновку про наявність провокації на вчинення злочину з боку правоохоронних органів виходив з того, що мало місце спонукання до вчинення злочину через прояв дієвої ініціативи у контактах з ОСОБА_8 через свідка ОСОБА_10 , яка неодноразово заявляла про бажання помсти ОСОБА_8 і за відсутності у правоохоронних органів об`єктивних даних про те, що обвинувачена готувала чи почала вчиняти конкретний злочин.

При цьому колегією суддів встановлено, що ОСОБА_10 не могла б знати про перебування у ОСОБА_8 канабісу, якби остання його не збувала. Тому й заявник ОСОБА_10 самостійно звернулась до правоохоронних органів з відповідною заявою щодо неправомірних дій, будучи попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину. Більш того, обвинувачена, як у суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду не заперечувала обох фактів передачі нею наркотичної речовини ОСОБА_10 . Тому обставини, що свідчать про провокування на вчинення кримінального правопорушення, на переконання апеляційного суду відсутні.

У даному контексті колегія суддів акцентує увагу й на тому, що оскаржуваний вирок суду містить посилання на відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження того, що залегендованою особою ОСОБА_9 є саме ОСОБА_10 , хоча при цьому обставини легендування особи вказаної особи судом першої інстанції взагалі не досліджувались.

Що стосується твердження суду першої інстанції про відсутність в матеріалах кримінального провадження корінця платіжного доручення який свідчить про видачу правоохоронцям грошових коштів, а відтак про відсутність даних про законність походження грошових коштів, які були використані для проведення оперативних закупок, то колегія суддів зазначає наступне.

ОП ККС ВС у постанові від 25.09.2023 року у справі №208/2160/18 дійшла висновку про те, що у матеріалах кримінального провадження має бути відображена інформація про походження грошових коштів, які використовувалися під час контролю за вчиненням злочину. Відсутність у матеріалах справи «корінця платіжного доручення» про видачу працівникам правоохоронних органів грошових коштів як видатків спеціального призначення та авансового звіту про використання коштів не є істотним порушенням вимог КПК і має бути оцінена у взаємозв`язку з відомостями про джерело походження коштів.

У наявних в матеріалах справи протоколах огляду громадянки ОСОБА_9 міститься перелік виданих їй купюр, із вказаними номіналами, серіями та номерами. При цьому до актів видачі грошових коштів долучено копії вказаних купюр та прямо зазначено, що зафіксовані у цих актах грошові кошти видані ОСОБА_9 для використання під час проведення оперативної закупки.

Огляд громадянки ОСОБА_9 та видача грошових коштів в обох випадках, як і проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 відбувались за участі понятих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Їх було допитано в суді першої інстанції як свідків. Зазначені свідки підтвердили, що вилучені під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 кошти є саме тими, які були видані співробітниками поліції на придбання наркотичної речовини під час проведення оперативної закупки.

Також вилучені у ОСОБА_8 грошові кошти під час її затримання, а саме: їх номінали, номера і серії купюр є ідентичними з тими купюрами, що вручалися ОСОБА_9 для проведення оперативної закупки наркотичної речовини.

Під час допиту ОСОБА_8 у суді першої інстанції вона пояснила, що поліція в ході проведеного обшуку помешкання та особистого обшуку виявила у неї лише ті кошти, що давала ОСОБА_10 .

Враховуючи зазначені докази підстав сумніватися в законності проведення НСРД та походження коштів для використання під час оперативної закупки колегія суддів не встановила.

Крім того, за приписами ст.91 КПК джерело походження грошей, які використовуються під час оперативної закупки, не входить у предмет доказування у передбачених ст.307 КК кримінальних правопорушеннях.

Приписи статей 103-105, 252 КПК стосовно фіксації ходу і результатів НСРД також не вимагають від органу досудового розслідування зазначати джерело походження грошей як платіжного засобу, який використовується під час проведення слідчих дій, спрямованих на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. Не містять таких вимог і приписи статей 246, 271 цього Кодексу.

За вищенаведених обставин, відсутність корінця платіжного доручення щодо отримання вищевказаних коштів не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, не свідчить про те, що ці кошти не використовувались під час проведення контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки. Така обставина не дає переконливих підстав до сумнівів щодо походження грошових коштів, використаних під час проведення контролю за вчиненням злочину, тому немає підстав вважати зазначені докази недопустимими. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеній в постанові від 13.02.2024 року (справа №753/7998/22, провадження № 51-6613км23; постанові від 04 квітня 2024 року (справа №756/12586/18, провадження №51-3113 км 23).

Тому, на переконання колегії суддів, твердження районного суду про порушення процесуального порядку збирання наведених доказів, є необґрунтованими.

За таких обставин колегія суддів вважає передчасними висновки суду першої інстанції про визнання протоколу огляду покупця та акта видачі грошових коштів від 25.03.2020 року, а також протоколу огляду покупця та акта видачі грошових коштів від 22.04.2020 року недопустимими доказами.

Крім того, судова колегія не погоджується із твердженням суду першої інстанції щодо фактичного проведення НСРД контролю за вчиненням злочину від 25.03.2020 року оперативними працівниками за власної ініціативою без передбаченого КПК доручення.

В матеріалах провадження наявна постанова прокурора, відповідно до якої визначено проведення вказаної НСРД слідчим СВ Новомиколаївського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_14 ; а також відповідне доручення в порядку ст.40 КПК. Згідно з протоколом за результатами проведення контролю за вчиненням злочину вказана НСРД проведена старшим слідчим СВ Новомиколаївського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_14 , а відтак уповноваженою особою. Під час проведення даної НСРД у відповідності до вимог КПК уповноваженим не те слідчим, сама по собі лише участь співробітника оперативного підрозділу не свідчить про факт проведення ним НСРД.

Водночас, як неодноразово зазначав Верховний Суд, залучення співробітників оперативних підрозділів для проведення процесуальних дій є формою взаємодії слідчих органів та органів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, має організаційний характер і не потребує прийняття процесуального документа у виді письмового доручення. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеній в постанові від 16.02.2022 року (справа №758/5719/16-к, провадження №51-5770км21).

У зв`язку з чим, судова колегія вважає передчасними й твердження районного суду щодо незаконності слідчих дій та визнання недопустимими доказами (зібраними під час проведення даної НСРД від 25.03.2020 року) у вигляді протоколів та матеріальних носіїв.

Констатуючи в оскаржуваному вироку невинуватість ОСОБА_8 за ч.2 ст.307 КК (епізоди від 25.03.2020 року та 22.04.2020 року), судом першої інстанції в основу вказаного висновку за обома епізодами покладено обставини визнання таких доказів як протокол огляду покупця та акт видачі грошових коштів від 25.03.2020 і від 22.04.2020 року недопустимими, а також відсутність у матеріалах кримінального провадження рішення про здійснення оперативної закупки. Проте, враховуючи обґрунтовану вище їх передчасність та з огляду на те, що суд у вироку не вдавався до правового аналізу результатів проведеної НСРД від 22.04.2020 року (за другим епізодом), колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції недостатньо обґрунтованим.

Таким чином, судом першої інстанції не здійснено у повному обсязі аналіз сукупності всіх доказів, у тому числі й отриманих шляхом проведення НСРД, а мотиви щодо недоведеності вини обвинуваченої за ч.2 ст.307 КК (епізоди від 25.03.2020 року та 22.04.2020 року), викладені у мотивувальній частині вироку, на думку колегії суддів, не є безсумнівними та однозначними, оскільки є недостатніми та непереконливими, а тому не можуть слугувати беззаперечними підставами для висновку про законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо невинуватості ОСОБА_8 у пред`явленому обвинуваченні в цій частині.

Висновки суду першої інстанції містять істотні суперечності та вочевидь не відповідають наявним доказам, судом не надано повну оцінку та аналіз доказам, зокрема, в контексті висунутого обвинувачення за вищевказаними епізодами.

Відтак, колегія суддів зазначає, що наведеним обставинам як кожній окремо, так і в їх сукупності, суд першої інстанції в порушення вимог ст.374 КПК належної оцінки у вироку не надав, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про недоведеність в діях ОСОБА_8 складу інкримінованого їй кримінального правопорушення за ч.2 ст.307 КК за епізодами від 25.03.2020 року та 22.04.2020 року. Адже такий висновок було зроблено судом без належної оцінки наданих доказів і з`ясування всіх обставин кримінального провадження.

Вказане свідчить про допущення судом першої інстанції порушень вимог кримінального процесуального закону, які є істотними, оскільки ставлять під сумнів законність і обґрунтованість рішення районного суду, у зв`язку з чим вирок суду в цій частині не відповідає вимогам ст.ст.370, 374 КПК та підлягає скасуванню.

Враховуючи обґрунтовані вище правові підстави, які об`єктивно зумовлюють необхідність скасування оскаржуваного вироку суду в частині виправдання обвинуваченої за ч.2 ст.307 КК, про що вимагав у апеляційній скарзі прокурор, колегія суддів вважає за необхідне одночасно акцентувати увагу й на виявлених порушеннях кримінального процесуального закону під час ухвалення вироку суду в частині визнання ОСОБА_8 винуватою за ч.3 ст.309 КК.

Як вже зазначалось вище вимоги ст.370 КПК щодо законності і обґрунтованості судового рішення поширюються як на виправдувальний, так і обвинувальний вирок суду.

Згідно п.2 ч.3 ст.374 КПК мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Суд в мотивувальній частині вироку повинен вказати ті діяння обвинуваченого, за які засуджується особа та які знайшли своє підтвердження безпосередньо в ході судового розгляду, встановлені саме судом і підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами.

Натомість суд першої інстанції, не погодившись із тим, що прокурором дії обвинуваченої ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.3 ст.307 КК, як незаконне придбання та зберігання з метою збуту особливо небезпечних наркотичних засобів в особливо великих розмірах, виходив з такого.

Посилаючись на недоведеність наявності в діях обвинуваченої такої кваліфікуючої ознаки як мета збуту наркотичних засобів, з огляду на передбачене ст.337 КПК право при наявності іншого складу кримінального правопорушення вийти за межі пред`явленого обвинувачення, суд першої інстанції перекваліфікував дії ОСОБА_8 з ч.3 ст.307 КК на ч.3 ст.309 КК, як зберігання наркотичних засобів в особливо великих розмірах, без мети збуту.

Разом з тим, у мотивувальній частині вироку суд першої інстанції в порушення вимог п.2 ч.3 ст. 374 КПК не виклав формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, з наведенням фактичних обставин з усіма елементами складу кримінального правопорушення, що давало б можливість зіставити їх з визначеною правовою кваліфікацією за ч.3 ст.309 КК.

Таким чином, судом першої інстанції не дотримано зазначених вимог кримінального процесуального закону щодо зазначення в мотивувальній частині вироку формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним. Крім того, під час судового розгляду не здійснено у повному обсязі аналіз сукупності всіх доказів, не наведено правової оцінки наданим під час судового засідання показам обвинуваченої, яка не заперечувала обох фактів передачі нею наркотичної речовини ОСОБА_10 , а також тій обставині, що обвинувачена розуміла незаконність зберігання наркотичного засобу, тому й приховувала такі засоби в покришках від коліс комбайну (скатах) у дерев`яній господарській будівлі, а не поклала наркотичні засоби на горище для відлякування щурів.

Підсумовуючи вищевикладене, вказані обставини у сукупності свідчать про допущення судом першої інстанції порушень вимог кримінального процесуального закону під час ухвалення вироку (як обвинувального так і виправдувального), які є істотними, оскільки ставлять під сумнів законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим вирок суду, не відповідає вимогам ст.ст.370, 374 КПК та підлягає скасуванню у повному обсязі із одночасним призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, оскільки допущені судом порушення вимог кримінального процесуального закону не можуть бути усунені під час апеляційного розгляду.

При новому розгляді суду першої інстанції належить врахувати наведене у цій ухвалі, дослідити всі обставини кримінального провадження, оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, після чого ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, виклавши його у належно мотивованому процесуальному документі згідно з вимогами закону.

Що стосується вимог прокурора про дослідження під час апеляційного розгляду долучених до його апеляційної скарги процесуальних документів, колегія суддів виходить з наступного.

Змістом ч.3 ст.404 КПК передбачено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Проте за відсутності аргументованих доводів прокурора щодо необхідності дослідження наведених процесуальних документів, колегія суддів не встановила передбачених ч.3 ст.404 КПК правових підстав для їх дослідження під час апеляційного розгляду, а відтак і підстав для задоволення відповідного клопотання прокурора.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 07 березня 2025 року щодо ОСОБА_8 в цій справі скасувати.

Призначити новий судовий розгляд даного кримінального провадження в суді першої інстанції в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4