КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження 11-кп/824/2094/2025 Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
ЄУН 759/9367/24 Головуючий у суді 1 інстанції - ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

представника потерпілого ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0000544, внесеному до ЄРДР 14 червня 2020 року, за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 286 КК України, за апеляційною скаргою прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_10 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 6 серпня 2024 року, яким

ОСОБА_9

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Волноваха Донецької області, громадянина України, з вищою освітою, який офіційно не працює, одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, без позбавлення права керувати транспортними засобами, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробовуванням з іспитовим строком на 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком суду ОСОБА_9 визнаний винуватим у тому, що14 березня 2024 року приблизно о 14.45 год., керуючи автомобілем «Renault Dokker» державний номерний знак НОМЕР_1 рухався по проїзній частині Кільцевої дороги зі сторони проспекту Леся Курбаса в напрямку Жулянського шляхопроводу в місті Києві, в другій смузі при наявності п`яти смуг для руху в його напрямку, наближаючись до місця для розвороту, розташованого поблизу електроопори № 11.

У цей час, водій ОСОБА_11 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Volkswagen Passat» державний номерний знак НОМЕР_2 , порушуючи вимоги п. 12.9 (б) ПДР України (які з технічної точки зору знаходяться не перебувають у причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди) рухаючись зі швидкістю 82,73 км/год. ± 4,14 км/год., яка значно перевищувала максимально дозволену на даній ділянці дороги 50 км/год., рухався в межах четвертої (крайньої лівої) смуги проїзної частини вул. Кільцева дорога зі сторони проспекту Леся Курбаса в напрямку Жулянського шляхопроводу в місті Києві.

Під час руху ОСОБА_9 допустив порушення вимог пунктів 2.3 підпункт «б», 10.1 та 10.3 Правил дорожнього руху України:

- п. 2.3: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: підпункт «б»: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим транспортом у дорозі;

- п. 10.1: перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

- п. 10.3: у разі перестроювання водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що рухаються в попутному напрямку по тій смузі, на яку він має намір перестроїтися.

За одночасного перестроювання транспортних засобів, що рухаються в одному напрямку, водій, який знаходиться ліворуч, повинен дати дорогу транспортному засобу, що знаходиться праворуч.

Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху України з боку ОСОБА_9 виявились у тому, що він, керуючи автомобілем «Renault-Dokker», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині Кільцевої дороги зі сторони проспекту Леся Курбаса в напрямку Жулянського шляхопроводу в місті Києві, в другій смузі при наявності п`яти смуг для руху в його напрямку, під час руху проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін. Не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, ОСОБА_9 став перестроюватись з другої в п`яту смугу проїзної частини Кільцевої дороги, призначеної для руху зі сторони проспекту Леся Курбаса в напрямку Жулянського шляхопроводу, не дав дорогу автомобілю «Volkswagen-Passat» державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_11 , який рухався позаду в попутному напрямку в четвертій смузі, внаслідок чого 14 березня 2024 року приблизно о 14.45 год. в місті Києві на Кільцевій дорозі, напроти місця для розвороту, розташованого поблизу електроопори № 11, здійснив зіткнення із вказаним автомобілем «Volkswagen-Passat» державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_11 . Після зіткнення з автомобілем «Renault-Dokker» державний номерний знак НОМЕР_1 автомобіль «Volkswagen-Passat» державний номерний знак НОМЕР_2 , продовжив свій рух у некерованому стані, виїхав за межі лівого краю проїзної частини та здійснив наїзд на металевий відбійник.

У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля ««Volkswagen-Passat» державний номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді:

а) на голові та шиї - множинні садна та забійні рани на волосистій частині голови в лобній, тім`яні та правій скроневій ділянках; синці в лобній ділянці по центру, на верхній повіці лівого ока; ділянка осаднення на обличчі, охоплюючи ділянку носа, виличні та щічні ділянки з численними різаними ранами на її фоні; зяюча рана на обличчі та шиї зліва (від лівого кута рота до лівої бічної поверхні шиї в верхній третині); переломи верхньої та нижньої щелеп; крововилив в м`яких тканинах голови (а саме: в лобній та тім`яній ділянках); субарахноїдальні крововиливи (а саме: на випуклі поверхні лобної і тім`яної ділянок справа та на випуклі поверхні лобної і тім`яної ділянок зліва); розрив передньої частини атланто-потиличної мембрани;

б) на тулубі: садна на передній поверхні грудей по центру в середній третині, в проекції крила клубової кістки зліва; зона осаднення шкірних покривів та численні різані рани в поперековій ділянці зліва та на лівій бічній поверхні живота в нижній третині; крововилив в воротах лівої нирки (ознака струсу); повний поперечний перелом тіла грудина на рівні ІІІ міжребір`я; повні поперечні переломи ІІ-V ребер справа та I-VIII зліва в місці з`єднання кісткової та хрящової частин; повні косі переломи II ребра справа по задній пахвовій лінії, III ребра справа по середній пахвовій лінії; повні косі переломи II-X ребер зліва по косій від середньо-ключичної лінії до передньої пахвової лінії; повні косі переломи I ребра справа по лопатковій лінії, XI ребра зліва по біляхребтовій лінії; згинальний перелом тіла Thl; крововиливи в коренях обох легень (ознака струсу), вогнища забою та розриви тканини на обох легенях; крововилив в воротах селезінки (ознака струсу), крововилив в серповидній зв`язці (ознака струсу), транскапсулярні розриви селезінки та печінки; крововилив в воротах лівої нирки (ознака струсу);

в) на кінцівках: численні садна на зовнішній бічній поверхні лівого плеча в нижній третині, на задній поверхні лівого передпліччя в верхній та середній третинах, на зовнішній бічній поверхні правого стегна, на передній поверхні лівого коліна; синець на задній поверхні лівого плеча в середній третині; рвана рана на передній поверхні лівого передпліччя ближче до ліктьового краю в середній третині; поперечні переломи діафізів лівих плечової та променевої кісток в верхній третині на одному рівні.

Смерть ОСОБА_11 настала від поєднаної травми голови та шиї, тулуба та кінцівок з ушкодженням внутрішніх органів, про що свідчить комплекс ушкоджень, описаних в п. 1 а), який сформував закриту черепну мозкову травму та травму хребта; комплекс ушкоджень, описаних в п. 1 б), який сформував травму хребта, грудей та живота; комплекс ушкоджень, описаних в п. 1 в), який сформував множинні травми кінцівок; двобічний гемоторакс (загальним об`ємом приблизно 600 мл темно-червоної рідкої крові); гемоперитонеум (приблизно 400 мл темно-червоної рідкої крові); смугасті темно-червоні крововиливи під ендокардом лівого шлуночка; переважно знижене кровонаповнення внутрішніх органів; ознаки шунтування кровотоку в нирках.

Порушення вимог пунктів 2.3 підпункт «б», 10.1 та 10.3 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_9 знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Цим же вироком вирішено питання речових доказів, судових витрат та арешту майна.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального закону та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість; ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавлянням права керувати транспортними засобами на 3 роки, на підставі ст. 75, 76 КК України звільнити від відбування основного покарання з іспитовим строком на 3 роки.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор зазначає, що при призначенні покарання необхідним є застосування таких заходів та мір покарання, які надають засудженому можливість в повній мірі відчути та зрозуміти наслідки його вчинення. Проте, у порушення вимог ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку суд жодним чином не вмотивував своє рішення не призначати додаткове покарання обвинуваченому. Щире каяття у вчиненні необережного злочину має суттєве значення для суду при призначенні виду та міри покарання, яке не оскаржується, але жодним чином не виправдовує не призначення додаткового покарання.

На думку прокурора, суд, ухвалюючи незаконне рішення не застосовувати до обвинуваченого додаткове покарання, залишив за межами своєї уваги характер допущеного винним порушення Правил дорожнього руху України та наслідки у вигляді смерті потерпілого. Таким чином, як наголошує прокурор, конкретні обставини вчинення інкримінованого злочину вказують, що, керуючи транспортним засобом, обвинувачений може нести загрозу не тільки для оточуючих, а й для самого себе. Жодних підстав, які б дозволяли обґрунтовано і законно не позбавляти обвинуваченого права керувати транспортними засобами, в ході судового розгляду кримінального провадження встановлено не було.

Прокурор зазначає, що оскільки покарання має на меті не тільки кару й виправлення засудженого, а також запобігання вчинення нових злочинів, необхідним є застосування стосовно ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Призначення основного покарання без додаткового, яке передбаченого санкцією відповідної статті Кримінального кодексу України, у будь-якому випадку є м`якшим за призначення основного та додаткового покарання одночасно.

Обвинувачений ОСОБА_9 подав заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких просить залишити без задоволення апеляційну скаргу прокурора, а вирок суду - без змін. Обвинувачений зазначає, що аналогічні доводи прокурора були предметом всебічного розгляду суду першої інстанції при ухваленні вироку. Такі доводи вже оцінювалися та зіставлялися із всією сукупністю обставин справи.

Обвинувачений щиро кається та зазначає, що ДТП відбулося на складній та вкрай проблемній ділянці кільцевої дороги в умовах значної концентрації автомобілів, потерпілий рухався з перевищенням дозволеної швидкості. Суд врахував дані про особу обвинуваченого. Окремо суд врахував, що обвинувачений працює водієм у таксі та фактично це є єдиним джерелом його доходу. Від права керування транспортним засобом безпосередньо залежить можливість заробляти кошти на життя обвинуваченого та його рідних, що перебувають у нього на утриманні.

На підтвердження сукупності обставин, що обвинувачений вважає істотними для призначення справедливого покарання та спростування доводів апеляційної скарги, обвинуваченим долучені до заперечень копії додаткових документів, які обвинувачений просить долучити до справи:

1. Докази на підтвердження його трудової зайнятості водієм таксі;

2. Докази на підтвердження надання особисто ним послуг з вантажоперевезень, зокрема, на спеціалізованому вантажному транспорті, що зареєстрований на ім`я сина;

3. Виписка з медичної карти стаціонарного хворого та інші медичні документи на підтвердження онкологічної хвороби сина обвинуваченого - ОСОБА_12 , якими засвідчується проведення операції з трансплантації кісткового мозку, процедури променевої та хіміотерапії, наявність 50% глухоти, статус інваліда з дитинства ІІІ групи;

4. Медичні документи на підтвердження важкого захворювання поперекового та шийного відділів хребту дружини обвинуваченого - ОСОБА_13 , що є безробітною та перебуває на його утриманні;

5. Медичні документи на підтвердження важкого захворювання матері дружини обвинуваченого - ОСОБА_14 , яка хворіє на остеопороз, позбавлена можливості самостійно пересуватися, проживає спільно з обвинуваченим та його дружиною в одній квартирі, є безробітною та перебуває на його утриманні;

6. Копії подяк, що висловлені підрозділами Збройних сил України на адресу обвинуваченого та на адресу СТО, засновниками якої є він та його син. Цими подяками підтверджується регулярне сприяння ЗСУ не лише власними коштами, а й кваліфікованою працею у сфері ремонтування й обслуговування військово-транспортної техніки. Обвинувачений підкреслює, що продовження цієї діяльності з боку нього та членів його родини напряму пов`язане з правом керування транспортними засобами;

7. Копія розписки, якою підтверджується повне відшкодування обвинуваченим моральної шкоди, і відсутність будь-яких претензій зі сторони потерпілого.

В аспекті останнього пункту цього переліку обвинувачений просить суд врахувати, що сторона потерпілого отримала справедливу сатисфакцію у повному обсязі і зі свого боку вважає вирок суду справедливим і законним та не підтримує доводів прокурора щодо застосування додаткового покарання у виді позбавлення обвинуваченого права керування транспортними засобами.

На думку обвинуваченого, сукупність наданих документів є такою, що переконливо підтверджує законність вироку суду, справедливість призначеного покарання та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Обвинувачений просить суд врахувати те, що під час ДТП він не перебував у стані алкогольного сп`яніння, не перевищував дозволеної швидкості, не діяв з мотивів явної неповаги до суспільства, а також не вчиняв будь-яких інших дій, що вказують на потребу посилити його відповідальність.

Крім того, обвинувачений зазначає, що зі змісту вироку однозначно висновується, що суд взяв до уваги належні, допустимі та достовірні докази, а також врахував усю сукупність об`єктивних обставин, що містять матеріали справи. Понад 45-ти річний стаж водія він не вчиняв системних чи істотних правопорушень, а також не був учасником жодної серйозної ДТП, окрім тієї, що відбулася 14 березня 2024 року. Втім, на думку обвинуваченого, обставини конкретної ДТП стали наслідком не лише його необачності, а й збігу інших трагічних обставин.

Також в аспекті усталеного у правозастосовчій практиці змісту терміну «явно несправедливе покарання», на думку обвинуваченого, прокурор не навів достатніх аргументів на підтвердження істотної диспропорції, неадекватності між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

Також, на думку обвинуваченого, прокурор не зазначає, які саме істотні порушення вимог кримінального процесуального закону допустив суд першої інстанції, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги, потерпілого, його представника, обвинуваченого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вважаючи вирок суду законним та обґрунтованим, дослідивши наявні у справі докази та додатково долучені до заперечень, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Згідно з положеннями ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався наведених вимог закону.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження та журналу судового засідання фактичні обставини кримінального правопорушення ніким не оспорювалися і докази відносно них відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України не досліджувалися.

Будь-яких порушень положень ч. 3 ст. 349 КПК України під час судового розгляду в суді першої інстанції колегією суддів не встановлено.

Висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин, які не оспорюються і в апеляційних скаргах, згідно з положеннями ч. 2 ст. 394 КПК України перевірці апеляційним судом не підлягають.

Дії обвинуваченого за визнаних судом першої інстанції встановленими фактичних обставин кримінального правопорушення правильно кваліфіковані за ч. 2 ст.286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення при обставинах, встановлених судом, та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України прокурором не оспорюються ні в апеляційній скарзі, ні під час апеляційного розгляду.

За змістом оскаржуваного вироку, вирішуючи питання про призначення обвинуваченому виду та розміру покарання, судом першої інстанції враховані тяжкість вчиненого злочину, який відноситься відповідно до вимог ст. 12 КК України до необережних тяжких злочинів, обставини вчинення злочину, зокрема, щодо обставин та причин виникнення ДТП, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце реєстрації та проживання м. Києві, за яким характеризується виключно позитивно, у тому числі як особа, яка допомагає ЗСУ, займається волонтерством, наявність міцних соціальних зв`язків, наявність неофіційного місця роботи, те, що ОСОБА_9 на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, обставини, що пом`якшують покарання, - щире каяття у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування шкоди потерпілому, наявність дружини, яка має онкологічне захворювання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, та дійшов висновку, що необхідним та достатнім для виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень буде покарання у виді позбавлення волі в межах ч. 2 ст. 286 КК України.

Вирішуючи питання про необхідність призначення альтернативного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України судом враховано, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є джерелом доходу. Наявність цієї обставини потребує більш виваженого підходу під час обрання відповідного виду покарання для особи, засудженої за ч. 2 ст. 286 КК України, з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Так, судом, з посиланням на позицію Верховного Суду, викладену у рішеннях від 10 серпня 2021 року (справа № 137/807/20), від 8 лютого 2018 року (справа № 361/2704/16-к), враховано, що санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. У цьому випадку додаткове покарання є альтернативним, а доцільність його застосування вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження.

З урахуванням даних про обставини порушення обвинуваченим правил безпеки дорожнього руху, особу обвинуваченого, а саме - щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, виключно критичне ставлення до наслідків своїх дій, принесення вибачення потерпілому та надання матеріальної допомоги, готовність нести призначене покарання, відсутність в обвинуваченого інших джерел доходу для забезпечення утриманців, тобто, обставини, що пом`якшують покарання та суттєво знижують ступінь суспільної небезпеки винного, суд дійшов переконання про можливість виправлення обвинуваченого без призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Окрім того, враховуючи думку прокурора, представника потерпілого та потерпілого, зважаючи на те, що ОСОБА_9 не притягувався до кримінальної відповідальності, має позитивну характеристику, вжив заходи, за яких у потерпілого відсутні жодні вимоги до нього, суд дійшов висновку про те, що перевиховання та виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, а тому вважав можливим призначити покарання із застосуванням ст. 75 КК України та встановити іспитовий строк тривалістю 3 роки, що, на переконання суду, є достатнім для того, щоб він в умовах здійснення контролю за поведінкою довів своє виправлення.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції та враховує, що відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями, наведеними у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» (із змінами), при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався наведених вимог закону.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність та м`якості призначеного обвинуваченому покарання, яке, на думку апелянта, не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, колегія суддів враховує, що прокурором не оспорюються вид та розмір призначеного ОСОБА_9 основного покарання та звільнення обвинуваченого від його відбування на підставі ст. 75 КК України, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, та, всупереч доводів апеляційної скарги прокурора, суд першої інстанції обґрунтував прийняте рішення щодо незастосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, і з таким рішенням суду першої інстанції погоджується й колегія суддів.

За приписами ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема, ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як обґрунтовано врахував суд першої інстанції, санкцією ч. 2 ст. 286 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років або без такого.

При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

На переконання колегії суддів, не призначаючи обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд першої інстанції не вийшов за межі своїх дискреційних повноважень, врахував обставини справи, дані про особу обвинуваченого та його сімейний стан, його посткримінальну поведінку, позицію потерпілого, наявність пом`якшуючих обставин, відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, те, що наявними у матеріалах провадження даними підтверджується, що дійсно для обвинуваченого діяльність, яка пов`язана з керуванням транспортними засобами, в силу збігу тяжких сімейних обставин на даний час є єдиним джерелом доходу.

За встановлених обставин колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції призначив обвинуваченому покарання, яке відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі обвинуваченого.

За наведеного колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора є непереконливою і підстави для її задоволення не встановлені.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_10 - залишити без задоволення.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 6 серпня 2024 року щодо ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ ________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4