ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 11-кп/819/455/25
Номер справи місцевого суду: 766/6812/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

03 вересня 2025 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 29 липня 2025 року в кримінальному провадженні №0000198 від 11 квітня 2025 року стосовно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Херсон, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 29 липня 2025 року задоволено клопотання прокурора та стосовно обвинуваченої ОСОБА_8 продовжено строк тримання під вартою до 26 вересня 2025 рок, включно.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням, захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій просить ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 29 липня 2025 року в частині продовження ОСОБА_8 строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити прокурору у задоволенні клопотання.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначив, що використані в ухвалі суду формулювання (злочин … було вчинено) є неприпустимими та такими, що порушують презумпцію невинуватості, оскільки містять передчасні ствердження про доведеність вини.

Такі безапеляційні формулювання демонструють упередженість суду та ставлять під сумнів його об`єктивність при подальшому розгляді справи по суті. На думку захисника це свідчить про те, що у головуючого судді вже сформулювалося внутрішнє переконання щодо винуватості ОСОБА_8 ще до завершення судового розгляду та дослідження всіх доказів внаслідок чого суд беззастережно відкинув всі доводи сторони захисту щодо відсутності ризиків.

Також захисник зазначає, що стороною обвинувачення не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджувати існування ризиків про які зазначено в клопотанні, а також неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу.

На думку захисника висновки суду першої інстанції про існування ризиків переховування обвинуваченої, незаконного впливу на свідків та вчинення іншого кримінального правопорушення є необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на доказах.

Так, ризик переховування суд першої інстанції обґрунтував лише тяжкістю можливого покарання, хоча вона сама по собі не може бути безумовною підставою для обрання найсуворішого запобіжного заходу. Натомість суд проігнорував доводи сторони захисту та не проаналізував міцність соціальних зв`язків обвинуваченої (наявність родини, батьків похилого віку), наявність постійного місця проживання до затримання, відсутність відомостей про наявність закордонних паспортів чи наявність намірів покинути країну.

Також висновки суду про існування ризику незаконного впливу на свідків базуються на припущеннях, оскільки ні прокурор, ні суд не навели жодних доказів, які б свідчили про спроби чи наміри ОСОБА_8 впливати на свідків за весь час її перебування під вартою з лютого 2025 року.

Посилання суду на те, що свідки ще не допитані в суді ігнорує існування передбачені КПК України механізми їх захисту.

Висновок суду про існування ризику вчинення іншого кримінального правопорушення також є необґрунтованим, оскільки обвинувачена перебуває під вартою з лютого 2025 року і немає жодних ознак того, що вона намагалася вчинити нові злочини, перебуваючи під вартою, або що її звільнення з під варти негайно та неминуче призведе до таких дій.

Крім того захисник зазначає, що прокурор фактично дослівно відтворив аргументи з попередніх клопотань, не навівши жодних нових доказів чи обставин, які суд формально відтворив у своєму рішенні.

Захисник звертає увагу, що під час розгляду клопотання сторона захисту пропонувала застосувати до обвинуваченої більш м`який запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту в орендованому батьками обвинуваченої житлі, що знаходиться в м.Миколаєві. Однак суд першої інстанції не надав зазначеним доводам жодної оцінки, обмежившись шаблонними фразами.

Таким чином, на думку захисника, подальше тримання ОСОБА_8 під вартою є непропорційним та не відповідає меті застосування запобіжних заходів і становить свавільне позбавлення свободи, що є порушенням ст.5 Конвенції.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

У судовому засіданні захисник підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити та відмовити в задоволенні клопотання прокурора.

Обвинувачена ОСОБА_8 належним чином повідомлена про місце, дату та час апеляційного розгляду. Клопотань про розгляд апеляційної скарги за участю сторін на адресу суду не надходило. З огляду на наведене, враховуючи приписи ч.4 ст.422-1 КПК України, апеляційний суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності обвинуваченої.

Прокурор просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, позиції сторін, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.3 ст.315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу, відповідно до якої під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442-1 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті (тримання під вартою).

Відповідно до положень ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Виходячи зі змісту вказаних статей, суд, продовжуючи строк дії запобіжного заходу на стадії судового провадження, має перевірити чи не зменшилися на цій стадії кримінального провадження встановлені раніше ризики і чи зможе більш м`який запобіжний захід запобігти цим ризикам.

Окрім цього, суд має врахувати у сукупності також інші відомості, зокрема про тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому, а також соціальні зв`язки, відомості, що характеризують особу обвинуваченого.

Лише за результатами аналізу всіх перелічених факторів суд може прийти до висновку щодо необхідності продовження стосовно обвинуваченого раніше обраного запобіжного заходу чи щодо недоцільності цього.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції належним чином дотримався вказаних вимог законодавства.

Вбачається, що на розгляді Херсонського міського суду Херсонської області перебуває кримінальне провадження №00000198 від 11 квітня 2025 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України.

Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м.Миколаєва від 13 лютого 2025 року до ОСОБА_8 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою. Дія вказаного запобіжного заходу неодноразово продовжувалася, востаннє - ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 09 червня 2025 року строком до 07 серпня 2025 року.

23 липня 2025 року в ході судового провадження у даному кримінального провадженні прокурор звернувся до суду із клопотанням в якому просив продовжити обвинуваченій ОСОБА_8 строк тримання під вартою на 60 днів, без визначення розміру застави.

Своє клопотання прокурор обґрунтовував тим, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України, при цьому продовжують існувати ризики того, що обвинувачена може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків або вчинити інше кримінальне правопорушення (п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України).

На думку сторони обвинувачення запобігти вказаним ризикам можливо лише шляхом застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, адже інші більш м`які запобіжні заходи не здатні запобігти наведеним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 29 липня 2025 року вказане клопотання прокурора задоволено та обвинуваченій ОСОБА_8 продовжено строк тримання під вартою, на 60 днів, терміном до 26 вересня 2025 року.

Таке рішення суд першої інстанції мотивував тим, що продовжують існувати ризики того, що обвинувачена може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні чи вчинити інше кримінальне правопорушення, передбачених п.1,3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, та дійшов висновку про наявність правових підстав для продовження обвинуваченій строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки лише шляхом застосування даного запобіжного заходу можливо запобігти наведеним ризикам.

Перевіривши зазначене судове рішення у відповідності із доводами апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що місцевим судом дотримано вимоги процесуального законодавства та обґрунтовано продовжено обвинуваченій ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Застосування (продовження) запобіжних заходів стає можливим при наявності ризиків. Ризик - це невизначена подія, яка по суті, представляє собою ймовірність отримання несприятливих для досудового слідства та суду подій, визначених у ч.1 ст.177 КПК України.

Рішення про продовження одного із видів запобіжних заходів, який обмежує права і свободи обвинуваченого, має відповідати характеру певного суспільного інтересу (визначеним у КПК конкретним підставам і меті), що незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Так, зі змісту ухвали вбачається, що аналізуючи питання щодо доцільності продовження обвинуваченій строку тримання під вартою, суд першої інстанції надав детальну оцінку, як відомостям про тяжкість та характер інкримінованого обвинуваченій кримінального правопорушення в контексті застосування запобіжного заходу, так і питанню існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України у поєднанні із відомостями про особу обвинуваченої.

Доводи апеляційної скарги захисника такі висновки суду не спростовують.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України при цьому, суд розглянувши клопотання прокурора, встановив подальше існування ризику переховування обвинуваченої від суду та належним чином мотивував свої висновки. Зокрема, місцевий суд зважив, як на відомості про особу обвинуваченої, так і обставини кримінального провадження, зокрема тяжкість кримінального правопорушення у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 .

Відповідно до матеріалів провадження ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення проти основ національної безпеки України, пов`язаного із взаємодією з державою-агресором, що має надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки в умовах воєнного стану колабораційна діяльність, а саме добровільне зайняття громадянином України посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території. За вчинення вказаного злочину передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від дванадцяти до п`ятнадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої.

На переконання суду апеляційної інстанції, встановивши наведені обставини, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про подальше існування ризику переховування обвинуваченої від суду, адже з огляду на тяжкість інкримінованого ОСОБА_8 злочину, суворість можливого покарання, перебуваючи на волі, обвинувачена може вдатися до переховування від суду.

Твердження сторони захисту про наявність у обвинуваченої місця проживання, родини та батьків похилого віку апеляційний суд хоч і приймає до уваги, проте вказані відомості у поєднанні з обвинуваченням у вчиненні особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України в умовах воєнного стану, не нівелюють існування ризику її переховування.

Також суд констатував, що допит свідків у даному кримінальному провадженні ще не розпочатий при цьому обвинувачена обізнана з їх анкетними даними, а тому наявний ризик незаконного впливу обвинуваченої на свідків у кримінальному провадженні.

На думку суду апеляційної інстанції такі висновки суду першої інстанції є обґрунтованими оскільки ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від таких осіб та дослідження їх судом.

Посилання захисника на те, що суд не зважив на визначені ст.352 КПК України особливості забезпечення безпеки свідка під час його допиту апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки даний механізм покликаний забезпечити безпеку свідків після надання свідками показань в судовому провадженні шляхом унеможливлення ідентифікації таких свідків. В той же час, у даному випадку судом першої інстанції встановлено, що обвинувачена обізнана з анкетними даними свідків у даному кримінальному провадженні та наявний ризик незаконного впливу на свідків до надання ними своїх показань.

Зважаючи на те, що допит свідків у даному кримінальному провадженні не розпочатий, існує ризик незаконного впливу обвинуваченої на свідків.

Крім того, оскільки інкримінований обвинуваченій злочин спрямований проти національної безпеки України, тому перебуваючи на волі, в умовах триваючої збройної агресії російської федерації проти України, існує ризик вчинення обвинуваченою іншого кримінального правопорушення.

Доводи апеляційної скарги захисника про недоведеність продовження існування ризиків є непереконливими, адже при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

Таким чином існування наведених ризиків виправдовує необхідність подальшого застосування до обвинуваченої запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з метою забезпечення виконання процесуальних обов`язків та запобігання спробам перешкоджати правосуддю та встановленню істини у кримінальному провадженні. При цьому суд першої інстанції не встановив підстав для зміни обраного запобіжного заходу на більш м`який, оскільки відсутні будь-які дані про зменшення чи відсутність встановлених ризиків.

З огляду на викладене суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про наявність правових підстав для продовження обвинуваченій строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Прийняте судом рішення відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

Встановлені на стадії застосування запобіжного заходу ризики зі сплином часу зменшуються, разом із тим вони ще є достатньо суттєвими на даній стадії кримінального провадження, у зв`язку з чим м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою з великою вірогідністю, не зможе запобігти існуючим ризикам, що в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК України.

Наявність у обвинуваченої батьків похилого віку не є достатніми для висновку про нівелювання існуючих ризиків на даній стадії судового провадження, зокрема ризику передбаченого п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України.

Зважаючи на обставини інкримінованого ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України, за яке передбачене безальтернативне покарання у виді позбавлення волі строком від 12 до 15 років, його суспільну небезпечність, враховуючи обставини, передбачені ст. 177, 178, 183 КПК України, сукупність відомостей про особу обвинуваченої, соціальні зв`язки обвинуваченої та аналізуючи їх здатність мати стримуючу дію та обставини, якими прокурор обґрунтовував у клопотанні продовження існування встановлених раніше ризиків, приписи ч.6 ст.176 КПК України, ч.4 ст.183 КПК України суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що продовжують існувати ризики, які стали підставою для застосування щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, і що більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою не здатен запобігти існуючим ризикам на цій стадії судового провадження.

Доводи апеляційної скарги такі висновки суду не спростовують.

Посилання захисника на те, що вжиті судом першої інстанції формулювання є такими, що порушують презумпцію невинуватості на переконання суду апеляційної інстанції є безпідставними.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини презумпція невинуватості вважається порушеною, якщо судове рішення відображає думку про винуватість особи у вчиненні злочину до того, як її вину буде доведено відповідно до закону.

На переконання суду апеляційної інстанції вжиті місцевим судом формулювання не є такими, що порушують презумпцію невинуватості ОСОБА_8 . Так, судом першої інстанції в ухвалі зазначено, що ОСОБА_8 «обвинувачується у вчиненні злочину…» та їй «інкриміновано вчинення злочину…». Зазначені висловлювання вказують лише на факт обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення. Зміст ухвали не містить жодних ствердних висловлювань про беззаперечне вчинення саме обвинуваченою будь-яких кримінальних правопорушень. З огляду на наведене, апеляційний суду не вбачає в діях суду першої інстанції порушення презумпції невинуватості та принципу безсторонності.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Зважаючи на викладене, підстав для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги колегія суддів не знаходить.

Керуючись ч.2 ст.376, ст. ст.404,405,407,419,422-1 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 29 липня 2025 року стосовно ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набуває законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4