ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2216/25 Справа № 189/1576/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000330 від 18.06.2024 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , на вирок Покровського районного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2025 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с. с. Маломихайлівка Дніпропетровської області, громадянина України, який має середню - технічну освіту, неодружений, має на утриманні малолітню доньку - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

визнано винним та засуджено за ст. 336 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місяців.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Долю речових доказів та судових витрат вирішено відповідно до положень ст.ст. 100, 124 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).

В С Т А Н О В И Л А :

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

ОСОБА_7 перебуває на військовому обліку з 09.06.2011.

11.06.2024 ОСОБА_7 отримав під підпис повістку для проходження військово-лікарської комісії.

Відповідно до довідки військово-лікарської комісії №972 від 11.06.2024 КНП «Покровська лікарня» ДОР, виданої головою військово-лікарської комісії ОСОБА_10 , ОСОБА_7 був визнаний придатним до військової служби.

11.06.2024 (більш точного часу не встановлено) ОСОБА_7 ,перебуваючи у ІНФОРМАЦІЯ_3 , розташованому по АДРЕСА_2 , отримав під підпис повістку, згідно з якою повинен був 14.06.2024 о 07:00 годині з`явитися до ІНФОРМАЦІЯ_3 для відправки до навчальної частини НОМЕР_1 .

На вказану в повістці дату та час ОСОБА_7 на пункт відправки не з`явився, про причини неявки не повідомив. За даним фактом 14.06.2024 старшим лейтенантом поліції ОСОБА_11 на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 полковника ОСОБА_12 був складений рапорт, в якому зазначено, що 14.06.2024 о 07:00 годині ОСОБА_7 не з`явився на пункт відправки, про причини неявки не повідомив, на телефонні дзвінки не відповідав.

У подальшому зібрані матеріали за даним фактом у порядку ст. 214 КПК були направлені до ВП № 5 Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області для вирішення питання щодо внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ст. 336 КК.

18.06.2024 ОСОБА_7 прибув до каб. 307 слідчого відділення ВП №5 Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області, що розташоване за адресою: вул. Дмитра Яворницького, буд. 134-А, с-ще Покровське Покровської ТГ Синельниківського району Дніпропетровської області, будучи заздалегідь попередженим про кримінальну відповідальність, передбачену ст. 336 КК за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, будучи військовозобов`язаним і придатним до військової служби, не маючи законних підстав на відстрочку від призову за мобілізацією, у категоричній формі і відкрито відмовився від проходження служби та вибуття у військову частину, після чого власноруч написав відповідну заяву, тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ст. 336 КК, як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

В апеляційній скарзі обвинувачений та його захисник просять вирок щодо ОСОБА_7 скасувати, як незаконний та необґрунтований, оскільки при постановленні вироку суд припустився ряду порушень матеріального та процесуального права, не надавши належної оцінки обставинам, які передували події кримінального правопорушення.

Так, відповідно рапорту старшого лейтенанта третього відділу Синельниківського РТЦК, органами національної поліції було доставлено ОСОБА_7 за зверненням до Національної поліції №13/1/3501 від 10.06.2024 щодо доставлення громадян ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідно до ст. 259 Кодексу України про адміністративні правопорушення, як такого, що порушує правила військового обліку.

При цьому було допущено ряд порушень щодо законних прав та інтересів ОСОБА_7 , а саме: відсутні підстави для затримання та доставки до ІНФОРМАЦІЯ_3 ; не складалися протокол затримання та протокол про адміністративне правопорушення за фактом порушення правил військового обліку; ОСОБА_7 не було роз`яснено право на судовий захист, на професійну правничу допомогу, а також право не свідчити проти себе, членів сім`ї чи близьких родичів (ст. ст. 55, 59, 63 Конституції України); не повідомлено родичів затриманого; затримання відбувалося більше ніж три години.

В підтвердження вказаних обставин у матеріалах справи відсутні звернення до Національної поліції щодо доставлення громадян ІНФОРМАЦІЯ_3 , у якому було б зазначено, що ОСОБА_7 підлягає доставленню до ІНФОРМАЦІЯ_3 як особа, яка порушує правила військового обліку; протокол затримання ОСОБА_7 ; та протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_7 за фактом порушення правил військового обліку.

Допитаний у якості свідка старший лейтенант ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_13 пояснив суду, що йому не відомо чи складалися відносно ОСОБА_7 протокол затримання та протокол про адміністративне правопорушення.

На думку апелянтів, незаконне затримання ОСОБА_7 та не роз`яснення йому положень ст.ст. 55,59,63 Конституції України тягнуть за собою визнання інших доказів кримінального провадження недопустимими. Отже вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення не підтверджується належними та допустимими доказами.

Крім цього апелянти вказують, що незважаючи на відсутність обтяжуючих обставин, відсутність судимості та перебування на утриманні неповнолітньої дитини, суд першої інстанції необґрунтовано застосував до обвинуваченого ОСОБА_7 покарання у виді реального позбавлення волі, не застосувавши при цьому вимоги ст. 75 КК, що за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особу обвинуваченого.

Враховуючи наведене, обвинувачений та його захисник просять вирок Покровського районного суду Дніпропетровської області від 21.04.2025 скасувати, а кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 за ст. 336 КК направити до суду першої інстанції для призначення нового розгляду іншим складом суду.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення захисника та обвинуваченого на підтримку доводів поданої ними апеляційної скарги, які просили скасувати вирок та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції, вислухавши думку прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги сторони захисту, вважав вирок суду законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Однією із загальних засад кримінального провадження, передбачених п.10 ч.1 ст.7 та ст.17 КПК, є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка визначає, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК при обставинах, встановлених вироком суду, правова кваліфікація його дій, вид та міра призначеного покарання - вірні та ґрунтуються на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження.

Відповідно до положень статті 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно статей 85 та 86 КПК належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно ч.ч.1,4 ст.95 КПК показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.98 КПК речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.1 та п.3 ч.2 ст.99 КПК, документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати, зокрема, складені в порядку, передбаченому цим Кодексом, протоколи процесуальних дій та додатки до них, а також носії інформації, на яких за допомогою технічних засобів зафіксовано процесуальні дії.

Як убачається з матеріалів провадження, досудове розслідування, з`ясування обставин справи та перевірка їх доказами проведені з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Істотних порушень закону, які б слугували підставою для скасування рішення суду першої інстанції не допущено, а висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 336 КК, при зазначених у вироку обставинах відповідають матеріалам провадження та ґрунтується на досліджених у судовому засіданні доказах.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення не визнав та відмовився надавати пояснення.

Натомість під час апеляційного розгляду обвинувачений пояснив, що ухилився від явки до РТЦК для проходження військової служби та відправки у військову частину, оскільки побоявся за своє життя. Не заперечував, що він був повідомлений про наслідки своїх дій і можливу кримінальну відповідальність за ст.336 КК.

Незважаючи на невизнання своєї вини обвинуваченим ОСОБА_7 у суді першої інстнації, його вина у вчиненні злочину, за який його засуджено, підтверджується дослідженими під час судового розгляду та наведеними у вироку наступними доказами.

Так, допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_10 пояснив, що працює лікарем-терапевтом в Покровській ЦРЛ та за сумісництвом є головою ВЛК. Зазначив, що за результатами ВЛК ОСОБА_7 був визнаний придатним до військової служби, при цьому медична документація щодо наявного у обвинуваченого хірургічного втручання в 2011 році була прийнята комісією до уваги, однак вона не є підставою для визнання ОСОБА_7 непридатним для проходження військової служби.

Свідок ОСОБА_14 повідомив суду, що обіймає посаду старшого офіцера відділу обліку мобілізаційної роботи ІНФОРМАЦІЯ_3 . 11.06.2024 ОСОБА_7 пройшов ВЛК, за результатами якої був визнаний придатним до військової служби. Цього ж дня ОСОБА_7 був закомплектований в команду на відправку до військової частини, попереджений про кримінальну відповідальність за ухилення від військової служби та отримав повістку на 07 годину 14.06.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_3 для відправки до військової частини. Однак 14.06.2024 обвинувачений до ТЦК не з`явився, про причини неявки не повідомив, на телефонні дзвінки не відповідав, у подальшому до військкомату також не з`явився.

Крім наведених пояснень свідків, приймаючи рішення про доведеність вини ОСОБА_7 за ст. 336 КК судом першої інстанції було враховано досліджені письмові докази, зокрема:

- повідомлення начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 до ВП №5 Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області від 15.06.2024 щодо факту ухилення ОСОБА_7 від призову на військову службу, з додатками (т.1 а.п.55-58);

- довідку військово-лікарської комісії № 972 від 11.06.2024, згідно якої на підставі статті 78в графи ІІ Розкладу хвороб ОСОБА_7 є придатним до військової служби (т.1 а.п.59);

- розписка від 11.06.2024, відповідно якої ОСОБА_7 особисто під підпис отримав повістку про явку о 07:00 годині 14.06.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_3 для відправлення у військову частину, у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації та пам`ятку від 11.06.2024 про ознайомлення ОСОБА_7 про кримінальну відповідальність, передбачену ст. 336 КК за ухилення від військової служби (т.1 а.п. 60, 112);

- список військовозобов`язаних, які призвані ІНФОРМАЦІЯ_3 і відправлені у складні команди від 14.06.2024, згідно якого ОСОБА_7 повинен був з`явитися на відправку до в/ч НОМЕР_1 (т.1 а.п.61);

- заяву ОСОБА_7 від 18.06.2024, згідно якої останній письмово відмовився від призову за мобілізацією до лав ЗСУ у зв`язку з тим, що він побоюється за власне життя та життя своєї малолітньої дитини (т.1 а.п.70);

- висновок експерта № 8380/12566 від 07.01.2025 року, де експертом вказано, що підписи від імені ОСОБА_7 в розписці від 11.06.2024, згідно якої ОСОБА_7 особисто під підпис отримав повістку про явку о 07.00 годині 14.06.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_3 для відправлення у військову частину, у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації та у пам`ятці від 11.06.2024, відповідно до якої ОСОБА_7 особисто під підпис ознайомлений про кримінальну відповідальність за ухилення від військової служби, передбачену ст. 336 КК виконані ОСОБА_7 (т.1 а.п.148-158).

Сукупність досліджених судом першої інстанції доказів відзначаються послідовністю і узгодженістю між собою, містять дані щодо часу, мотиву, способу вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК та інших фактичних обставин кримінального правопорушення, які складають елементи кримінально-караного діяння та які визнані доведеними судом і викладені в мотивувальній частині вироку.

Оцінивши зазначені у вироку докази у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, та правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ст. 336 КК.

Підстав вважати недопустимими докази у кримінальному провадженні, на підставі яких суд дійшов висновку про винність ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК, апеляційний суд не знаходить, адже суд першої інстанції, згідно із положеннями ст. 94 КПК, під час ухвалення вироку за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

На переконання колегія суддів покази допитаних місцевим судом свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_14 узгоджуються між собою та підтверджуються письмовими доказами, яким судом надано належну оцінку, а тому правомірно покладені в основу вироку суду. При цьому підстав ставити під сумнів правдивість показань зазначених свідків не було у суду першої інстанції, та не вбачає таких підстав й апеляційний суд, оскільки усі вони давали суду показання під присягою будучи попередженими про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК.

Твердження захисника про те, що незаконне затримання та доставлення ОСОБА_7 до ТЦК, не роз`яснення йому положень ст. 55, 59, 63 Конституції України, а також відсутність в матеріалах провадження протоколу про затримання обвинуваченого та про адміністративне порушення є підставою, у зв`язку з наведеним, для визнання усіх доказів вини ОСОБА_15 недопустимими - не ґрунтуються на вимогах закону.

Так, відповідно до рапорту старшого лейтенанта ОСОБА_16 від 14.06.2024, 11.06.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_3 органами національної поліції було доставлено ОСОБА_7 за зверненням до Національної поліції № 13/1/3501 від 10.06.2024 щодо доставлення громадян ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідно до статті 259 КУпАП, як такого, що порушує правила військового обліку. ОСОБА_7 пройшов військово-лікарську комісію та визнаний придатним до військової служби згідно довідки ВЛК № 972 від 11.06.2024, права на відстрочку не має. 11.06.2024 ОСОБА_7 був закомплектований на відправку у військову частину НОМЕР_1 , отримав на руки повістку на відправку з явкою о 07.00 годині 14.06.2024 та власноручно поставив підпис на корінці повістки. Також ОСОБА_7 під підпис був ознайомлений зі змістом ст. 336 КК. У вказані в повістці дату та час о 07.00 годині 14.06.2024 ОСОБА_7 на пункт відправки не з`явився, про причини неявки не повідомив, на телефонні дзвінки не відповідав. Своїми діями ОСОБА_7 порушив Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію(т.1 а.п.56).

Колегія суддів зауважує, що у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової та мобілізаційної готовності Збройних сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, Указом Президента України №62/2022 «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022, оголошено про проведення загальної мобілізації, яка продовжує тривати.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», органи Національної поліції України у встановленому законом порядку зобов`язані за зверненнями територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіональних органів Служби безпеки України доставити до таких територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіональних органів Служби безпеки України осіб, які вчинили адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210, 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Стаття 262 КУпАП визначає, що адміністративне затримання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, може провадитися лише органами (посадовими особами), уповноваженими на те законами України.

Адміністративне затримання провадиться органами внутрішніх справ (Національною поліцією) при порушенні призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, порушенні законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

При цьому, при адміністративному затриманні, у будь-якому разі, повинен бути складений протокол.

Згідно з абз.4 п. 54 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 560 від 16.05.2024, під час перевірки військово-облікового документа, у разі встановлення, що громадянин порушує правила військового обліку, визначені Порядком організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 р. № 1487 (Офіційний вісник України, 2023 р., № 5, ст. 409), або Законом України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, виявлення розбіжностей військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів старший групи оповіщення пропонує резервісту або військовозобов`язаному (крім резервістів та військовозобов`язаних СБУ та розвідувальних органів) прослідувати до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік, проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби, уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів. Із зазначеною метою громадянину оформляється та вручається повістка.

У разі відмови прослідувати до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки поліцейський, який входить до складу групи оповіщення, проводить адміністративне затримання та доставлення громадянина до такого центру на підставі статей 261 і 262 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Отже, на підставі наведеного, лише у разі відмови резервіста або військовозобов`язаного на пропозицію старшого групи оповіщення прослідувати до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, працівник поліції проводить адміністративне затримання та складає відповідний протокол.

Даних про те, що обвинувачений ОСОБА_7 11.06.2024 відмовився прослідувати до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, а також про його адміністративне затримання у зв`язку з цим та примусове доставлення до ТЦК матеріали провадження на містять та наведені у апеляційній скарзі захисника. Таким чином твердження захисту про незаконне затримання обвинуваченого ОСОБА_7 та у зв`язку з цим необхідність визнання усіх доказів кримінального провадження недопустимими є неспроможними та такими, що не впливають на правильність висновків суду.

Яких-небудь даних, які б свідчили про необ`єктивність, упередженість органів розслідування або суду, під час апеляційного перегляд справи - не встановлено.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях підкреслив, що суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені в даній справі, були вивчені і була надана конкретна чітка відповідь на аргументи, які є вирішальними для вирішення справи (справи «Ван де Хурк проти Нідерландів», §61, «Болдеа проти Румунії», §30, «Морейра Феррейра проти Португалії», § 84).

З огляду на вищезазначене, судом першої інстанції з достатньою повнотою перевірено всі доводи обвинуваченого та його захисника в судовому засіданні, зроблено аналіз доказів. У своїх висновках суд навів мотиви, з яких взяв до уваги одні докази та відхилив інші та обґрунтовано дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, з чим погоджується й колегія суддів і зазначені доводи, викладені захисником в апеляційній скарзі, були предметом дослідження та перевірки під час судового розгляду.

При цьому, суд дотримався вимог ст. 10 КПК, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання сторін кримінального провадження вирішені судом у відповідності до вимог КПК.

Суд першої інстанції, з`ясувавши передбачені ст. 91 КПК обставини, що належать до предмета доказування, встановив факт наявності суспільно небезпечного діяння й обґрунтовано визнав доведеною винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК.

Фактичні дані, які покладено в основу вироку і на яких ґрунтується обвинувачення ОСОБА_7 отримано в порядку, визначеному КПК, вони узгоджуються між собою, були предметом безпосереднього дослідження суду, не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та процесуального закріплення. Тому ці дані в силу ст. 84 КПК є доказами у кримінальному провадженні.

Вищенаведені докази перевірені судом першої інстанції з дотриманням вимог кримінального процесуального закону та їх обґрунтовано покладено в основу вироку, оскільки вони є належними, допустимими та достатніми.

Аналізуючи вимоги апеляційної скарги про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення обвинуваченому покарання, що пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК та роз`яснюючих положень п.п.1,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

У постанові від 06 лютого 2020 року (справа № 756/6268/18, провадження №51-1763 км 19) ККС ВС зазначив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й в межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Зміст оскаржуваного вироку свідчить про те, що суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК відносяться до категорії не тяжких кримінальних правопорушень, його суспільну небезпеку, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має на утриманні малолітню дитину, вину не визнав і не розкаявся.

Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до вимог ст.ст.66, 67 КК, судом не встановлено.

Отже, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, обставини скоєння кримінального правопорушення та відношення ОСОБА_7 до скоєного, суд першої інстанції дійшов правильних та обґрунтованих висновків, що для виправлення винного і попередження нових кримінальних правопорушень обвинуваченому необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ст. 336 КК на строк 3 роки 6 місяців.

При цьому судом вірно взято до уваги, що кримінальне правопорушення, передбачене ст. 336 КК у період воєнного стану викликає значний суспільний інтерес, а тому застосування інституту звільнення від відбування покарання не сприятиме його меті, тобто виправленню особи та запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами. Так, як зазначено Кримінальним касаційним судом Верховного Суду у постанові від 22.10.2024 у справі № 629/2438/23, що у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України захист незалежності та територіальної цілісності держави набув особливого значення для кожного громадянина та має забезпечуватися всіма можливими засобами. Наслідки ухилення осіб від військової служби в цих умовах через призначене їм покарання мають досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. В іншому випадку звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням сформує негативну думку інших військовослужбовців щодо своєї діяльності, матиме вплив на їх бойовий дух та мотивацію, а також жодним чином не сприятиме дотриманню мети та принципів призначення покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Ухилення від захисту Батьківщини в період воєнного стану під час військової агресії ворога свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення, оскільки створює загрозу для безпеки держави у сфері оборони, може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.

В умовах збройної агресії з боку іншої держави захист Вітчизни набуває особливого значення, тому наслідки ухилення від військової служби в цих умовах через покарання повинні досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

З огляду на наведені обставини колегія суддів вважає, що призначене місцевим судом ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК та за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення й попередження нових злочинів. Підстав вважати, що таке покарання є явно несправедливим через суворість, немає.

Перевіряючи доводи сторони захисту щодо можливості застосування положень ст.75 КК колегія враховує наступне.

Згідно з приписами ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Зваживши на наведені обставини, суд з урахуванням положень, зокрема, ст. 75 КК приймає рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.

У відповідності до вимог КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання (постанови Верховного Суду від 20.06.2018 у справі №740/5424/15-к, від 05.02.2019у справі № 753/24474/15-к).

Апеляційний суд вважає що підстав для застосування положень ст. 75 КК, зокрема, звільнення ОСОБА_7 від призначеного покарання з випробуванням немає з огляду на характер та високий ступінь суспільної небезпечності вчиненого ним діяння, що обумовлено нагальними потребами держави в захисті та відновлені її суверенітету і територіальної цілісності у зв`язку з масштабною війною російської федерації проти України, неможливістю боротьби з подальшим вчиненням таких кримінальних правопорушень іншими особами у випадку м`якості призначеного покарання.

При цьому обставини, на які посилається захисник у своїй скарзі, а саме відсутність обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_7 , відсутність у нього судимості та перебування на утримання малолітньої дитини були враховані судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому розміру покарання.

На переконання колегії суддів, місцевий суд не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність застосування до обвинуваченого інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Усупереч твердженням захисника, апеляційний суд вважає, що призначене місцевим судом покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.

Будь-яких даних, які б свідчили про наявність при розслідуванні кримінального провадження та його розгляді істотних вимог норм кримінального процесуального закону, які б відповідно до ст.ст. 412, 415 КПК тягли за собою безумовне скасування всього вироку та призначення нового розгляду у суді першої інстанції, на чому наполягає сторона захисту, судом апеляційної інстанції по справі не встановлено.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 є необґрунтованою та задоволенню не підлягає, а вирок Покровського районного суду Дніпропетровської області вді 21.04.2025 - є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст.370 КПК, підстави для його скасування відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407 та 418, 419 КПК, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а вирок Покровського районного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2025 року щодо ОСОБА_7 , за ст. 336 КК залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її оголошення, але на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4