Київський апеляційний суд
В И Р О К

І м е н е м У к р а ї н и

30 липня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференції з використанням підсистеми "Електронний суд" кримінальне провадження № 0000396 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Києва, громадянина України,

що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою:

АДРЕСА_2 , не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.187 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 19 липня 2024 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 19.07.2024 ОСОБА_7 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.4 ст.187 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

В апеляційній скарзі заступник керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_8 просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч.4 ст.187 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна.

Прокурор не оспорює фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості обвинуваченого і правову кваліфікацію його дій, однак вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, оскільки не застосував до ОСОБА_7 додаткове покарання у виді конфіскації майна, яке є обов`язковим відповідно до санкції ч.4 ст.187 КК України, та, як наслідок, призначив покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити; доводи захисника і обвинуваченого, які просили вирок суду залишити без змін; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її належить задовольнити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_7 вчинив розбій за наступних обставин.

29 січня 2024 року о 10 годині 46 хвилин, в умовах воєнного стану, ОСОБА_7 з метою заволодіння чужим майном, діючи з корисливих мотивів, зайшов у приміщення ТОВ "Споживчий центр", розташоване за адресою: м. Київ, просп. Берестейський, 136, в якому на своєму робочому місці знаходилась фахівець з обслуговування клієнтів "Швидко гроші" ОСОБА_9 , та почав вимагати у останньої грошові кошти. Отримавши відмову, ОСОБА_7 дістав предмет, схожий на ніж, та, погрожуючи його застосуванням, наказав ОСОБА_9 віддати грошові кошти, які знаходяться в сейфі. Потерпіла ОСОБА_9 , сприймаючи такі дії як реальну загрозу життю та здоров`ю, повідомила ОСОБА_7 , що не має доступу до сейфу та попросила дозволу зателефонувати її керівнику, натиснувши при цьому "тривожну кнопку". Однак ОСОБА_7 почав висловлювати на адресу ОСОБА_9 погрози, демонструючи предмет, схожий на ніж, та наказав потерпілій покласти руки на стіл. В цей момент поряд з вказаним приміщенням зупинилося маршрутне таксі, з якого почали виходити люди, у зв`язку з чим ОСОБА_7 з місця вчинення кримінального правопорушення втік.

Крім того, ОСОБА_7 , будучи особою, яка раніше вчинила розбій, 29 січня 2024 року о 12 годині 45 хвилин, в умовах воєнного стану, з метою заволодіння чужим майном, діючи з корисливих мотивів, зайшов у приміщення ТОВ "Споживчий центр", розташоване за адресою: м. Київ, вул. Єфремова, 1, в якому на своєму робочому місці знаходилась фахівець з обслуговування клієнтів "Швидко гроші" ОСОБА_10 , та сказав, що хоче отримати позику. Після того, як ОСОБА_10 повідомила, що для отримання позики потрібно надати паспорт, ОСОБА_7 дістав предмет, схожий на ніж, та, погрожуючи його застосуванням, наказав ОСОБА_10 віддати грошові кошти. Потерпіла ОСОБА_10 , сприймаючи такі дії як реальну загрозу життю та здоров`ю, натиснула "тривожну кнопку", після чого ОСОБА_7 з місця вчинення кримінального правопорушення втік.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.4 ст.187 КК України - напад з метою заволодіння чужим майном поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинений особою, яка раніше вчинила розбій, в умовах воєнного стану, - є вірною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для зміни або скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є особливо тяжким злочином, особу винного, який не судимий, одружений, має двох дітей 2007 та 2012 років народження, його вік, обставину, яка пом`якшує покарання, - щире каяття, і відсутність обставин, які його обтяжують, і правильно призначив ОСОБА_7 основне покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк, установлений санкцією відповідного закону України про кримінальну відповідальність.

Разом з тим, доводи прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, що виразилося в не призначенні ОСОБА_7 додаткового покарання, встановленого санкцією ч.4 ст.187 КК України як обов`язкового, заслуговують на увагу.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу.

Санкцією ч.4 ст.187 КК України передбачено обов`язкове додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Згідно з ч.2 ст.59 КК України конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

Корисливим тяжким або особливо тяжким злочином може бути визнаний будь-який із злочинів, визначених у частинах 5 чи 6 ст.12 КК, якщо його вчинено із корисливих спонукань. Під корисливими спонуканнями слід розуміти бажання винного одержати внаслідок вчинення злочину матеріальні блага для себе або інших осіб, одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків або досягти іншої матеріальної вигоди.

З формулювання обвинувачення, яке визнано судом доведеним, вбачається, що ОСОБА_7 вчинив напад з метою заволодіння майном ТОВ "Споживчий центр",, діючи з корисливих мотивів.

Проте всупереч вимогам закону суд першої інстанції не призначив ОСОБА_7 за корисливий особливо тяжкий злочин покарання у виді конфіскації майна.

Відповідно до вимог ст.409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Тому відповідно до вимог ст.ст.413, 420 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, тобто незастосування закону, який підлягає застосуванню, зокрема, положень ст.59 КК України, внаслідок чого до ОСОБА_11 необхідно застосувати більш суворе покарання, є підставою для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання і ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції з призначенням основного покарання такого ж виду і на такий же строк, як його призначив суд першої інстанції, застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна та задоволення апеляційної скарги прокурора.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу заступника керівника Київського міської прокуратури задовольнити.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 19 липня 2024 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_7 за ч.4 ст.187 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 8 /вісім/ років з конфіскацією майна, яке є його власністю.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

В умовах дії воєнного стану після проголошення резолютивної частини вироку його повний текст обов`язково вручається учасникам судового провадження в день його проголошення.

На вирок суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3