Справа №504/2256/18
Провадження №1-кп/504/126/25
Доброславський районний суд Одеської області
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2025с-ще Доброслав

Доброславський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

за участі прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

за участі обвинуваченого ОСОБА_11 , -

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 5, с-ще. Доброслав, кримінальне провадження № 0000277, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.06.2018 відносно:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Мангуш Першотравневого району Донецької області, українця, громадянина України, не одруженого, раніше не судимого, з повною середньою освітою, вдівця, на момент скоєння інкримінованого кримінального правопорушення мав двох неповнолітніх дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , який проходить військову службу на посаді старшого навідника гранатометного взводу 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ), у військовому званні старший сержант,-

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 408 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Фактичні обставини справи:

Відповідно до Указу виконувача обов?язків Президента України №303/2014 від 17.03.2014 «Про часткову мобілізацію» на території України почав діяти особливий період, який триває до теперішнього часу.

03.04.2015 ОСОБА_11 призваний на військову службу під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_2 та у подальшому направлений для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_3 ), що розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_4 (польова пошта НОМЕР_3 ) від 02.09.2015 №187, старшого сержанта ОСОБА_11 зараховано до списків особового складу вказаної частини, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду старшого навідника гранатометного взводу 1 механізованого батальйону.

Згідно положень п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу», початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на військову службу для військовозобов?язаних вважається день зарахування до списків особового складу військової частини.

Відтак, з моменту зарахування ОСОБА_11 до списків особового складу військової частини, він набув статусу військовослужбовця - особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання свого військового обов?язку - проходження військової служби.

Згідно вимог п, п. 1, 2, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов?язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов?язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника), на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби.

Проте, ОСОБА_11 достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, та маючи можливість належно їх виконувати, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, свідомо допустив їх порушення та вчинив військове правопорушення (злочин) проти встановленого порядку проходження військової служби.

Суть обвинувачення:

ОСОБА_11 обвинувачується в тому, що вінбудучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією та проходячи військову службу на посаді старшого навідника гранатометного взводу 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_3 ), у військовому званні старший сержант, усвідомлюючи відсутність відповідного дозволу командира, з метою ухилитися від військової служби, 02.11.2015 о 08.00 год., в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_3 ), яка дислокується за адресою: АДРЕСА_3 та продовжує незаконно перебувати поза її межами, проводячи час на власний розсуд, не пов?язуючи його з виконанням обов?язків військової служби, приховуючи свою належність до Збройних Сил України, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам, як про військовослужбовця, який не з?явився на службу, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 408 КК України, - дезертирство, тобто самовільне залишення військової частини з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

Процедура:

Будучи допитаним у судовому засіданні в суді першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_11 , свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні (злочині) визнав повністю та повністю підтвердив обставини, викладені в обвинувальному акті, при цьому пояснив, що дійсно він, будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією та проходячи військову службу на посаді старшого навідника гранатометного взводу 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_3 ), у військовому званні старший сержант, усвідомлюючи відсутність відповідного дозволу командира, з метою ухилитися від військової служби, 02.11.2015 о 08.00 год., в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_3 ), яка дислокується за адресою: АДРЕСА_3 та продовжує незаконно перебувати поза її межами, проводячи час на власний розсуд, не пов?язуючи його з виконанням обов?язків військової служби, приховуючи свою належність до Збройних Сил України, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам, як про військовослужбовця, який не з?явився на службу.

ОСОБА_11 при цьому додатково пояснив, що перебував на військовій службі по мобілізації, та у листопаді 2015 вирішив покинути службу, оскільки у військовій частині перестали платити заробітну плату. Також він був вдівцем та мав двох неповнолітніх дітей, яких необхідно було годувати та одягати.

В теперішній час він має бажання служити в ЗСУ, пройшов ВЛК, та очікує на зарахування до військової частини.

Службу вирішив покинути оскільки телефонували діти та казали, що їм необхідні гроші. Про те, що планує покинути службу нікого не повідомляв. Після самовільного залишення частини з початку та до теперішнього часу перебував за місцем мешкання.

У скоєному ОСОБА_11 розкаюється, докази його вини, добуті досудовим розслідуванням, визнає повністю і не оспорює. Правильно розуміє зміст фактичних обставин провадження і вважає недоцільним їх дослідження, оскільки вони ніким не оспорюються.

Покази ОСОБА_11 є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин злочину, добровільності та істинності його позицій.

Визнавши недоцільним дослідження інших доказів стосовно фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, проти чого не заперечують учасники судового розгляду, з`ясувавши правильне розуміння обвинуваченим та іншими учасниками судового розгляду змісту цих обставин, за відсутності сумнівів у добровільності та істинності їх позицій, суд обмежився лише допитом обвинуваченого та дослідженням таких матеріалів провадження, які характеризують особу обвинуваченого.

Оцінка та позиція суду:

Оцінюючи вищевикладене, суд приходить до висновку про винуватість обвинуваченого ОСОБА_11 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні (злочині), а саме в тому, що він, будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією та проходячи військову службу на посаді старшого навідника гранатометного взводу 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_3 ), у військовому званні старший сержант, усвідомлюючи відсутність відповідного дозволу командира, з метою ухилитися від військової служби, 02.11.2015 о 08.00 год., в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_3 ), яка дислокується за адресою: АДРЕСА_3 та продовжує незаконно перебувати поза її межами, проводячи час на власний розсуд, не пов?язуючи його з виконанням обов?язків військової служби, приховуючи свою належність до Збройних Сил України, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам, як про військовослужбовця, який не з?явився на службу.

Суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_11 за ч. 3 ст. 408 КК України -дезертирство, тобто самовільне залишення військової частини з метою ухилення від військової служби, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

Призначаючи міру покарання обвинуваченому, суд враховує тяжкість скоєного обвинуваченим діяння, те що воно відноситься до тяжких злочинів, відповідно до ст. 12 КК України, а також особу обвинуваченого, який раніше не судимий, вдівець, на момент інкримінованого кримінального правопорушення мав неповнолітніх дітей, має задовільний стан здоров`я, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

У відповідності до ст. 66 КК України обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого є щире каяття.

При цьому, суд враховує, що щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, тобто характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого кримінального правопорушення, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

У судовому засіданні обвинувачений свою вину визнав у повному обсязі, у вчиненому щиро розкаявся, висловлював жаль з цього приводу, критично оцінив свої дії, що також свідчить про те, що особа розуміє тяжкість наслідків своїх дій та щиро кається, дійсно бажає виправити ситуацію, що склалася з його вини.

У відповідності до ст. 67 КК України обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

При призначенні покарання відповідно до ст. 65 КК суд враховує, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 408 КК, є умисним тяжким військовим злочином.

При цьому, суд враховує, що щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, тобто характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого кримінального правопорушення, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

У судовому засіданні обвинувачений свою вину визнав у повному обсязі, у вчиненому щиро розкаявся, висловлював жаль з цього приводу, критично оцінив свої дії, що також свідчить про те, що особа розуміє тяжкість наслідків своїх дій та щиро кається, дійсно бажає виправити ситуацію, що склалася з його вини.

Крім того, пан ОСОБА_11 бажає служити в ЗСУ, пройшов ВЛК та очікує на зарахування до військової частини.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, вказаних в ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Суд враховує особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, є вдівцем, на момент вчинення злочину мав двох неповнолітніх дітей, яких необхідно було годувати та не перебуває на обліку у нарколога та психіатра.

На підставі вищевикладеного, суд з урахуванням загальних засад призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, враховуючи вимоги ст. 65 КК України, а також ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його наслідків, особи обвинуваченого, приходить до висновку, що обвинуваченому слід призначити покарання у межах санкції ч. 3 ст. 408 КК України, тобто у виді позбавлення волі.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо можливості застосування до обвинуваченого положень ч. 1ст. 75 КК України, суд враховує, що у зв`язку із набранням 27.01.2023 року чинності Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці» від 13 грудня 2022 року № 2839-IX, посилено кримінальну відповідальність за вчинення військових кримінальних правопорушень, та обмежено застосування ст. 75 КК України у випадках засудження, зокрема, за кримінальне правопорушення, передбачене ст. 408 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Поряд з цим, відповідно до ч. 2 ст. 4 КК України, кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Згідно з ч. 2 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України (в редакції, що діяла на момент вчинення кримінального правопорушення) якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З наведеного вбачається, що ч. 1 ст. 75 КК України (в редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України № 2839 від 13.12.2022 року) покращує становище особи.

Враховуючи вищезазначені положення Закону, суд вважає за можливе призначити обвинуваченому покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3ст. 408 КК України, яке мало місце 02.11.2015, у редакції Закону, яка діяла на момент його вчинення, тобто застосувавши положення ч. 1 ст. 75 КК України, які діяли на момент вчинення вказаного правопорушення.

У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року Європейський суд з прав людини зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою.

З урахуванням вимог діючого законодавства та вищевикладеного, тяжкості кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, є вдівцем, на момент вчинення інкримінованого правопорушення мав двох неповнолітніх дітей, яких необхідно було годувати та доглядати, не перебуває на обліку у нарколога та психіатра, наявність обставини, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, а саме щире каяття у скоєному, усвідомлення обвинуваченим своєї протиправності злочинної поведінки та наміру в подальшому суворо дотримуватись закону, суд вважає за можливе звільнити обвинуваченого від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, згідно з положеннями ст. 75 КК України (в редакції Закону, що діяла на час скоєння кримінального правопорушення), з покладенням на нього частини обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Таке покарання, на думку суду, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння ним кримінальних правопорушень у майбутньому.

Крім того, призначення покарання обвинуваченому із застосуванням вимог ст. 75 КК України буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого і є дотриманням судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року та не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України.

Необхідності застосування до обвинуваченого запобіжного заходу до набрання цим вироком законної сили немає.

Процесуальні витрати відсутні.

Цивільний позов не заявлено.

Речові докази відсутні.

На підставі наведеного та, керуючись ст. ст. 370, 373, 374, 376 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_11 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 408 КК України та призначити йому покарання у виді 5 (п`ять) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_11 від відбування покарання, встановивши йому іспитовий строк 3 (три) роки.

Відповідно до п. 1,2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_11 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Одеського апеляційного суду через Доброславський районний суд Одеської області протягом 30 днів з дня його проголошення, окрім з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1