Справа №345/1949/24
Провадження № 1-кп/345/73/2025
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.07.2025 м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Калуш клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про визнання доказів очевидно недопустимими у кримінальному провадженні № 0000400 від 17.11.2022 про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 255-1, ч. 2 ст. 355, ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255-1, ч. 2 ст. 355, ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255-3, ч. 2 ст. 355 КК України, та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и в:

на розгляді у Калуському міськрайонному суді Івано-Франківської області перебуває кримінальне провадження № 0000400 від 17.11.2022 про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 255-1, ч. 2 ст. 355, ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255-1, ч. 2 ст. 355, ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255-3, ч. 2 ст. 355 КК України, та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_4 подала до суду клопотання, в якому, з урахування доповнення, просить визнати протоколи за результатами проведення НСРД - аудіо-відеоконтроль особи №№ 5/1/3 - 1413т, 5/1/3 - 1414т, 5/1/3 - 1415т, 5/1/3 - 1416т від 29.03.2023 та № 1116т (вих. №. 1138т/108/24-2023 від 26.04.2023) та додані до них цифрові носії з аудіозаписами, на яких міститься аудіовізуальна інформація, очевидно недопустимими доказами.

Своє клопотання обґрунтовує тим, що в судовому засіданні, яке мало місце 23.05.2025 досліджувалися письмові матеріали (докази) сторони обвинувачення, а саме: протоколи за результатами проведення НСРД - аудіо-відеоконтроль особи №№ 5/1/3 - 1413т, 5/1/3 - 1414т, 5/1/3 - 1415т, 5/1/3 - 1416т від 29.03.2023, № 1116т (вих. №. 1138т/108/24-2023 від 26.04.2023) та додані до них цифрові носії з аудіозаписами, які знаходяться в томах 3, 4 справи. Вважає, що вищевказані протоколи разом з цифровими носіями, які додані до них, є очевидно недопустими доказами, виходячи з наступного. В протоколах НСРД №№ 5/1/3 - 1413т; 5/1/3 - 1414т; 5/1/3 - 1415т; 5/1/3 - 1416т всупереч вимог ст. 266 КПК України не вказано технічні засоби, що застосовувалися під час проведення зазначених негласних слідчих (розшукових) дій, а також первинні носії отриманої інформації, які повинні зберігатися до набрання законної сили вироком суду. Однак в порушення даних вимог закону в протоколах НСРД №№ 5/1/3 - 1413т; 5/1/3 - 1414т; 5/1/3 - 1415т; 5/1/3 - 1416т відсутні відомості щодо здійснення заходів для збереження технічних засобів, що застосовувалися під час їх проведення. Також стороною обвинувачення у порушення норм ст. 105 КПК України не забезпечено надійного збереження матеріалів НСРД та не надано доказів про їх оригінальність, у такому випадку захист ОСОБА_3 не виключає можливе стороннє втручання до вказаних матеріалів з метою їх видозмінення за змістом та технічними параметрами, що у свою чергу є підставою визнання судом доказів очевидно недопустимими. Отже, цифрові носії - диски, на яких міститься аудіозапис розмов та які додано до відповідних протоколів НСРД №№ 5/1/3 - 1413т; 5/1/3 - 1414т; 5/1/3 - 1415т; 5/1/3 - 1416т від 29.03.2023 в розумінні вимог ст.ст. 105, 106 КПК України є такими, що безпосередньо не долучені до вказаних протоколів. Як встановлено під час судового засідання 23.05.2025, додатки до протоколів НСРД №№ 5/1/3 - 1413т; 5/1/3 - 1414т; 5/1/3 - 1415т; 5/1/3 - 1416т у вигляді аудіозаписів не містять даних про їх пакування. Відсутність обов?язкового підпису на процесуальному документі робить його юридично нікчемним як документ та недопустимим як доказ. Таким чином, якщо внаслідок проведення будь-якої негласної слідчої (розшукової) дії, було проведено аудіо-, відеоконтроль особи, вилучені якісь речі чи документи, то безпосередньо після закінчення даної процесуальної дії, слідчий, прокурор (оперативний працівник, якщо він виконує дану процесуальну дію за дорученням слідчого, прокурора), мають належним чином упакувати ці речі і документи і невідкладно долучити їх до протоколу про хід та результати негласної слідчої (розшукової) дії. В свою чергу в документах сторони обвинувачення, долучених в судовому засіданні до матеріалів судового провадження, відсутні будь-які доручення прокурора оперативним підрозділам на проведення вказаних НСРД відносно ОСОБА_3 , ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , який до того ж не являється фігурантом даного кримінального провадження: не є, ні свідком, ні потерпілим, ні залегендованою особою, ні обвинуваченим.

Адвокат ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримала подане нею клопотання та просила суд його задоволити.

Обвинувачений ОСОБА_3 підтримав думку захисника.

Прокурор у задоволенні клопотання просив відмовити.

Інші учасники кримінального провадження підтримали клопотання.

Суд, заслухавши думки учасників процесу, дослідивши матеріали кримінального провадження, дійшов наступних висновків.

За загальним правилом, визначеним статтею 89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. Проте, у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому системний аналіз ст. 89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України.

Існують також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Саме тому процесуальну конструкцію «очевидна недопустимість доказу» слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінальними процесуальними правовідносинами.

Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі №223-1446/0/4-12 від 05 жовтня 2012 року «Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», де зазначено, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК України) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п.8).

Щодо протоколів за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій № 5/1/3 - 1413т, № 5/1/3 - 1414т та 5/1/3 - 1415т від 29.03.2023.

Судом встановлено, що до матеріалів судової справи прокурором не долучалися протоколи за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій за № 5/1/3 - 1413т, № 5/1/3 - 1414т та № 5/1/3 - 1415т від 29.03.2023 і відповідно дослідження вказаних доказів судом в судовому засіданні не розпочиналося.

Зазначені обставини унеможливлюють вставлення очевидної недопустимості вказаних протоколів, відомості про які містяться в п.п. 141, 143 та 146 розділу І реєстру матеріалів досудового розслідування.

Щодо протоколів за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій № 5/1/3 - 1416т від 29.03.2023 (т. 3 а.п. 192-197) та вих. № 1138т/108/24-2023 від 26.04.2023 (т.4 а.п. 8-70).

Згідно з ч. 1 ст. 41 КПК оперативні підрозділи органів Національної поліції, органів безпеки, Національного антикорупційного бюро України, органів Державного бюро розслідувань, органів Бюро економічної безпеки України, органів Державної прикордонної служби України, органів, установ виконання покарань та слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України здійснюють слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії в кримінальному провадженні за письмовим дорученням слідчого, дізнавача, прокурора, а підрозділ детективів, оперативно-технічний підрозділ та підрозділ внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України - за письмовим дорученням детектива або прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури

Частиною 6 статті 246 КПК встановлено, що проводити негласні слідчі (розшукові) дії має право слідчий, який здійснює досудове розслідування кримінального правопорушення, або за його дорученням - уповноважені оперативні підрозділи Національної поліції, органів безпеки, Національного антикорупційного бюро України, органів Державного бюро розслідувань, органів Бюро економічної безпеки України, органів, установ виконання покарань та слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, органів Державної прикордонної служби України. За рішенням слідчого чи прокурора до проведення негласних слідчих (розшукових) дій можуть залучатися також інші особи.

Відповідно до п. 3.3 Інструкції про організацію проведення негласних слідчих (розшукових) дій та використання їх результатів у кримінальному провадженні, завердженої наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Міністерства фінансів України, Міністерства юстиції України 16.11.2012 № 114/1042/516/1199/936/1687/5, слідчий, прокурор надсилає доручення керівнику органу, під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення і у складі якого знаходяться орган розслідування та/або оперативні підрозділи, уповноважені на проведення негласних слідчих (розшукових) дій (ст. 246 КПК України).

В матеріалах кримінального провадження міститься доручення старшого слідчого СВ СУ ГКНП в Івано-Франківській області від 26.01.2023 ОСОБА_11 , яке адресовано заступнику начальника Управління СБ України в Івано-Франківській області, в якому він просить доручити працівникам ввіреного йому підрозділу виконати ухвали Івано-Франківського апеляційного суду, зокрема, № 208т/41/2023 та № 206т/41/2023 від 25.01.2023 (т. 3 а.п. 184).

Водночас, протокол за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій № 5/1/3 - 1416т від 29.03.2023, складений старшим оперуповноваженим 3 сектору 1 відділу ГВ ЗНД Управління СБ в Івано-Франківській області майором ОСОБА_12 на виконання доручення слідчого СУ ГУНП України в Івано-Франківській області за №234т/108/24-2023 від 26.01.2023 в рамках кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за N? 0000400 від 17.11.2022, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України, щодо проведення заходів на підставі ухвали слідчого суді Івано-Франківського апеляційного суду ОСОБА_13 за № 206т/41/2023 від 25.01.2023.

Таким чином, вказану негласну (розшукову) слідчу дію проведено уповноваженою особою згідно з порядком, встановленим процесуальним законом, на підставі доручення слідчого керівнику органу, під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення і у складі якого знаходяться орган розслідування та/або оперативні підрозділи, уповноважені на проведення негласних слідчих (розшукових) дій.

Водночас протокол за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій № 5/1/3 - 1416т від 29.03.2023 складений старшим слідчим в ОВС відділу розслідування особливо тяжких злочинів ОСОБА_11 на підставі ухвали слідчого суді Івано-Франківського апеляційного суду ОСОБА_13 за №208т/41/2023 від 25.01.2023.

Таким чином, зазначений протокол складено не оперативним підрозділом, а безпосередньо слідчим, який здійснював досудове розслідування даного кримінального правопорушення, в межах наданих йому дискредеційних повноважень.

З огляду на те, що судом встановлено, що вказані протоколи складені уповноваженими суб`єктами, а тому в даній частині доводи сторони захисту про очевидну недопустимість доказів є безпідставними.

Відповідно до ч. 3 ст. 105 КПК України додатки до протоколів повинні бути належним чином виготовлені, упаковані з метою надійного збереження, а також засвідчені підписами слідчого, прокурора, спеціаліста, інших осіб, які брали участь у виготовленні та/або вилученні таких додатків.

Суд звертає увагу, що додатки до протоколів за результатами НСРД № 5/1/3 - 1416т від 29.03.2023 та вих. №. 1138т/108/24-2023 від 26.04.2023 належним чином були упаковані, а також засвідчені підписами відповідних осіб, які брали участь у виготовленні таких додатків, а тому твердження адвоката ОСОБА_4 про очевидну недопустимість доказів у даній частині є неспроможним.

Згідно з ч. 1 ст. 246 КПК відомості про факт та методи проведення НСРД не підлягають розголошенню, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Вичерпний перелік відомостей, що є державною таємницею, визначений Зводом відомостей, що становлять державну таємницю, затвердженим наказом Наказ Центрального управління Служби безпеки України 23 грудня 2020 року № 383, відповідно до змісту пунктів 4.5.1, 4.5.6 якого до державної таємниці належать відомості про номенклатуру, фактичну наявність, фінансування, потребу в забезпеченні технічними засобами розвідки, спеціальними технічними засобами чи спеціальною технікою за сукупністю всіх показників у цілому щодо: МВС; НПУ. Відомості про факт закупівлі БЕБ, ГУР, ДБР, ДПС, НПУ, СБ, СЗР, УДО технічних засобів розвідки, спеціальних технічних засобів чи спеціальної техніки, що розкривають найменування, принцип дії чи експлуатаційні характеристики технічних засобів розвідки, спеціальних технічних засобів чи спеціальної техніки, призначених для здійснення та забезпечення оперативно-розшукової, контррозвідувальної чи розвідувальної діяльності БЕБ, ГУР, ДБР, ДПС, НПУ, СБ, СЗР, УДО, володіння якими дає змогу зацікавленій стороні впливати на її результати, що створює загрозу національним інтересам і безпеці.

Об`єднана палата ККС ВС в постанові від 29 березня 2021 року (справа № 554/5090/16-к) зазначила, що з огляду на те, що до державної таємниці належать відомості про номенклатуру, фактичну наявність спеціальних технічних засобів чи спеціальної техніки, призначених для здійснення та забезпечення оперативно-розшукової, контррозвідувальної чи розвідувальної діяльності, є державною таємницею і стосуються не тільки конкретного кримінального провадження, їх розголошення без належних і обґрунтованих підстав загрожує національним інтересам та безпеці, поняття і ознаки яких визначені в Законі України від 21 червня 2018 року № 2469-VIII «Про національну безпеку України».

Право обмеження на розкриття у кримінальному провадженні відомостей, визначених ст. 246 КПК, обумовлено віднесенням їх до державної таємниці та потребою зберігати таємні поліцейські методи розслідування злочинів.

Натомість стороною захисту не наведено обґрунтування таких підстав у кримінальному провадженні, які б обумовили необхідність відкриття стороні захисту відомостей про ідентифікуючі ознаки спеціальних технічних засобів, призначених для негласного отримання інформації, розголошення яких без відповідних підстав загрожує національним інтересам та безпеці, в їх змісті та значенні, визначених в ст. 1 Закону України від 21 червня 2018 року № 2469-VIII «Про національну безпеку України».

Таким чином, відомості про спеціальні технічні засоби, призначені для негласного отримання інформації, є державною таємницею й стосуються не тільки цього кримінального провадження, а тому їх розголошення без належних і обґрунтованих підстав загрожує національним інтересам та безпеці, та незазначення їх характеристик не вказує на очевидну недопустимість протоколів за результатами НСРД № 5/1/3 - 1416т від 29.03.2023 та вих. №. 1138т/108/24-2023 від 26.04.2023.

Враховуючи все викладене вище, суд не вбачає можливості на даний момент часу та на даному етапі вважати вказані захисником докази очевидно недопустимими.

Також суд зазначає, що в умовах змагальності процесу в багатьох випадках досить складно передбачити наперед напрямок розвитку подій під час судового розгляду, оскільки сторона захисту може вільно обирати свою тактику від повного визнання вини до повного її заперечення, вона може визнати певні фактичні обставини або навпаки висловити несподівані аргументи, які потребуватимуть перевірки, вона також може заперечувати допустимість чи достовірність одного, кількох або всіх доказів або навпаки не бачити в цьому сенсу, тощо.

Саме така непередбачуваність змагального процесу потребує пошуку судом відповідного балансу конкуруючих інтересів держави, обвинуваченого та інших осіб у кожному конкретному випадку для того, щоб забезпечити справедливість процесу в цілому. Це також вимагає застосування такого підходу до тлумачення норм процесуального права, які мають відомий рівень абстрактності, щоб це не створило, ані невиправданих переваг однієї зі сторін процесу, ані невиправданих формальних перепон для реалізації сторонами своїх прав і обов`язків.

Як зазначив Європейський суд з прав людини, при застосуванні процедурних правил національні суди повинні уникати, як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом» (рішення у справі «Walchli v. France»).

Також Європейський суд з прав людини звернув увагу, що основним аспектом права на справедливий судовий розгляд є те, що кримінальне провадження, в тому числі елементи такого провадження, пов`язані з процедурою, повинні бути змагальними. Право на змагальність означає, що в кримінальному провадженні як стороні обвинувачення, так і стороні захисту повинна забезпечуватись можливість бути обізнаною про факт подання іншою стороною зауважень та коментувати подані зауваження та докази (рішення у справі «Брандштеттер (Brandstetter) проти Австрії»).

А тому, висловивши на даній стадії судового розгляду свою думку щодо певних доказів та похідних від них, суд заздалегідь, до постановлення остаточного судового рішення, висловить свою позицію за вказаним кримінальним провадженням, що в цілому може поставити під сумнів неупередженість суду і здатність його об`єктивно розглянути кримінальне провадження.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що заявлене клопотання захисника щодо визнання доказів очевидно недопустимими задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 242, 332, 371, 372, 392 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

у задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про визнання доказів очевидно недопустимими відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали оголошено 04.07.2025 о 09:00 год.

Суддя: