Номер провадження: 11-сс/813/616/25
Справа № 522/7128/24 1-кс/522/1495/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 та слідчого УСБУ ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 28.02.2025 про накладення арешту на майно в межах к/п №0000015 від 15.03.2024 за підозрою ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України та за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскарженою ухвалою слідчого судді в межах к/п №0000015 від 15.03.2024 було задоволено клопотання ст. слідчого в ОВС СВ УСБУ в Одеській обл. ОСОБА_7 та накладено арешт із забороною відчуження, користування та здійснення реєстраційних дій на транспортний засіб марки «ЗИС», моделі 101, чорного кольору, кузов № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 .

Обґрунтовуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на те, що в ході досудового розслідування встановлено, що вищевказаний транспортний засіб марки «ЗИС», моделі 101, чорного кольору, кузов № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 на праві приватної власності підозрюваному ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а накладення арешту на вищевказаний транспортний засіб необхідно з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , в інтересах підозрюваного ОСОБА_9 не погодився із оскаржуваною ухвалою, посилаючись на її незаконність та невідповідність вимогам матеріального та процесуального права з огляду на наступні обставини:

- слідчим суддею було допущено порушення засади змагальності сторін та доступу до правосуддя, зокрема, розглянуто клопотання про арешт майна за відсутності захисника ОСОБА_9 , не зважаючи на подання нею клопотання про відкладення розгляду та надання можливості ознайомлення із матеріалами провадження;

- поза увагою слідчого судді залишилось те, що клопотання про арешт майна містить посилання, що не мають відношення до обставин вказаного кримінального провадження, а мета накладення арешту є недоречною, оскільки до клопотання про арешт не надано будь-якого цивільного позову та такий в даному кримінальному провадженні взагалі відсутній;

- твердження слідчим у поданому клопотанні про належність вищевказаного транспортного засобу марки «ЗИС», моделі 101, на праві приватної власності ОСОБА_9 є хибним, натомість, реєстрація даного транспортного засобу на ім`я ОСОБА_9 не підтверджується наданими доказами.

Посилаючись на викладені обставини, захисник ОСОБА_8 просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у повному обсязі в задоволенні клопотання слідчого про арешт транспортного засобу марки «ЗИС», моделі 101, чорного кольору, кузов № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_8 , яка підтримала вимоги апеляційної скарги та просила її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов висновків про наступне.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, слідчий суддя, розглядаючи клопотання слідчого про арешт майна, зазначених вимог закону не дотримався з огляду на наступне.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Положення зазначеної вище норми основного закону узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

При цьому ч. 2 ст. 170 КПК України передбачає, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно із ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна, як доказ в кримінальному провадженні... ; 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння ...; 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна; 4) розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Разом із тим, аналіз мотивувальної частини оскаржуваної ухвали слідчого судді свідчить про те, що, задовольняючи клопотання слідчого та накладаючи арешт на вищевказаний автомобіль марки «ЗИС», моделі 101, чорного кольору, кузов №8033, слідчий суддя своє рішення не мотивував жодним чином.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 173 КПК України, у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає: 1) перелік майна, на яке накладено арешт; 2) підстави застосування арешту майна; 3) перелік тимчасово вилученого майна, яке підлягає поверненню особі, у разі прийняття такого рішення; 4) заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно; 5) порядок виконання ухвали із зазначенням способу інформування заінтересованих осіб.

В свою чергу, вищевикладеними приписами ст. 370 КПК України встановлені загальні вимоги до судового рішення, зокрема, зазначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому, відповідно до ч.ч. 3 та 4 зазначеної норми, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, а вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів, оскаржувана ухвала слідчого судді зазначеним вище вимогам кримінального процесуального закону не відповідає, зокрема, не містить жодних мотивів та підстав для ухвалення рішення про накладення арешту на вищезгаданий транспортний засіб.

Весь зміст мотивувальної частини ухвали слідчого судді зводиться до повного копіювання поданого слідчим УСБУ клопотання про арешт майна, зокрема, фактичних обставин кримінального провадження, встановлених органом досудового розслідування, не містить жодного висновку слідчого судді з приводу наявності підстав для арешту майна, із посиланням на відповідні докази, долучені до клопотання слідчого, натомість, в ухвалі наявні лише цитування норм кримінального процесуального закону, а саме ст. 170 КПК України, які містять визначення поняття арешту майна в кримінальному провадженні та мети його накладення, та ст. 172 КПК України, які регулюють порядок розгляду клопотання про арешт майна без повідомлення власника такого майна (т. 2, а.с. 12-18).

Відтак, з огляду на повну відсутність належного мотивування та обґрунтування оскаржуваного судового рішення про арешт майна, колегія суддів констатує, що слідчий суддя формально розглянув клопотання слідчого, допустивши таким чином порушення положень ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд доходить переконання про те, що слідчий суддя, задовольняючи клопотання слідчого та накладаючи арешт на майно, формально підійшов до його розгляду, не навів жодної передбаченої законом підстави для накладення арешту на майно та не мотивував належним чином постановлене судове рішення, чим допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило йому постановити законне й обґрунтоване судове рішення, що є безумовною підставою для його скасування.

Водночас, аналізуючи клопотання слідчого та долучені до нього матеріали на предмет наявності передбачених кримінальним процесуальним законом підстав для накладення арешту на зазначене у ньому майно, суд апеляційної інстанції доходить наступних висновків.

За приписами п.п. 1 та 3 ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено підстави і мету відповідно до положень ст. 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна, а також документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном.

На підставі аналізу змісту клопотання слідчого УСБУ в зазначеному к/п №0000015 вбачається, що слідчий просив накласти арешт на зазначене у ньому майно, зокрема, на транспортний засіб марки «ЗИС», моделі 101, чорного кольору, кузов № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , зауважуючи на тому, що таке майно на праві приватної власності належить підозрюваному ОСОБА_9 , а також посилаючись на загальні положення ч. 1 ст. 170 КПК України, які містять загальне визначення поняття арешту майна в кримінальному провадженні та мету його накладення (т. 1, а.с. 1-9).

Окрім того, відповідно до клопотання слідчого, витягу з ЄРДР у вищевказаному к/п №0000015 (т. 1, а.с. 10-11) та інших матеріалів провадження, СВ УСБУ в Одеській обл. здійснюється досудове розслідування кримінального провадження за підозрою ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України та за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

Зокрема, в ході досудового розслідування було встановлено, що невстановлені посадові особи під час виконання договору з капітального ремонту укриття привласнили бюджетні кошти в особливо великих розмірах в умовах воєнного стану.

Окрім того, 23.04.2024 в зазначеному кримінальному провадженні було складено повідомлення ОСОБА_9 про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, зокрема, у пособництві державі-агресору за ознаками: умисні дії, спрямовані на допомогу державі-агресору, збройним формуванням та окупаційній адміністрації держави-агресора, вчинені громадянином України, з метою завдання шкоди Україні шляхом передачі матеріальних ресурсів чи інших активів представникам держави-агресора (т. 1, а.с. 244-252).

Обґрунтованість повідомленої ОСОБА_9 підозри у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, яка на теперішній час не змінювалась, в апеляційному порядку сторонами кримінального провадження не оскаржується та вже була предметом судового розгляду, знайшла своє підтвердження під час обрання стосовно ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України, за відсутності підозрюваного, ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.06.2024, з приводу чого судом апеляційної інстанції вже висловлювалась думка щодо обґрунтованості такої підозри (справа №522/7128/24, провадження №11-сс/813/894/24).

Відповідно до п. 219 рішення у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» від 21.04.2011, заява №42310/04, суд повторює, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

На переконання апеляційного суду, в даному випадку сукупності зібраних органом досудового розслідування в даному провадженні доказів достатньо для формування стійкого переконання у причетності ОСОБА_9 до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, тому підозра у вчиненні останнім зазначеного злочину є обґрунтованою.

Окрім цього, в даному контексті колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на позицію, викладену в рішенні від 28.10.1994 у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88, відповідно до якої, факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування.

В ході досудового розслідування було встановлено, що транспортний засіб марки «ЗИС», моделі 101, чорного кольору, кузов № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , із навісним реєстраційним номером 97-35кис, виявлений та вилучений 10.04.2024 в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності підозрюваному ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначена обставина підтверджується наявною в матеріалах копією Рішення Приморського райсуду м. Одеси від 07.12.2022 (справа №522/11551/22, провадження №2-0/522/301/22), відповідно до якого було задоволено заяву ОСОБА_9 та встановлено факт, що має юридичне значення, зокрема, те, що автомобіль марки марки «ЗИС-101», випуск 1939 року, кузов № НОМЕР_1 , номерний знак № НОМЕР_3 , колір чорний, технічний паспорт НОМЕР_4 , належить на праві приватної власності ОСОБА_9 (т. 1, а.с. 337-339).

Відтак, вказане судове рішення, яке в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили, спростовує посилання захисника ОСОБА_8 на те, що належність вилученого транспортного засобу саме підозрюваному ОСОБА_9 , на праві приватної власності, не підтверджується наданими слідчим доказами.

При цьому, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.

В свою чергу, згідно із ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 3 ч. 2 цієї статті (задля забезпечення конфіскації майна як виду покарання), арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Санкція інкримінованого підозрюваному ОСОБА_9 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 10-ти до 12-ти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від 10-ти до 15-ти років та з конфіскацією майна або без такої.

На підставі аналізу змісту клопотання про арешт майна вбачається, що слідчим конкретно мету накладення арешту на зазначене у клопотанні майно зазначено не було, в якості підстав для накладення арешту на транспортний засіб орган досудового розслідування послався на загальні положення ст. 170 КПК України, які визначають поняття арешту майна та мету його накладення, внаслідок чого є обґрунтованими посилання захисника на те, що вказана слідчим одна з підстав накладення арешту з метою забезпечення цивільного позову є недоречною, оскільки цивільний позов в даному кримінальному провадженні відсутній.

Разом із тим, в якості однієї із мети накладення арешту на вищевказаний транспортний засіб слідчий зазначив забезпечення конфіскації майна як виду покарання, внаслідок чого, враховуючи той факт, що таке додаткове покарання може бути призначене ОСОБА_9 у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, колегія суддів вважає, що в даному випадку, як це передбачено вимогами вищевикладеного ч. 5 ст. 170 КПК України, існують підстави для накладення арешту на транспортний засіб, належний на праві приватної власності підозрюваному ОСОБА_9 .

Вищезазначена обставина свідчить про те, що органом досудового розслідування було доведено, що існують підстави для накладення арешту на вищезазначений автомобіль з метою забезпечення можливої конфіскації майна як виду покарання, яке може бути призначено підозрюваному ОСОБА_9 у разі визнання його винуватим у встановленому законом порядку у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України.

В свою чергу, відповідно до ч. 4 ст. 173 КПК України, у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна.

З урахуванням того, що існує загроза відчуження, знищення або схову зазначеного транспортного засобу задля запобігання його конфіскації у разі призначення підозрюваному ОСОБА_9 відповідного покарання у випадку ухвалення обвинувального вироку, апеляційний суд доходить переконання про необхідність обмеження правомочностей власника майна стосовно відчуження та користування таким майном, а також заборони реєстраційних дій стосовно такого майна.

Надаючи оцінку твердженням захисника з приводу допущення порушення слідчим суддею засади змагальності сторін та доступу до правосуддя з огляду на розгляд клопотання слідчого про арешт майна за наявності клопотання сторони захисту про відкладення такого розгляду, колегія суддів зауважує на наступному.

Так, положеннями ч. 3 ст. 21 КПК України встановлено, що кожен має право на участь у розгляді в суді будь-якої інстанції справи, що стосується його прав та обов`язків, у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

В свою чергу, ч. 1 ст. 172 КПК України встановлено, що клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

На підставі аналізу матеріалів судового провадження вбачається, що захисник підозрюваного ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 була присутньою в судовому засіданні від 27.02.2025 під час розгляду слідчим суддею клопотання слідчого про арешт майна транспортного засобу, належного на праві приватної власності підозрюваному ОСОБА_9 , в якому було оголошено перерву до 28.02.2025 для надання їй можливості ознайомитись із матеріалами провадження (т. 2, а.с. 4-5).

В матеріалах судового провадження наявна розписка захисника ОСОБА_8 про ознайомлення із матеріалами справи (т. 2, а.с. 6).

В подальшому, 28.02.2025 захисником ОСОБА_8 було подано заяву про відкладення розгляду клопотання слідчого про арешт майна, призначеного на 28.02.2025 на 10:30 год., та проведення судового засідання за її обов`язкової участі (т. 2, а.с. 7-8).

Водночас, в судовому засіданні 28.02.2025 слідчий суддя, заслухавши думку інших учасників провадження, зокрема, прокурора, дійшов висновку про можливість розгляду клопотання слідчого про арешт майна без участі захисника ОСОБА_8 (т. 2, а.с. 9).

З урахуванням викладених обставин, апеляційний суд констатує, що, всупереч твердженням захисника, викладеним в апеляційній скарзі, остання була ознайомлена із матеріалами кримінального провадження на момент подання заяви про відкладення розгляду клопотання про арешт майна, тому у слідчого судді суду 1-ої інстанції не було підстав для відкладення розгляду з огляду на необхідність ознайомлення сторони захисту із матеріалами, долученими до клопотання.

Окрім того, з урахуванням встановлених кримінальним процесуальним законом скорочених строків розгляду клопотань про забезпечення заходів кримінального провадження (в даному випадку не пізніше двох днів з дня надходження до суду клопотання про арешт майна), слідчий суддя, з огляду на надходження клопотання про арешт майна до суду 25.02.2025 (т. 1, а.с. 1), дійшов обґрунтованого висновку про можливість розгляду такого клопотання за відсутності захисника ОСОБА_8 , яка була належним чином та своєчасно сповіщена про дату, час та місце розгляду клопотання, призначеного на 28.02.2025.

Відтак, на переконання колегії суддів, в даному випадку слідчим суддею не було допущено жодних порушень встановлених вимогами ст.ст. 21, 22 КПК України основних засад кримінального провадження, а саме доступу до правосуддя та змагальності сторін.

Підсумовуючи все вищевикладене у своїй сукупності, колегія суддів доходить переконання про необхідність скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді як постановленої із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, пов`язаних із формальним розглядом клопотання слідчого про арешт майна без наведення відповідних мотивів для постановлення судового рішення, а також часткового задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на майно транспортний засіб марки «ЗИС», моделі 101, чорного кольору, кузов № НОМЕР_1 , з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, яке може бути призначено підозрюваному ОСОБА_9 у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України, є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Отже, апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню, а ухвала слідчого судді скасуванню, з постановленням нової ухвали про часткове задоволення клопотання слідчого про арешт майна з підстав, викладених апеляційним судом вище.

Керуючись ст.ст. 24, 170-173, 370, 404, 405, 407, 409, 412, 419, 422, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , в інтересах підозрюваного ОСОБА_9 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 28.02.2025, якою накладено арешт на майно, зокрема, транспортний засіб марки «ЗИС», моделі 101, чорного кольору, кузов № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , в межах к/п №0000015 від 15.03.2024 скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою частково задовольнити клопотання ст. слідчого в ОВС СВ УСБУ в Одеській обл. ОСОБА_7 про арешт майна.

Накласти арешт на транспортний засіб марки «ЗИС», моделі 101, чорного кольору, кузов № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , шляхом заборони відчуження, користування та здійснення реєстраційних дій.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4