Провадження № 11-кп/4823/430/25
Категорія - ч. 2 ст. 121 КК України. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю сторін кримінального провадження

обвинуваченого ОСОБА_6

його законного представника ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

прокурора ОСОБА_10

Розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Чернігові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001805 від 05 червня 2024 року, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 на вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 лютого 2025 року,

щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, не працюючого, не одруженого, студента Чернігівського кооперативного фахового коледжу Чернігівської облспоживспілки, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком ОСОБА_6 засуджений за ч. 2 ст. 121 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 визначено рахувати з дня приведення вироку до виконання.

На підставі ч. 7 ст. 72 КК України у строк покарання зарахований період перебування ОСОБА_6 під цілодобовим домашнім арештом з 10 червня 2024 року по 22 листопада 2024 року з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту за один день позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили ОСОБА_6 залишений застосований до нього запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Стягнуто із законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави 86 973 грн. процесуальних витрат на залучення експертів.

Питання про долю речових доказів і документів вирішено у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Як установив суд, 04 червня 2024 року, близько 23 год. 47 хв., неповнолітній ОСОБА_6 , знаходячись неподалік будинку по вул. Івана Мазепи №60 у місті Чернігові, в ході конфлікту, який виник з мотивів раптово виниклих особистих неприязних відносин, діючи умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді заподіяння шкоди здоров`ю та бажаючи їх настання, завдав один удар правою кистю, що зібрана в кулак, у ліву частину обличчя ОСОБА_11 чим заподіяв останньому тілесні ушкодження у вигляді: синця в лівій навколо-очній ділянці, синця на слизовій лівої шоки, крововиливу в м`які тканини лівої навколо-очної ділянки з розповсюдженням в ліву щічну, які мають ознаки легких тілесних ушкоджень (за критерієм тривалості розладу здоров`я), в результаті чого ОСОБА_11 упав на асфальтову поверхню.

У подальшому, ОСОБА_6 завдав один удар правою взутою стопою (ділянка підйому стопи) в центральну ділянку обличчя ОСОБА_11 , який знаходився у горизонтальному положенні, лежачи на лівому боці, таким чином заподіяв останньому тілесні ушкодження у вигляді: забійної рани на тлі садна на спинці носа; синця на нижній повіці правого ока; синця на слизовій правої щоки; крововиливу в м`які тканини обличчя в області носа з розповсюдженням на праву виличну ділянку; перелому кісток обличчя носових кісток, обох верхніх щелепних кісток; вогнищевих крововиливів під павутину оболонки головного мозку (субарахноїдальні крововиливи), вогнищевих крововиливів в товщу павутинної та м`якої оболонок головного мозку, надривів та розривів стінок окремих дрібних судин головного мозку, вогнищевої дімієлінізації (порушення компактності і структури мієлінових оболонок провідних шляхів головного мозку) дифузне аксональне ушкодження, які складають єдиний комплекс черепно-мозкової травми та мають ознаки тяжкого тілесного ушкодження (за критерієм небезпеки для життя) та перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку із смертю ОСОБА_11 .

Смерть ОСОБА_11 наступила, близько 00 год.30 хв., 05 червня 2024 року біля будинку по АДРЕСА_2 .

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_8 просить вирок суду змінити, шляхом застосування ст.ст. 75, 104 КК України та звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням. Процесуальні витрати за проведення експертизи у розмірі 86 973 гривень - віднести на рахунок держави.

Аргументує тим, що вирок місцевого суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд не взяв до уваги докази, що могли істотно вплинути на його висновки, що призвело до призначення ОСОБА_6 покарання, яке за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

З вироку вбачається, що призначенні ОСОБА_6 покарання, як обставини, що пом`якшують покарання, суд врахував лише активне сприяння у розкритті злочину та вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім. При цьому, суд відкинув такі обставини, як щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку, які були встановлені під час досудового розслідування та зазначені в обвинувальному акті. Крім того, суд не врахував таку пом`якшуючу обставину, як надання допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення, про що наголошувала сторона захисту.

Вважає, що факт щирого каяття знайшов своє підтвердження в досліджених у судовому засіданні матеріалах кримінального провадження, адже неповнолітній ОСОБА_6 від початку визнавав свою провину у скоєному, давав правдиві показання слідчому, а потім і суду, брав участь у слідчому експерименті. Кожного разу він засуджував свою поведінку, свої дії та просив вибачення у потерпілого, його слова та дії (надання допомоги потерпілому після скоєного кримінального правопорушення) були дійсно щирими. При цьому, суд не зауважив, що обвинувачений є неповнолітнім, і в силу свого віку, можливо, не зміг донести щирість своїх намірів і дій до суду. Однак, докази свідчать саме про наявність щирого каяття у його діях.

Щодо наявності такої пом`якшуючої обставини, як надання допомоги потерпілому відразу після скоєння злочину, то вона підтверджується показаннями свідків ОСОБА_12 , який вказував, що коли з обвинуваченим побачили у дворі будинків лежачого потерпілого, то відразу почали надавати йому допомогу, перевернули на бік, тримали голову, витирали серветками, кликали на допомогу, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які вказували, що почули як хтось кликав на допомогу, а коли визирнули у вікно, то побачили чоловіка й двох хлопців, що намагались привести його до тями та просили викликати швидку допомогу, найбільше хвилювався саме обвинувачений та казав що чоловіка треба врятувати, Тобто, відразу після вчинення злочину, виявивши, що потерпілий потребує допомоги, обвинувачений своїми активними діями намагався її надати.

Щодо відшкодування шкоди потерпілому, то стороною захисту були надані розписки потерпілого про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 17 000 гривень мамою обвинуваченого ОСОБА_7 . Крім того, потерпілий під час допиту вказав, що на даний час претензій матеріального характеру не має, вважає, що шкода йому відшкодована, позов у провадженні відсутній.

Враховуючи особу винного, його неповнолітній вік, позитивну характеристику з місця навчання, відсутність судимостей в минулому та відсутність даних про притягнення до адміністративної відповідальності, досудову доповідь та те, що конфлікт був спровокований потерпілим, поведінку обвинуваченого після скоєння злочину, у ході досудового розслідування та судового розгляду, на думку захисника, є всі підстави для звільнення його від кримінальної відповідальності із встановленням випробувального терміну та покладенням на нього певних обов`язків.

Крім того, захисник не погоджується з рішенням суду про стягнення процесуальних витрат за проведення експертизи із ОСОБА_7 , враховуючи те, що кримінальне правопорушення скоєно неповнолітнім, він виховується матір`ю самостійно, сам доходу не має, а у матері на утриманні є ще один малолітній син, у зв`язку з чим стороною захисту підіймалось питання покласти процесуальні витрати на рахунок держави. Однак, дане клопотання суд не задовольнив та належним чином не мотивував вирок в цій частині.

Разом з тим, відповідно до норм ч. 1 ст. 119 КПК України, суд, враховуючи майновий стан особи (обвинуваченого) за власною ініціативою або за клопотанням має право своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати процесуальних витрат чи звільнити від їх оплати повністю чи частково.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого, його законного представника та захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили про пом`якшення покарання та звільнення від сплати процесуальних витрат, потерпілого та прокурора, які заперечували проти апеляційної скарги захисника та пом`якшення покарання, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 в заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_11 , відповідають фактичним обставинам справи, зібраним та перевіреним у судовому засіданні доказам, в апеляційній скарзі не оскаржуються, а тому під час апеляційного перегляду не перевіряються.

Призначаючи покарання, суд має враховувати, що відповідно до правових позицій, викладених у ст.ст. 50, 65 КК України, метою покарання є як кара, так і виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації визначених у ч. 1 ст. 1 КК України завдань закону про кримінальну відповідальність правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання кримінальним правопорушенням.

У будь-якому разі призначене покарання має відповідати характеру протиправного діяння, його небезпечності, наслідкам, що наступили в результаті злочинних дій, даним, що всебічно характеризують особу винного й відображають його посткримінальну поведінку як прояв ставлення до скоєного. Адже така співмірність є критерієм справедливості кримінальної відповідальності.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Отже, кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, яке застосоване до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, тобто таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення так і конкретним обставинам його вчинення, а також особливостям особистості злочинця.

Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити з їх класифікації, що передбачена норами ст. 12 КК України, а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета,спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо кримінальне правопорушення вчинене групою осіб характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

Отже, справедливість розглядається як рівновага між вчиненим кримінальним правопорушенням і наслідками для особи, яка його вчинила, тобто між вчинком і покаранням.

На несправедливість призначеного вироком суду першої інстанції покарання має вказувати істотна (очевидна) диспропорція (порушення рівноваги) між визначеним судом видом та розміром покарання, і видом та розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням усіх обставин, що повинні враховуватись при призначенні покарання.

Як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, обставин, які б істотно знижували ступінь суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення та давали підстави для призначення більш м`якого покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, встановлено не було. Не наведено таких обставин і в апеляційній скарзі захисника.

Так, ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому, що спричинив один удар рукою (кулаком) в ліву частину обличчя потерпілого ОСОБА_11 , від якого останній впав на асфальтове покриття, після чого взутою ногою наніс удар в центральну ділянку обличчя потерпілого. Тобто, всі удари були скеровані в область голови (обличчя) потерпілого, життєво важливий орган. При цьому, об`єктивних обставин, які б свідчили про необхідність спричинення ударів такої сили й тяжкості встановлено не було, незважаючи на намагання сторони захисту довести, що конфлікт був спровокований самим потерпілим.

Так, прохання ОСОБА_11 дати йому грошей, які обвинувачений та свідок ОСОБА_12 не мали йому надавати, не вказують на створення конфліктної ситуації, як і можливі образливі вислови, за відсутності інших активних образливих дій.

Крім того, слушним є зауваження суду в тій частині, що до моменту сутички з потерпілим ОСОБА_11 поведінка ОСОБА_6 під час його перебування в приміщенні магазину, свідчить про його зневажливе ставлення до оточуючих, вказує на його зверхність та намагання довести свою перевагу, адже даних про те, що відвідувач магазину чимось образив обвинуваченого або ж зневажливо висловився в бік його матері, стороною захисту не наведено. Однак, саме ОСОБА_6 навмисно зачепив відвідувача магазину плечем з такою силою, що збив останнього з ніг.

Фактично визнаючи свою провину у нанесенні ударів потерпілому та наслідках, які наступили у виді смерті ОСОБА_11 , відсутні дані, які б свідчили про щирість каяття обвинуваченого, як про це вказує сторона захисту.

Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

У зв`язку з наведеним можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, і це об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

При цьому, визнання своєї провини ще не означає, що особа стала на шлях виправлення і що її зізнання свідчать про рішучість стати на такий шлях, самосуд свого вчинку.

Так, не заперечуючи об`єктивно встановлених обставин вчинення кримінального правопорушення, кількість нанесених потерпілому ударів, та визнаючи наслідки, які наступили смерть потерпілого, ОСОБА_6 , як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду намагався довести суду, що конфлікт був спровокований самим потерпілим, а така кількість та сила ударів були обумовлені тим, що він розізлився через висловлювання ОСОБА_11 в бік його матері, якої поруч не було.

Надання правдивих показань було враховано судом, як пом`якшуюча обставина активне сприяння у розкритті злочину, а тому не може бути складовою іншої пом`якшуючої обставини щире каяття, як помилково вважає захисник.

Відшкодування матеріальних збитків матір`ю обвинуваченого було враховано судом при призначенні покарання винному, однак, ця обставина не є пом`якшуючою по відношенню до ОСОБА_6 , а тим більше не є складовою обставини, яка б вказувала на щирість його каяття.

Щире каяття слід відрізняти від визнання провини з метою створити формальні підстави для пом`якшення кримінальної відповідальності. Не заперечення і визнання ОСОБА_6 об`єктивного розвитку подій автоматично не свідчить про його щире каяття, про відвертий осуд своєї поведінки і відповідне суб`єктивне ставлення до вчиненого.

Навіть намагаючись довести в діях та вчинках обвинуваченого наявність такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття, сторона захисту залишає поза увагою показання обвинуваченого, який фактично жалкує з приводу наслідків, що наступили смерть потерпілого, але намагається виправдати свої дії вказуючи на те, що конфлікт був спровокований самим потерпілим. Однак, при цьому, стороною захисту не доведено того, яка ж необхідність була в обвинуваченого у нанесенні удару ногою потерпілому, який впав від першого удару кулаком в обличчя, після якого не піднімався та не висловлювався в бік ОСОБА_6 .

Тобто після першого удару конфлікт був вичерпаний і тому, наступний удар був нанесений ОСОБА_6 умисно, з усвідомленням наслідків, які можуть наступити для потерпілого.

Отже, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність в діях та поведінці обвинуваченого ОСОБА_6 такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття, з чим погоджується і колегія суддів.

Неспроможними є й доводи апеляційної скарги захисника про визнання пом`якшуючою обставиною надання обвинуваченим допомоги потерпілому відразу після вчинення злочину.

Так, з показань самого ОСОБА_6 убачається, що після нанесення другого удару, ні обвинувачений, ні свідок ОСОБА_12 , який перебував з ним, допомоги потерпілому не надавали, а перебували неподалік, чекаючи поки останній прийде тями, оскільки від отриманих ударів потерпілий втратив свідомість. При цьому, обвинувачений та свідок продовжували спілкування між собою, що виключає будь-яку критику своєї неправомірної поведінки з боку винного.

Після того, як потерпілий отямився, самостійно підвівся та пішов, обвинувачений зі свідком пішли за ним, після чого пішли в напрямку магазину, але дорогою зустріли перехожого, який повідомив їм про чоловіка який неподалік лежить непорушно. Коли ОСОБА_6 та ОСОБА_12 впізнали в тому чоловікові потерпілого, то стали кликати на допомогу, при цьому, жоден з хлопців не викликав швидку та поліцію із свого мобільного телефону, обвинувачений не побіг до магазину, щоб швидку викликали охоронці магазину чи надали аптечку, натомість вони просто кричали про допомогу невизначеним особам, адже це був нічний час і на вулиці людей не було.

Той факт, що обвинувачений та свідок перевернули ОСОБА_11 на бік, щоб він не захлинувся кров`ю, не є свідченням надання допомоги, як намагається довести сторона захисту. Вимога обвинуваченого врятувати потерпілого, про що в апеляційній скарзі наголошує захисник та просить це визнати активними діями, направленими на надання допомоги потерпілому, є лише усвідомленням обвинуваченим наслідків, які для нього наступлять у разі смерті чоловіка, якому він умисно спричинив тяжкі тілесні ушкодження. Більш того, маючи спортивний досвід боксера, ОСОБА_6 чітко усвідомлював наслідки від нанесених ним ударів.

Беззаперечно встановленими є обставини не надання допомоги потерпілому відразу після нанесення ударів, а лише встановлено пасивне спостереження за потерпілим, який перебував без свідомості, а також відсутність надання такої допомоги після того, як ОСОБА_11 спромігся пройти певну відстань та став захлинатися кров`ю, внаслідок отриманих травм. Перевертання потерпілого на бік, не є наданням допомоги, як доводить захисник. Інших активних дій, про які зазначено вище, обвинуваченим вчинено не було.

Отже, вірним є висновок суду першої інстанції про недоведеність такої пом`якшуючої обставини, як надання допомоги потерпілому відразу після вчинення злочину.

Відшкодування потерпілому матеріальної шкоди в сумі 17 000 гривень суд першої інстанції вірно визнав обставиною, яка позитивно характеризує обвинуваченого, при цьому, не визнавши її обставиною яка пом`якшує покарання, як про це помилково вказано в обвинувальному акті.

Так, у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_9 не заперечував факт отримання від матері обвинуваченого грошових коштів в сумі 17 000 гривень в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Однак, вказав, що цих коштів недостатньо навіть для відшкодування витрат на поховання сина. При цьому, потерпілий наголосив, що грошовими коштами неможливо компенсувати втрату рідної людини.

Більш того, в судовому засіданні потерпілий зауважив, що в обвинуваченого відсутнє щире каяття та визнання власної провини, оскільки він звинувачує в конфлікті саме його сина, який по природі був неконфліктною людиною і йому була непритаманна агресивна поведінка. Версію обвинуваченого про прохання сина у наданні грошових коштів та подальші образи вважав такою, що не заслуговує на увагу. Наполягав на призначенні покарання виключно у вигляді позбавлення волі.

Таким чином, відсутність претензій матеріального характеру з боку потерпілого не є підтвердженням відшкодування такої шкоди обвинуваченим, як намагається довести захисник, а є волевиявленням потерпілого, який не має наміру збагатитись на смерті сина та пояснив суду, що втрату сина неможливо оцінити в грошовому еквіваленті. Однак, це не є свідченням того, що потерпілий не має претензій морального характеру до винного, у діях та словах якого не відчув каяття та критики своєї поведінки, що додатково вказує на відсутність такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття.

При цьому, колегія суддів враховує показання потерпілого про те, що грошових коштів, які потерпілий отримав від матері обвинуваченого недостатньо навіть для того, що вважати, що обвинуваченим відшкодовано матеріальну шкоду в повному обсязі, адже на поховання ОСОБА_11 потерпілим було витрачено більше грошових коштів, ніж відшкодовано матір`ю ОСОБА_6 .

Відсутність в матеріалах кримінального провадження цивільного позову не вказує на відсутність матеріальних та моральних збитків, яких зазнав потерпілий внаслідок вчиненого кримінального правопорушення, та не є свідченням того, що така шкода відшкодована в повному обсязі, як помилково вважає захисник. Більш того, потерпілий не позбавлений права звернутися з цивільним позовом до винного навіть після завершення судового розгляду кримінального провадження в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, недоведеною є така обставина, як добровільне відшкодування завданих збитків. При цьому, факт часткового відшкодування шкоди належним чином врахований судом при призначенні покарання, як обставина, що характеризує винного з позитивного боку.

Висновки суду про відсутність в діях та поведінці ОСОБА_6 таких пом`якшуючих обставин, як щире каяття, надання допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення та відшкодування шкоди потерпілому обґрунтовані встановленими під час судового розгляду обставинами, показаннями свідків, потерпілого та дослідженими доказами.

Усі твердження сторони захисту були прийняті до уваги, їм надано належну оцінку, яка не спростована захисником під час звернення з апеляційною скаргою та в ході апеляційного перегляду.

При призначенні покарання суд першої інстанції належним чином врахував визнання ОСОБА_6 своєї вини, його активне сприяння у розкритті злочину, його неповнолітній вік, ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, фактичні обставини його скоєння, часткове добровільне відшкодування шкоди потерпілому, особу обвинуваченого, прийняв до уваги позицію потерпілого, який наполягав на призначенні суворої міри покарання, висновки досудової доповіді органу з питань пробації, що в сукупності надало можливість суду призначити покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкції ч. 2 ст. 121 КК України, але у вигляді позбавлення волі.

Зважаючи на тяжкість кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_6 , та його невідворотні наслідки настання смерті ОСОБА_11 , 1983 року народження, нікчемність приводу для нанесення жорстких ударів, лежачому потерпілому ногою в обличчя, особу обвиунваченого, який будучи особою неповнолітнього віку перебував в громадському місці в нічний час, при цьому був агресивно налаштований до оточуючих (поведінка в магазині до конфлікту із загиблим), відшукуючи незначний та нікчемний привід для демонстрування своєї переваги, який не зважаючи на визнання вини, критично не оцінює свою поведінку та намагається перекласти провину у виникненні конфлікту на потерпілого, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства та обрав йому відповідне покарання у виді позбавлення волі.

Підстав для вирішення питання про звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням та застосування до нього положень ст.ст. 75, 76 КК України не було встановлено ні під час судового розгляду в суді першої інстанції, ні в ході апеляційного перегляду справи.

Колегія суддів вважає, що саме така форма відбування покарання, обрана ОСОБА_6 судом першої інстанції, повністю відповідає ступеню тяжкості вчиненого та особі обвинуваченого, є достатньою та необхідною для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Обране ОСОБА_6 покарання, повністю узгоджується з критерієм справедливості, правову позицію щодо якого висловив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі N 1-33/2004, зазначивши, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного та особою винного.

Отже, з урахуванням всіх установлених обставин та наслідків, які наступили від дій неповнолітнього обвинуваченого у вигляді смерті людини, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, його особі та визначеній у частині другій статті 50 КК України меті, яку повинно нести в собі призначене вироком суду покарання.

Не погоджується колегія суддів і з доводами сторони захисту про віднесення процесуальних витрат за проведення судово-медичної експертизи на рахунок держави.

Так, процесуальні витрати - це передбачені кримінальним процесуальним законом затрати, які виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, понесені органами досудового розслідування, прокуратури і суду та іншими учасниками кримінального провадження. Умовно їх можна поділити на: витрати, які учасник кримінального провадження несе самостійно та витрати, які здійснюються за рахунок Державного бюджету України.

Компенсація процесуальних витрат особам, які залучаються у кримінальне провадження, перш за все є важливою гарантією повноти встановлення обставин справи, забезпечує реалізацію принципу безпосередності дослідження показань, речей і документів, захищає права осіб, що здійснюють у кримінальному судочинстві покладені на них процесуальні обов`язки.

В основі механізму відшкодування процесуальних витрат лежать правовідносини між суб`єктами, що в різних процесуальних статусах залучаються у провадження та несуть у зв`язку з цим витрати, і посадовими особами та органами, які зобов`язані компенсувати зазначені витрати за рахунок публічних або приватних коштів.

Приписами ст. 118 КПК України встановлено, що процесуальні витрати складаються із: 1) витрат на правову допомогу; 2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; 3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; 4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 122 КПК України витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів, несе сторона кримінального провадження, яка заявила клопотання про виклик свідків, залучила спеціаліста, перекладача чи експерта, крім випадків, встановлених цим Кодексом

З аналізу положень кримінального процесуального закону, які регулюють питання розподілу та стягнення процесуальних витрат, слідує, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати, а на користь держави - документально підтверджені витрати на залучення експерта. При цьому суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою (ч. 1 ст. 124, ч. 1 ст. 126, п. 13 ч. 1 ст. 368, ч. 4 ст. 374 КПК).

Таким чином, стягнення процесуальних витрат з обвинуваченого можливе за наявності таких підстав: визнання особи винною у вчиненні злочину (обвинувальний вирок суду), факт понесення процесуальних витрат (документально підтверджені витрати), залучення спеціаліста/експерта саме стороною захисту.

Враховуючи викладене, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, зокрема документально підтверджені витрати на проведення експертизи, необхідно стягувати з особи, відносно якої здійснювалося кримінальне провадження, у разі: 1) ухвалення щодо неї обвинувального вироку; 2) у разі залучення експерта саме стороною захисту.

ОСОБА_6 визнаний винуватим у спричиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_11 ..

З метою встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення та визначення причин смерті потерпілого ОСОБА_11 слідчим слідчого управління ГУНП в Чернігівській області було призначено судово-медичну експертизу, проведення якої доручено експертам ДСУ «Головне Бюро СМЕ МОЗ України». На вирішення експертам були поставлені 25 питань, що вказує на необхідність проведення значного обсягу роботи.

На виконання постанови слідчого 04 грудня 2024 року експертною комісією ДСУ «Головне бюро судово-медичної експертизи МОЗ України» було завершено проведення судово-медичної (комісійної) експертизи за матеріалами кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0001805 та складено Висновок №31-849-2024.

Саме завдяки висновкам експертів були розмежовані тілесні ушкодження, які отримав ОСОБА_11 в результаті нанесених обвинуваченим ударів, а також визначено причину смерті потерпілого.

Відповідно до повідомлення в.о. начальника ДСУ «Головне бюро СМЕ МОЗ України» витрати, які пов`язані із залученням експертів до проведення даної експертизи, складають 86 973 гривні.

З огляду на те, що у вчиненні кримінального правопорушення в даному провадженні визнаний винуватим ОСОБА_6 та саме від його дій наступила смерть потерпілого ОСОБА_11 , витрати, понесені на проведення судово-медичної експертизи, якою встановлені комплекс отриманих ОСОБА_11 ушкоджень та визначено причину смерті останнього, належать стягненню саме з винного ОСОБА_6 .

Відповідно до п. 11 постанови пленуму Верховного Суду України «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи яка потерпіла від злочину та судових витрат», судові витрати у справах неповнолітніх можуть бути покладені в передбаченому законом порядку на їх батьків (усиновителів), опікунів або піклувальників.

Оскільки ОСОБА_6 є особою, яка не досягла повнолітнього віку, є студентом та не має власного прибутку або ж майна, на яке може бути накладено стягнення, процесуальні витрати у кримінальному провадженні підлягають стягненню із законного представника обвинуваченого, його матері, ОСОБА_7 .

Норми ч. 1 ст. 119 КПК України, якими передбачено можливість зменшення розміру належних до оплати процесуальних витрат чи звільнення від їх оплати повністю чи частково, віднесено до дискреційних повноважень суду.

Той факт, що кримінальне правопорушення вчинене неповнолітнім та він не має власного доходу і стало підставою для залучення законного представника обвинуваченого до участі у кримінальному провадженні.

Стверджуючи про те, що ОСОБА_6 виховується матір`ю самостійно та на її утриманні перебуває ще одна малолітня дитина, захисник не надала жодного документу на підтвердження матеріального стану родини, або ж документів, які б підтверджували скрутний матеріальний стан ОСОБА_7 .

Так, законний представник ОСОБА_7 дійсно виховує двох дітей, один з яких є малолітнім, однак матеріалами справи підтверджується, що діти виховуються в повній родині, а не матір`ю самостійно, як про це вказує захисник, адже матір обвинуваченого вийшла заміж та створила родину, коли ОСОБА_6 було 12 років.

При цьому, ОСОБА_7 працює, отже, має можливість сплатити процесуальні витрати у кримінальному провадженні, при тому, що цивільний позов у кримінальному провадженні відсутній, тобто інших стягнень вироком суду до ОСОБА_7 не застосовувалось.

Таким чином, обґрунтованих доводів, які б підтверджувались доказами та давали суду розглянути можливість звільнення ОСОБА_7 від сплати процесуальних витрат у даному кримінальному провадженні, стороною захисту не наведено та під час апеляційного перегляду не встановлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 532 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 лютого 2025 року щодо ОСОБА_6 , без змін.

Ухвала набуває законної сили негайно після її проголошення й може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_15 ОСОБА_16 ОСОБА_17