Справа № 730/1461/24 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/314/25
Категорія - ч.1 ст. 115 КК України. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 ОСОБА_4

секретарів судового засідання ОСОБА_5 ОСОБА_6

за участі сторін кримінального провадження

обвинуваченого ОСОБА_7

його захисника адвоката ОСОБА_8

прокурора ОСОБА_9

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові, одночасно в режимі відеоконференцій із Борзнянським районним судом Чернігівської області та прокурором, з використанням його власних технічних засобів, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000133 від 17 серпня 2024 року, за апеляційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Борзнянського районного суду Чернігівської області від 03 січня 2025 року,

щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Борзна, громадянина України, з неповною середньо освітою, одруженого, військовослужбовця ЗСУ в/ч НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 115, ч. 4 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком ОСОБА_7 засуджений за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді 10 років позбавлення волі; за ч.4 ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначене покарання у виді 10 років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з дня набрання вироком законної сили.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк відбуття покарання термін попереднього ув`язнення з часу фактичного затримання 18 серпня 2024 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку день за день.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 3407,76 грн. у рахунок відшкодування процесуальних витрат, пов`язаних з проведенням судових експертиз.

Скасований арешт на майно, накладений ухвалою слідчого судді Борзнянського районного суду Чернігівської області від 19 серпня 2024 року.

Питання про долю речових доказів і документів було вирішено у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Як установив суд, 13 серпня 2024 року у вечірній час (точний час не встановлено), ОСОБА_7 , який з 07 червня 2024 року проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період у військовій частині НОМЕР_1 та з 18 липня 2024 року перебуває поза місцем проходження військової служби, перебуваючи на території домогосподарства за адресою АДРЕСА_2 , в період введеного воєнного стану в нашій країні, діючи умисно, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає і переконавшись в цьому, таємно від оточуючих, шляхом вільного доступу з подвір`я господарства здійснив крадіжку велосипеда марки «Аіст», з рамою відкритого типу (жіночий), з металевими щитками білого кольору (хром), з діаметром коліс 28 дюймів, вартістю 3482,55 грн., який належав ОСОБА_10 , чим заподіяв матеріальну шкоду.

15 серпня 2024 року в післяобідній час, ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння,у кімнаті житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , разом із своїм знайомим ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час виниклого на ґрунті особистих неприязних відносин конфлікту, внаслідок вживання спиртного, реалізуючи злочинний умисел на вбивство ОСОБА_11 , умисно завдав йому один удар гострою частиною кухонного ножа в область надчеревної ділянки живота справа, спричинивши ОСОБА_11 тілесне ушкодження у вигляді колото-різаного поранення живота, з проникненням у черевну порожнину, ушкодженням печінки та крововиливом у черевну порожнину, яке за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень і знаходиться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 на місці події.

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати, а провадження у справі закрити, мотивуючи тим, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та дослідженим доказам.

Спростовуючи встановлені судом обставини щодо крадіжки велосипеда, захисник посилається на показання свідка ОСОБА_12 , який пояснював, що ОСОБА_7 попросив поставити у нього велосипед, при цьому мав намір пізніше його забрати та повернути власнику. Саме у цього свідка поліція і вилучала велосипед. Проте, такі показання свідка судом викладені не повністю, що свідчить про упередженість суду. Крім того, захисник підкреслює, що показання свідка ОСОБА_13 , на які послався суд, є суперечливими, як в частині дозволу на використання ОСОБА_7 велосипеда, так і того, що велосипед був знайдений на городі у обвинуваченого. Тривале неповернення велосипеда ОСОБА_7 , усупереч висновкам суду, не свідчить про наявність умислу на викрадення велосипеда та є лише припущенням.

Заперечуючи доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні умисного вбивства, захисник зазначає про те, що жодними доказами та показаннями не спростовано твердження обвинуваченого, що його дії дійсно викликані самозахистом від дій потерпілого ОСОБА_11 . Сам факт смерті потерпілого не може служити достовірним доказом про наявність у ОСОБА_7 умислу на вбивство. Оцінюючи дії обвинуваченого за встановлених обставин, захисник допускає, що такі дії можуть містити склад іншого злочину, зокрема, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, як умисне спричинення тяжкого тілесного ушкодження, яке потягло смерть потерпілого, але не вбивство, оскільки не від кожного тілесного ушкодження може наступити смерть. Аналізуючи показання самого обвинуваченого, апелянт розглядає наявність в діях його підзахисного тільки необхідної оборони або перевищення її меж, а тому захист ставить під сумнів доведеність в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України.

Заслухавши доповідача, захисника та обвинуваченого, які просили задовольнити подану скаргу та скасувати незаконний вирок суду, з підстав зазначених в апеляційній скарзі, прокурора, який заперечував проти аргументів сторони захисту, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Відповідно до ст.370 КПК України, вирок суду повинен бути законним та обґрунтованим. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 115, ч.4 ст. 185 КК України, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наведеними та проаналізованими у вироку доказами, які судом першої інстанції досліджені всебічно, повно і об`єктивно.

Як свідчать матеріали кримінального провадження, судом першої інстанції досліджено всі ті обставини, які мали значення для прийняття рішення у справі, а тому доводи захисника про те, що дії ОСОБА_7 мають бути або перекваліфіковані на необхідну оборону або перевищення її меж, або як умисне спричинення тяжкого тілесного ушкодження, яке потягло смерть потерпілого, або кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 взагалі закрити за інкримінованими статтями, суперечать матеріалам кримінального провадження, зібраним та перевіреним під час судового засідання доказам.

Так, не заперечуючи свою присутність у помешканні потерпілого та вживання з ним спиртних напоїв, обвинувачений ОСОБА_7 вказав, що хоча і вдарив ОСОБА_11 кухонним ножем, який взяв із столу, проте такі дії були обумовлені виключно метою самозахисту. При цьому наполягав, що коли залишав помешкання потерпілого, той був живим, почувався добре, але не пам`ятає чи бачив кров у ОСОБА_11 та куди подів ніж. Своє переховування на городі у себе у домогосподарстві, де був затриманий працівниками поліції, пояснює переховуванням у зв`язку з неповерненням велосипеда та можливим розшуком працівниками ТЦК, як військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину.

Проте, такі показання обвинуваченого суперечать матеріалам провадження.

Безпосередньо допитаний судом свідок ОСОБА_14 показав, що в серпні 2024 року близько 10-00 год. він відвідував свого знайомого ОСОБА_11 і у нього вдома бачив ОСОБА_7 , який судячи по одягу (спортивні штани з червоними лампасами по боках) ночував у потерпілого. Потерпілий та обвинувачений вживали спиртне, яким пригостили свідка та поспілкувавшись близько 20 хв. останній пішов. ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , хоча і були нетверезі, але в адекватному стані і в його присутності не сварилися. Наступного дня свідок дізнався про смерть ОСОБА_11 .

Відповідно до протоколу огляду місця події від 16.08.2024р. за місцем проживання потерпілого ОСОБА_11 по АДРЕСА_3 , де і було виявлено труп потерпілого, який лежав на підлозі у веранді, був одягнений у футболку темно-синього кольору з написом та із слідами речовини бурого кольору. В області надчеревної ділянки живота справа у потерпілого була виявлена рана, з якої підтікає кров. При цьому було виявлено та вилучено виріз із килима із слідами речовини бурого кольору та контрольний зразок; блокнот із записами; штани камуфльовані піксельні зеленого кольору; телефон чорного кольору «Sigma X-Style 241 SNAP» та упаковку до нього; ніж кухонний; сліди пальців рук.

За місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_7 під час проведення огляду 18.08.2024 по вулиці Лазарчука, буд. 18А у м. Борзна, на відстані 25м від будівлі, на городі в чагарниках, було виявлено лежанку, в якій був виявлений та вилучений ніж з білою пластиковою ручкою, на поверхні якого було видно змазані сліди речовини білого кольору та чоловічі спортивні штани, по боках яких нашиті червоні лампаси, зі слідами речовини бурого кольору.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №94 від 01.10.2024 у потерпілого ОСОБА_11 було виявлене одне тілесне ушкодження у вигляді колото-різаного поранення живота, з проникненням у черевну порожнину, ушкодженням печінки та крововиливом у черевну порожнину, яке могло виникнути від дії гострого плоского колючо-ріжучого знаряддя, вістря клинка, і є небезпечним для життя та здоров`я в момент заподіяння, відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень і є причиною смерті потерпілого, яка настала через геморагічний шок ( гостре загальне недокрів`я) внаслідок ножового поранення та пошкодження внутрішніх органів.

Посилання захисника на те, що його підзахисний ОСОБА_7 не мав умислу на вчинення вбивства потерпілого ОСОБА_11 , діяв саме з метою самозахисту, спростовується доказами зібраними в матеріалах кримінального провадження.

Так обвинувачений ОСОБА_7 вказував, що саме потерпілий взяв із столу кухонний ніж та почав ним розмахувати, застерігаючи, щоб обвинувачений не підходив до нього, але потім ОСОБА_11 поклав цей ніж на стіл і вдарив обвинуваченого ногою та двічі рукою по голові. Саме після цього ОСОБА_7 взяв із столу кухонний ніж і один раз ударив ним у бік ОСОБА_11 , далі забрав речі і пішов, при цьому слідів крові на потерпілому не бачив.

Такі показання обвинуваченого не співвідносяться зі слідами злочину, які були зафіксовані у протоколі під час огляду місця події від 16 серпня 2024 року за місцем проживання потерпілого ОСОБА_11 по АДРЕСА_3 .

Зокрема, вилучений на столі ніж не містить слідів речовини бурого кольору, кімната, де стояв стіл, з якого за версією обвинуваченого спочатку потерпілий, а потім він взяв ніж та завдав ОСОБА_11 одного удару в область живота справа, слідів речовини бурого кольору також немає.

Попри це в сусідній кімнаті, на вилученому фрагменті повстяного килиму присутні сліди речовини бурого кольору, яка за висновком експерта № 540 від 09.10.2024р. є кров`ю людини, яка може походити від ОСОБА_11 (том 2, а.с. 209-210) Тіло потерпілого було виявлене у веранді будинку, а не у кімнаті.

Незважаючи на те, що у обвинуваченого було виявлене тісне ушкодження у вигляді синця правого стегна, яке за висновком експерта №140 від 19.08.2024 відноситься до легких тілесних ушкоджень, могло виникнути при розвитку конфлікту між потерпілим та обвинуваченим, але жодні докази не вказують, що саме потерпілий намагався завдати тілесних ушкоджень за допомогою ножа обвинуваченому ОСОБА_7 , оскільки характерні ушкодження на тілі останнього відсутні.

У той же час відсутність слідів крові в кімнаті, де за версію обвинуваченого він взяв із столу ніж та захищаючись від дій ОСОБА_11 завдав тому удару, свідчить про те, що обвинувачений перемістився з ножем за потерпілим і це вказує на його умисел на навмисне заподіяння ножового поранення з метою убивства, на що вказує як вибір знаряддя - ножа, місце завдання поранення у життєво важливий орган у живіт, поранення якого призвело до гострої втрати крові та смерті потерпілого.

Відповідно до ст. 36 КК України, право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає в того, хто захищається, невідкладну необхідність у заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.

Тобто, потерпілий за відсутності ножа, оскільки зі слів самого обвинуваченого потерпілий ОСОБА_11 поклав його на стіл, не становив тієї загрози, яка потребувала такого захисту, як нанесення ножового поранення. В той час, як нанесення потерпілим одиничного тілесного ушкодження ногою в ділянку стегна обвинуваченого ОСОБА_7 не становили загрози його життю. Відтак, обвинувачений мав можливість оцінити ту шкоду, яка може бути йому заподіяна та відвернути в інший спосіб, що спростовує версію захисту саме про використання ножа виключно з метою самозахисту. Детальну оцінку версії сторони захисту щодо необхідної оборони дав і суд першої інстанції, розкривши елементи складу злочину у взаємозв`язку із діями обвинуваченого.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на локалізацію тілесного ушкодження, ураховуючи, що потерпілий, зі слів обвинуваченого, наносив удари ногою та рукою, а тому припинення такої шкоди мало б наслідком нанесення ОСОБА_7 ударів саме по кінцівкам, за відсутності умислу на убивство.

З урахуванням показань обвинуваченого, що він переховувався в чагарнику виключно з метою уникнення ним працівників ТЦК та переховуванням у зв`язку з неповернення велосипеду, то проживання у потерпілого у помешканні і було максимально зручним для переховування.

Натомість, поспіхом залишаючи будинок ОСОБА_11 , обвинувачений забрав з собою одяг потерпілого, у який сам був перевдягнутий, та ніж, але залишив свою військову форму, що свідчить про зовсім іншу мету переховування ОСОБА_7 .

Наявність слідовою інформації у вигляді речовини бурого кольору у різних частинах будинку, спростовує показання обвинуваченого, що він не бачив крові у потерпілого, який, крім того, був одягнутий лише у футболку, що не могло закривати поранення. Відтак, розуміючи наслідки своїх дій, що і доводить умисел обвинуваченого на вбивство, а не спричинення тяжкого тілесного ушкодження, яке характеризується необережністю, обвинувачений не лише не викликав швидку допомогу та не повідомив будь-яких інших сторонніх осіб, хоча мав реальну можливість, а навпаки з метою приховати наслідки своїх дій, забравши ніж, на якому експерти виявили кров, яка може походити від трупа ОСОБА_11 (експертиза №539 від 09.10.2024р. Том №2, а.с.215-216) переховувався в чагарниках біля господарської будівлі свого помешкання. Там же, в чагарниках, були вилучені і чоловічі спортивні штани, на яких за висновком експерта виявлена кров, яка може походити від трупа ОСОБА_11 (том № 2, а.с.203-204) та у яких, за показаннями свідка ОСОБА_14 , обвинувачений перебував вдома у потерпілого.

Отже, встановлений письмовими доказами перебіг подій щодо завдання обвинуваченим удару ножем, наслідком якого стала смерть потерпілого ОСОБА_11 жодним чином не свідчить про дії ОСОБА_7 викликані необхідною обороною або перевищенням її меж, навпаки, зібрані докази вказують на наявність у діях обвинуваченого умислу на убивство ОСОБА_11 .

Співвідношення між виявленим легким тілесним ушкодженням у вигляді синця правого стегна у обвинуваченого з його діями щодо потерпілого, вказують на відсутність суспільно небезпечного посягання, відповідно і стану необхідної оборони чи перевищення її меж.

Що стосується твердження захисника про відсутність у ОСОБА_7 умислу на позбавлення життя ОСОБА_11 , що може мати лише такий склад злочину, як передбачений ч.2 ст. 121 КК України, то апеляційний суд вважає його необґрунтованим.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи потерпілий отримав колото-різане поранення живота з проникненням у черевну порожнину та ушкодженням печінки, що кваліфікується за ознакою тілесного ушкодження тяжкого ступеня тяжкості, що викликало геморагічний шок у потерпілого, наслідком чого і була смерть ОСОБА_11 , а тому завдання ножового поранення в життєво важливий орган, свідчить тільки про наявність прямого умислу на вбивство, тобто обвинувачений розумів суспільну небезпеку свого діяння, передбачав суспільно-небезпечні наслідки у виді смерті потерпілого та бажав їх настання.

Саме поведінка ОСОБА_7 після вчинення злочину та суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій, які свідчать про те, що він вчинив всі необхідні дії, які залежали від його волі, вказують що він не вчинив жодних дій по відверненню наслідків у вигляді смерті ОСОБА_11 , оскільки саме суб`єктивне ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю та надає підстави відмежувати склади двох злочинів, а тому за наявності можливості запобігти тяжким наслідкам, обвинувачений жодним чином не намагався їх відвернути, хоча мав об`єктивну можливість, що і свідчить про наявність умислу на вбивство, а тому відсутні підстави для перекваліфікації дій обвинуваченого на ч.2 ст. 121 КК України, як на це вказує захисник.

Колегія суддів вважає, що при дослідженні доказів, суд першої інстанції дотримався вимог ст.94 КПК України, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності і прийшов до обгрунтованого висновку, що докази в своїй сукупності доводять винуватість ОСОБА_7 в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині.

Не знайшло свого підтвердження і заперечення захисником причетності ОСОБА_7 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України, а саме таємного викрадення чужого майна велосипеда потерпілої ОСОБА_10 , вчиненого в умовах воєнного стану, оскільки той обсяг доказів, які досліджені та оцінені судом, дають підстави для висновку, що, в супереч позиції сторони захисту, обвинувачений не мав дозволу сина потерпілої на використання велосипеду, а тому мала місце крадіжка чужого майна, потерпілої ОСОБА_10 .

Так, свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні вказав, що дійсно в серпні 2024 року один раз надавав дозвіл ОСОБА_7 скористатися велосипедом потерпілої, щоб перевезти і здати яблука, гроші від продажу яких свідок і обвинувачений витратили на придбання спиртних напоїв. У подальшому цей велосипед знаходився на подвір`ї, а ОСОБА_13 та ОСОБА_7 в процесі розпиття спиртних напоїв посварилися і свідок вигнав обвинуваченого з двору. Більше велосипед ОСОБА_15 ОСОБА_13 не надавав. Відсутність велосипеду потерпіла мати свідка ОСОБА_13 , виявила вранці, а тому за обставин, що передували крадіжці і запідозрили обвинуваченого у викраденні велосипеду.

Свідок ОСОБА_12 , у якого був вилучений велосипед співробітниками поліції підтвердив, що літом-восени 2024 року, більш точної дати не пам`ятає, на цьому велосипеді приїхав ОСОБА_7 , але після спільного вживання спиртного, останній не в змозі був їхати на велосипеді, який попросив залишити у свідка на зберігання.

За клопотанням сторони захисту були дослідженні аудіо відеозаписи допиту свідка ОСОБА_12 в місцевому суді, в тому числі і додатковий допит, з якого вбачається, що свідок не знав, кому належить велосипед, на якому до його двору приїхав ОСОБА_7 . Після вживання спиртного їхати на велосипеді обвинувачений не міг. Те, що обвинувачений повідомляв свідку, що велосипед збирається повертати, не спростовує правильності висновків суду про вчинення крадіжки велосипеда.

Свідок ОСОБА_13 , будучи попередженим про кримінальну відповідальність і під присягою, наполягав, що ОСОБА_7 надавав велосипед на одною поїздку, коли назбирали три мішки яблук і продали, а на зароблені гроші купили спиртне. Вдруге ОСОБА_7 дозволу на користування велосипедом не одержував, велосипед узяв без його відома та не повернув.

Відповідно до протоколу огляду місця події від 23.08.2024р. на території подвір`я за адресою АДРЕСА_4 , біля входу до будинку свідка ОСОБА_12 було вилучено жіночий велосипед марки «Аіст», який свідок добровільно видав. Саме цей велосипед, згідно протоколу огляду місця події від 23.08.2024 потерпіла ОСОБА_10 упізнала по характерним зовнішнім характеристикам та отримала його на зберігання.

Згідно висновку судово-товарознавчої експертизи №3046 від 26.08.2024р. ринкова вартість з урахуванням зносу велосипеда «Аіст», з рамою відкритого типу (жіночий), з металевими щитками білого кольору (хром), колеса та скати 28 дюймів, багажник велосипеда виконаний у вигляді каркасу з металу, станом на 13.08.2024 становила 3482,55 грн.

Отже, належними та допустимими доказами доведено факт таємного викрадення велосипеду у потерпілої ОСОБА_10 , його вартість, а також саме умисел на заволодіння майном потерпілої, оскільки доказів про намір повернути чуже майно встановлено не було. Більше того, сам обвинувачений повідомивши суду першої інстанції про причини свого переховування, вказував, що поліція його шукала через неповернення велосипеду, що достеменно свідчить про наявність суб`єктивної сторони, яка вказує про цілковите розуміння ОСОБА_7 протиправності його дій.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку щодо кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.4 ст. 185 КК України, а саме: таємного викрадення чужого майна, вчиненому в умовах воєнного стану, оскільки така кваліфікуюча ознака обумовлена продовженням Указом Президента України воєнного стану в Україні.

Місцевий суд в межах своїх прав та обов`язків використав всі можливі заходи та способи для встановлення істини по справі, допитав обвинуваченого, дослідив письмові докази та прийшов до обґрунтованого висновку про достатність доказів винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 в інкримінованих діяннях.

Невизнання винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.1 ст.115 КК України, колегія суддів розцінює, як спосіб захисту та намагання уникнути кримінальної відповідальності за скоєне.

Колегія суддів вважає, що при призначенні покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.65, 66, 67 КК України врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, один з яких відносяться до категорії тяжких (ч.4 ст.185 КК України), а інший - особливо тяжких (ч.1 ст.115 КК України) злочинів, відсутність обставин, які пом`якшують покарання винного, його особу, який за місцем проживання характеризується задовільно, одружений, але мешкає з братом, є військовослужбовцем ЗСУ, який самовільно залишив військову частину, де зарекомендував себе з негативної сторони, з 03.12.2002 року знаходиться на обліку в лікаря-нарколога, на психіатричному обліку не перебуває, не судимий у силу ст. 89 КК України, також врахував позицію потерпілих.

Таким чином, з урахуванням викладених обставин, даних про особу обвинуваченого, суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку про те, що мета покарання, передбачена ст.50 КК України може бути досягнута при призначені ОСОБА_7 покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції інкримінованих статей, та шляхом призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, яке і буде необхідним та достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 532 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Борзнянського районного суду Чернігівської області від 03 січня 2025 року щодо ОСОБА_7 , без змін.

Ухвала набуває законної сили після її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а для засудженого, який тримається під вартою, в той же строк з дня вручення копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_16 ОСОБА_17 ОСОБА_18