УХВАЛА

16 вересня 2025 року

м. Київ

Справа № 283/732/22

Провадження № 51-3599 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 17 вересня 2024 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 02 квітня 2025 року з клопотанням про поновлення строку на касаційне оскарження,

встановив:

Вироком Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 17 вересня 2024 року ОСОБА_4 було засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді 12 років позбавлення волі. Запобіжний захід у виді домашнього арешту, застосований до ОСОБА_4 , було вирішено залишити без зміни до набрання вироком законної сили, який не може перевищувати двох місяців.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 02 квітня 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 було залишено без задоволення, а вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 17 вересня 2024 року щодо ОСОБА_4 - без зміни.

Засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою про перегляд зазначених судових рішень та з клопотанням про поновлення пропущеного строку на їх касаційне оскарження.

У клопотанні засуджений, зазначає, що строк на касаційне оскарження було пропущено з поважних причин, оскільки під час проголошення ухвали

Житомирського апеляційного суду від 02 квітня 2025 року він користувався послугами перекладача, який здійснював синхронний переклад з української мови на узбецьку.

Водночас, засуджений зауважує, що він володіє хорезмським (хивинським) діалектом узбецької мови, що на його переконання, унеможливило повне розуміння змісту та мотивів ухвали.

Лише після подальшого перекладу ухвали його знайомими саме на хорезмський (хивинський) діалект засуджений зміг усвідомити її суть і висловив своєму захисникові намір оскаржити зазначені судові рішення. Інших причин пропуску строку на касаційне оскарження засуджений не вказує.

Колегія суддів вбачає, що клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст.116 КПК України процесуальні дії мають виконуватися у встановлені цим Кодексом строки.

Згідно з ч. 2 ст. 426 КПК України касаційна скарга на судові рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Правило дотримання тримісячного строку має на меті гарантувати правову визначеність і забезпечити, щоб кримінальні провадження розглядалися впродовж розумного часу, не змушуючи зацікавлених осіб перебувати у стані невизначеності.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Під поважними причинами потрібно розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали чи суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Такі обставини мають бути належно підтверджені скаржником.

При цьому колегія суддів враховує, що передбачений чинним КПК України тримісячний строк на касаційне оскарження є досить тривалим й надає суб`єкту оскарження достатньо часу, щоб визначитися з тим, чи буде він оскаржувати певне судове рішення, а також для здійснення згідно з вимогами КПК України необхідних дій для такого оскарження.

Як було вказано вище, як причину пропуску строку на касаційне оскарження засуджений у клопотанні про його поновлення зазначає, що через переклад оскаржуваної ухвали з української мови на узбецьку він не зміг усвідомити її суть та мотиви, адже володіє хорезмським (хивинським) діалектом вказаної мови, що унеможливило подання ним касаційної скарги у передбачений для цього законом строк.

Зазначені причини пропуску засудженим строку на касаційне оскарження зазначених вище судових рішень колегія суддів не вбачає поважними з огляду на таке.

Оскаржувана ухвала Житомирського апеляційного суду була постановлена 02 квітня 2025 року.

Зі змісту вказаної ухвали вбачається, що засуджений ОСОБА_4 був присутній

у судовому засіданні апеляційного суду під час апеляційного провадження, під вартою не перебував, за наслідками апеляційного розгляду під варту взятий не був.

Таким чином, до нього підлягає застосуванню загальне правило обчислення строків, визначене ч. 2. ст. 426 КПК України, за яким тримісячний строк на касаційне оскарження вказаних судових рішень обчислюється з дня, наступного після проголошення ухвали апеляційного суду, тобто з 03 квітня 2025 року. Останнім днем подання касаційної скарги в такому випадку було 03 липня 2025 року (четвер, робочий день). Отже, строк на касаційне оскарження засуджений безсумнівно пропустив.

Крім того, як убачається з отриманої на запит Верховного Суду інформації з ДУ «Житомирська установа відбування покарань (№ 8)», фактичний початок відбування покарання засудженим ОСОБА_4 розпочався лише 22 липня 2025 року. Тобто на момент набрання вироком місцевого суду законної сили та протягом усього тримісячного строку, відведеного на касаційне оскарження, засуджений перебував на свободі.

Посилання засудженого на те, що через переклад ухвали з української мови на узбецьку він не розумів її суті та мотивів, адже володіє хорезмським (хивинським) діалектом вказаної мови, не може визнаватися поважною причиною пропуску строку.

По-перше, в ході судового та апеляційного провадження обвинуваченому було забезпечено його право на переклад державною мовою Республіки Узбекистан як самого процесу, так і ухваленого судового рішення, що в касаційній скарзі та в клопотанні про поновлення строку на касаційне оскарження не заперечується.

По-друге, за змістом оскаржуваних судових рішень ОСОБА_4 є не лише громадянином Республіки Узбекистан, але й також її уродженцем.

По-третє, за змістом оскаржених рішень місцевого та апеляційного судів немає жодних вказівок на те, що в ході судового та/чи апеляційного провадження стороною захисту піднімалося питання про те, що мова, на яку здійснюється переклад, є незрозумілою для обвинуваченого. Про це немає доводів й у змісті самої касаційної скарги, яка подана разом з клопотанням про поновлення строку на касаційне оскарження.

Щодо недоцільності абсолютивного розуміння права особи на перекладача з конкретної вказаної ним мови Верховний Суд вже висловлювався у своїх рішеннях.

Зокрема, у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 176/407/17 Верховний Суд вказує, що чинниками для з`ясування розуміння особою мови, якою ведеться судочинство, практика ЄСПЛ визначає: 1) тривалість проживання у державі ведення судочинства; 2) рівень освіти, час та місце її здобуття, мова навчання; 3) рід занять, спосіб життя та обсяг комунікації.

Також відповідно до змісту рішення ЄСПЛ від 07 грудня 1983 року «К. проти Франції» трибунал не дав дозволу на користування послугами перекладача з бретонської мови, дійшовши висновку, що особа, зважаючи на його попереднє життя, цілком розуміє французьку мову, якою велося судочинство.

Таким чином, за обставин цього провадження, які наведені в змісті оскаржених судових рішень, колегія суддів вбачає, що для належного розуміння змісту судового рішення, принаймні щодо вирішення питання про доцільність чи недоцільність його оскарження, здійснення перекладу оскаржуваної ухвали апеляційного суду узбецькою мовою є цілком достатнім, а доводи про відмінності хорезмського (хивинського) діалекту вказаної мови не вказують на існування непереборних перешкод для своєчасного подання касаційної скарги.

Враховуючи це, колегія суддів вважає, що зазначені скаржником причини пропуску строку на касаційне оскарження не можуть бути достатньою підставою для його поновлення.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 429 КПК України касаційна скарга повертається, якщо вона подана після закінчення строку касаційного оскарження, і суд касаційної інстанції за заявою особи не знайшов підстав для його поновлення.

Тому, керуючись положеннями ст. ст. 116, 117, 426, 429 КПК України, Суд,

постановив:

Відмовити у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про поновлення строку на касаційне оскарження вироку Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 17 вересня 2024 року та ухвали Житомирського апеляційного суду від 02 квітня 2025 року, а його касаційну скаргу йому повернути.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3