Справа № 307/1210/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.06.2025 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі секретаря: ОСОБА_4

за участі учасників судового розгляду: захисника адвоката ОСОБА_5 , прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження у кримінальному провадженні №11-кп/4806/295/25 за апеляційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_5 , в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 червня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 червня 2025 року задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 .

Продовжено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК України, строк тримання під вартою без визначенням розміру застави до двох місяців, а саме до 2 серпня 2025 року, включно.

Контроль за виконанням ухвали покладено на прокурора Закарпатської обласної прокуратури - ОСОБА_6 .

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про обрання відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, а саме у вигляді цілодобового домашнього арешту або застави, відмовлено.

З матеріалів вбачається, що до Тячівського районного суду Закарпатської області з Тячівської окружної прокуратури надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000522 від 12.11.2024 р. за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК України.

Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 04.04.2025 року призначено підготовче судове засідання у даному кримінальному провадженні на 08.04.2025 року.

Прокурор у підготовчому судовому засіданні просив призначити кримінальне провадження до судового розгляду. Разом з цим, у зв`язку з закінченням обраного ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 8.04.2025 р. запобіжного заходу у виді тримання під вартою, відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , заявив клопотання про продовження останньому запобіжного заходу у виді тримання під вартою на шістдесят днів. В обґрунтування клопотання вказує, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, за яке передбачене максимальне покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 12 років.

Стверджуючи про обгрунтованість обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК України прокурор зазначає, що вина ОСОБА_7 , підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, а саме: протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 12.11.2024 року та схемою до нього, висновками судово-медичної експертизи ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_9 , показами потерпілої ОСОБА_12 , а також висновком інженерно-транспортної експертизи по дослідженню механізму та обставин ДТП. При цьому вважає, що заявлені та враховані на момент застосування запобіжного заходу ОСОБА_7 на даний час не відпали, продовжують існувати, не зменшились, а тому виправдовують подальше тримання особи під вартою.

З цих підстав на думку прокурора є необхідність у продовженні обраного відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою, який закінчується.

Враховуючи існування наведених ризиків, прокурор зазначає, що застосування більш м`яких запобіжних заходів, непов`язаних з тримання під вартою не забезпечить виконання обвинуваченим ОСОБА_7 належної процесуальної поведінки та покладених на нього процесуальних обов`язків, а тому просить клопотання задовольнити та продовжити ОСОБА_7 строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_7 вказує на те, що оскаржувана ухвала є необґрунтованою, незаконною, такою, що підлягає скасуванню. Просить суд обрати відносно ОСОБА_7 інший запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою у вигляді цілодобового домашнього арешту або застави у сумі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 242 240 грн.

Заслухавши доповідь судді про суть ухвали, повідомлення про те, ким і в якому обсязі вона оскаржена, про основні доводи апеляційних скарг, захисника адвоката ОСОБА_5 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, думку прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Колегія суддів звертає увагу, що затримання та тримання особи під вартою мають бути законними, з точки зору як матеріального, так і процесуального права. Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) констатував, що Конвенція, по суті, відсилає до національного законодавства і встановлює обов`язок забезпечувати дотримання матеріально-правових та процесуальних норм такого законодавства, водночас вимагаючи також, щоб будь-яке позбавлення свободи відповідало меті статті 5 Європейської Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), яка полягає в захисті людини від свавілля. Підставами для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є: а)наявність обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення; б) наявність конкретних фактичних та правових підстав.

За змістом конституційних норм та положень кримінального процесуального законодавства тягар доведеності обґрунтованості тверджень клопотань про необхідність взяття особи під варту, про продовження строків тримання особи під вартою покладений на органи досудового слідства, - ініціаторів клопотань і, зокрема, прокурора. При цьому необхідно враховувати, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом, у зв`язку із чим він обирається чи продовжується лише за наявності підстав вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть не забезпечити виконання підозрюваним, обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 2 ст. 194 КПК України, і його належної поведінки.

Відповідно до ст. 194 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно в разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції повинен з`ясувати доцільність продовження застосування запобіжного заходу, що у свою чергу повинно відповідати ризикам та обставинам, передбаченим ст. 177, 178 КПК України, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими учасниками судового провадження.

Колегія суддів вважає, що вказані вимоги кримінального процесуального закону судом першої інстанції при розгляді клопотання прокурора про продовження строку застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою дотримано не в повній мірі.

Як встановлено апеляційним судом, - у провадженні Тячівського районного суду Закарпатської області перебуває на розгляді кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000522 від 12.11.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК України.

Подане прокурором до суду першої інстанції клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 мотивовано тяжкістю обвинувачення останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК України та ризиками, які були враховані при обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави і які, на думку прокурора, не зменшились, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу не може запобігти таким ризикам.

При цьому, ухвала Тячівського районного суду Закарпатської області від 04.06.2025 про продовження строку тримання під вартою, теж мотивована тяжкістю інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, у тому числі, особливо тяжкого злочину, ч.4 ст. 286-1 КК України, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк на 10 років, та тим, що ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, на момент розгляду клопотання не зменшилися, а також потребами судового розгляду даного кримінального провадження.

На переконання колегії суддів, такий висновок суду першої інстанції не узгоджується із вимогами кримінального процесуального законодавства та практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ходорковський проти Росії» при оцінці позбавлення свободи будь-кого суд не обмежується проголошеними видимими цілями взяття та тримання під вартою, про які йдеться, але також розглядає істинні наміри та цілі, що стоять за ними. Отже, коли єдиною підставою застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є побоювання того, що підозрюваний зникне, до підозрюваного має бути застосовано інший запобіжний захід, якщо він зможе забезпечити достатні гарантії явки в суд (орган досудового розслідування), наприклад, через застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Стаття 199 КПК України прямо вказує, що при розгляді клопотання про продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою саме прокурор і слідчий мають довести, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою. У разі, якщо прокурор, слідчий не доведе, що зазначені вище обставини, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою, слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою. Крім того обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів. Така правова позиція, викладена і у рішеннях Європейського суду з прав людини.

Зокрема у п. 80 рішення від 10.02.2011 у справі «Харченко проти України» ЄСПЛ вказував, що на етапі розгляду питання щодо взяття заявника під варту аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень, пред`явлених заявникові, та ризик його втечі.

Після цього прокурори і суди не навели аргументованих підстав для продовження тримання заявника під вартою, лише зазначили, що запобіжний захід було обрано правильно.

Проте згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції зі спливом певного часу лише наявність обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші аргументи для продовження тримання під вартою. До того ж такі підстави мають бути чітко вказані національними судами. Інших підстав національні суди у цій справі не наводять. Крім того, національні владні органи не розглядали можливість застосування інших запобіжних заходів, альтернативних триманню під вартою. Аналогічна позиція ЄСПЛ викладена і у п. 60 рішення у справі «Єлоєв проти України».

Відповідно до ст. 3 Загальної декларації прав людини, ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, запобіжний захід у вигляді взяття під варту обирається лише тоді, коли на підставі наявних у справі фактичних даних із певною вірогідністю можна стверджувати, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки підозрюваного, обвинуваченого. Крім того, не допускається застосування найбільш суворого запобіжного заходу лише з мотиву тяжкості вчиненого підозрюваним кримінального правопорушення.

Цих вимог закону судом першої інстанції дотримано не було, оскільки ні в клопотанні прокурора, ні в ухвалі суду не вмотивовано, на підставі яких саме наявних у провадженні фактичних даних можна стверджувати, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної поведінки обвинуваченого ОСОБА_7 .

Як вбачається з ухвали, - суд поклав в основу рішення про продовження щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою положення, викладені в КПК України, зокрема, про можливість переховування від суду, незаконно впливати на свідків, потерпілих у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення, без вагомості доказів таким ризикам, та не врахував посвідчення батьків багатодітної сім`ї серії НОМЕР_1 , позитивні характеристики ОСОБА_7 надані сільськими головами ОСОБА_13 , та ОСОБА_14 та грамоти наданої ОСОБА_7 , як благодійнику і заяви потерпілої ОСОБА_12 про відсутність матеріальних претензій до ОСОБА_7 від 08.05.2025, а також не взяв до уваги стан його здоров`я, що підтверджується відповідною документацією. Зокрема, сліпота одного ока. Тромбоз центральної вени сітківки лівого ока (гостре порушення кровообігу сітківки: тромб перекриває кровотік у судинах сітківки, що призвести до втрати зору). Ця недуга може спровокувати розвиток інших серйозних очних захворювань: неоваскулярну глаукому, відшарування сітківки, крововилив, помутніння склоподібного тіла та інші. З метою недопущення сліпоти на два ока, ОСОБА_7 потребує термінового хірургічного втручання.

Окрім того, ОСОБА_7 одружений та має на утриманні чотирьох неповнолітніх дітей. Має постійне місце проживання та по місцю проживання характеризується виключно позитивно. Є приватним підприємцем та є благодійником, має міцні соціальні зв`язки, раніше не судимий.

Не дивлячись на доводи прокурора, з листопада 2024 року і до обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кінці лютого 2025 року ОСОБА_7 не ухилявся від слідства та не перетнув кордон, хоча мав таку можливість (на думку прокурора).

Разом з тим, із клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та доданих до нього матеріалів вбачається, що необхідність продовження обвинуваченому такого запобіжного заходу, прокурор обґрунтовує тими ж самими доказами щодо обґрунтованої підозри та наявних ризиків, які раніше вже були враховані судом при обранні обвинуваченому запобіжного заходу та його неодноразовому продовженні.

Тобто судом першої інстанції зроблено передчасний висновок про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК України, чим у свою чергу істотно порушено норми кримінального процесуального Закону, що перешкодило встановленню об`єктивної істини у справі.

У справі «Гавули проти України» Європейський суд з прав людини висловив думку, що хоча спочатку взяття заявника під варту могло бути виправдано серйозністю висунутих проти нього обвинувачень, а також ймовірністю його втечі і перешкоджанні розслідуванню, «з плином певного часу суди зобов`язані були дати більш чіткі причини триваючого тримання під вартою», «в дійсності ...вони неодноразово покладалися на ті ж самі підстави, без надання конкретних деталей і без аналізу того, чи були зміни у ситуації заявника».

При цьому, колегія суддів зазначає, що підстави тримання особи під вартою, підстави для продовження строку тримання особи під вартою мають бути чітко вказані у судовому рішенні.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду не містить належного обґрунтування необхідності продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, що прокурором не надані докази у підтвердження обґрунтованості доводів клопотання, хоча відповідно до вказаних вище норм Конституції України, Конвенції та положень кримінального процесуального законодавства, тягар доведення обґрунтованості клопотання покладено саме на нього.

Крім того, колегія суддів вважає, що як прокурор у клопотанні, так і суд першої інстанції в ухвалі не вмотивували, перший доводи, а другий висновок про те, що продовження строку тримання ОСОБА_7 під вартою з урахуванням суспільного інтересу та особливостей кримінального провадження переважує принцип поваги до свободи особистості.

У зв`язку з викладеним, враховуючи норми національного та міжнародного права, враховуючи, що хоч останній обвинувачується у скоєнні особливо тяжкого злочину, апеляційний суд дійшов висновку, що наявні ризики відносно ОСОБА_7 значно знизилися. Вищевказаним ризикам, передбаченим п.п. 1,3 ч. 1 ст. 177 КПК України, можливо запобігти, шляхом заборони обвинуваченому цілодобово залишати житло за місцем його фактичного проживання та покладення відповідного контролю на органи внутрішніх справ.

Відповідно ст. 181 КПК України домашній арешт полягає у забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Домашній арешт як запобіжний захід полягає в обмеженні свободи пересування підозрюваного шляхом його ізоляції за місцем проживання.

Такий запобіжний захід в даний час є співмірним з існуючими ризиками, відповідає особі обвинуваченого та тяжкості пред`явленого йому обвинувачення і зможе забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_7 покладених на нього процесуальних обов`язків.

За вказаних підстав, ухвала суду підлягає скасуванню з постановленням апеляційним судом нової ухвали, а апеляційна скарга до часткового задоволення.

Керуючись ст. ст. 177, 183, 199, 404, 405, 407, 419,422-1 КПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Ухвалу Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 червня 2025 року про продовження запобіжного заходу ОСОБА_7 скасувати.

Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Застосувати щодо ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, із носінням електронного засобу контролю з обов`язком не залишати місце фактичного проживання: АДРЕСА_1 на строк до 02.08.2025.

Покласти на ОСОБА_7 такі обов`язки:

1) прибувати на виклики суду на кожну вимогу; 2) не залишати цілодобово житло за адресою: АДРЕСА_1 без дозволу суду; 3) не відлучатись з АДРЕСА_1 без дозволу суду; 3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання; 4) утримуватися від спілкування з потерпілими, свідками у даному кримінальному провадженні; 5) здати на зберігання до відповідних органів державної влади ДМС у Закарпатській області свій паспорт (паспорти, якщо їх декілька) для виїзду за кордон, інші документи, що надають право на виїзд із України та в`їзд в Україну.

Вказані обов`язки покладені на ОСОБА_7 на строк до 02.08.2025, тобто до закінчення терміну дії цієї ухвали.

Роз`яснити ОСОБА_15 положення ч.5 ст.181 КПК України, згідно з якими працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 202 КПК України, доставити ОСОБА_7 , який утримується в Закарпатській УВП №9, до місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , і звільнити з-під варти.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді