УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 554/6815/24

провадження № 51 - 2772 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

вивчивши матеріали касаційної скарги захисника ОСОБА_4 в інтересах особи, щодо якої застосовано примусові заходи медичного характеру - ОСОБА_5 , на ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 27 грудня 2024 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 14 квітня 2025 року,

установив:

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 27 грудня 2024 року,

застосовано до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ярославль, РФ та жителя м. Полтави, примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги

із посиленим наглядом за вчинення суспільно небезпечних діянь, передбачених

ч. 1 ст. 122 та ч. 2 ст. 162 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Судом встановлено, що 16 березня 2024 року приблизно о 12:40 ОСОБА_5 , вважаючи, що потерпілий ОСОБА_6 напередодні здійснював його опромінювання, спустився на сходову площадку другого поверху в другому під?їзді по АДРЕСА_1 , де перешкоджав потерпілому потрапити до власного житла та звинувачував у здійсненні ним випромінювання. Під час висловлення цих звинувачень ОСОБА_5 наніс ОСОБА_6 один удар кулаком правої руки, в якій були затиснуті ключі від квартири, у ділянку грудної клітини, чим спричинив йому тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості за ознаками тривалого розладу здоров`я.

Після чого ОСОБА_5 наказав ОСОБА_6 пропустити його до квартири останнього для проведення в ній обшуку та відшукання технічного обладнання, яким, на його думку, здійснюється випромінювання.

Надалі, з дозволу, але фактично всупереч волі потерпілого, ОСОБА_5 незаконно проник до квартири ОСОБА_7 , де став самостійно оглядати наявні в ній речі, відкривати дверцята шаф у пошуках технічного обладнання для випромінювання, здійснивши у такий спосіб незаконний обшук житла потерпілого.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 14 квітня 2025 року вказане рішення залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі захисник просить скасувати ухвали суду першої та апеляційної інстанцій у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд у суді першої інстанцій.

На обґрунтування своїх вимог зазначає, що суди обох інстанцій безпідставно поклали в основу рішень висновок судово-психіатричної експертизи № 332

від 17 червня 2024 року. При перегляді рішення місцевого суду суд апеляційної інстанції не розглянув клопотання ОСОБА_5 про проведення повторної судово-психіатричної експертизи та залишив поза увагою медичні документи щодо стану здоров`я останнього, що унеможливило об`єктивне встановлення судом фактичних обставин, які мають значення для вирішення справи. Вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно ухвалили рішення про госпіталізацію ОСОБА_5 до закладу з надання психіатричної допомоги

в примусовому порядку.

Колегія суддів (далі - Суд), розглянувши касаційну скаргу, вивчивши додані

до неї копії судових рішень та перевіривши наведені в скарзі доводи, дійшла висновку про таке.

Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати

та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Частиною 1 ст. 513 КПК визначено, що під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання: 1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення;

2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; 3) чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; 4) чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; 5) чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

Визнавши доведеним, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 КК не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 93 КК, примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння.

Відповідно до п. 3 ч. 1, ч. 4 ст. 94 КК залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати такі примусові заходи медичного характеру, як госпіталізація до психіатричного закладу із посиленим наглядом. Госпіталізація до психіатричного закладу із посиленим наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який вчинив суспільно небезпечне діяння, не пов`язане з посяганням на життя інших осіб, і за своїм психічним станом не становить загрози для суспільства, але потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги та лікування в умовах посиленого нагляду.

З оскаржуваної ухвали місцевого суду вбачається, що суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази, надавши кожному з них належну оцінку, в аспекті положень ст. 94 КПК, допитавши потерпілого, свідка, експерта та самого ОСОБА_5 , дійшов обґрунтованого висновку про вчинення останнім в стані неосудності інкримінованих йому суспільно небезпечних діянь.

Місцевим судом було досліджено висновок судово-психіатричного експерта

№ 332 від 17 червня 2024 року, відповідно до якого ОСОБА_5 на даний час виявляє ознаки хронічного психічного захворювання у вигляді органічного маячного розладу і страждав ним в період часу, що відноситься до інкримінованих йому протиправних діянь. Наявне хронічне психічне захворювання позбавило його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними в період часу, що відноситься до інкримінованих йому протиправних діянь і позбавляє його здатності усвідомлювати значенні своїх дії та керувати ними. ОСОБА_5 за своїм психічним станом потребує застосування примусових заходів медичного характеру, пов?язаних з госпіталізацією з надання психіатричної допомоги.

Крім того, суд першої інстанції взяв до уваги надану довідку про результати розгляду звернення за № 28860 від 15 листопада 2024 року та талону-повідомлення ЄО № 38985, відповідно до яких ОСОБА_5 25 жовтня 2024 року та 20 грудня 2024 року звертався до Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області з приводу знущань сусідів над ним різними методами, звукової фіксації

в квартирі, а також встановлення в його тілі сторонніх предметів «жучків», які зчитують інформацію заявника. З приводу заяви призначено перевірку.

Більше того, місцевий суд послався на показання допитаної в судовому засідання експерт ОСОБА_8 , яка зазначила, що у ОСОБА_5 активний тип суспільної небезпечності, оскільки він проявляє маячні ідеї певного змісту до конкретних осіб, що потребує надання психіатричної допомоги із посиленим наглядом. При цьому зазначила, що після проведення експертизи ОСОБА_5 спеціалізоване лікування не проходив.

Таким чином, місцевий суд, встановивши, що ОСОБА_5 вчинив інкриміновані кримінальні правопорушення в стані неосудності, за відсутності обставин, які б вказували, що на час розгляду справи в суді першої інстанції він одужав або внаслідок змін у стані його здоров`я відпала потреба у застосуванні примусових заходів медичного характеру, обґрунтовано прийняв рішення про наявність підстав для задоволення клопотання прокурора та застосування до

ОСОБА_5 примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом.

Апеляційний суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст. 419 КПК, перевірив доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 та обґрунтовано залишив її без задоволення.

Зокрема, суд апеляційної інстанції належним чином перевірив доводи

ОСОБА_5 щодо отримання потерпілим тілесних ушкоджень за інкримінованих йому подій і погодився з правильністю висновків місцевого суду, який допитав

у судовому засіданні ОСОБА_5 та оцінив його показання в сукупності з іншими доказами, зокрема показаннями потерпілого та свідка, підтвердженими під час проведення слідчого експерименту, за наслідками якого були проведені судово-медичні експертизи № 339 та 340 згідно з висновками яких показання останніх не суперечать судово-медичним даним, отриманим під час проведення судово-медичної експертизи щодо характеру і тяжкості тілесних ушкоджень виявлених

у потерпілого.

Також надав цей суд і відповідь на твердження ОСОБА_5 про відсутність

у нього психічних хвороб станом на 2023 рік, зазначивши у своєму рішенні,

що висновок судово-психіатричної експертизи № 332 від 17 червня 2024 року

не охоплює період до 16 березня 2024 року, тобто до моменту вчинення інкримінованих діянь.

При цьому апеляційний суд своєю ухвалою від 14 квітня 2025 року, наявною

в Єдиному державному реєстрі судових рішень, відмовив ОСОБА_5

у задоволенні його клопотання про призначення повторної судово-психіатричної експертизи зазначивши у ній відповідні мотиви, з урахуванням яких він прийняв таке рішення, що спростовує доводи касаційної скарги захисника про те, що це клопотання не було розглянуто апеляційним судом.

Виписки з амбулаторної чи стаціонарної картки хворого, рекомендації сімейних лікарів, терапевтів, гастроентерологів, кардіологів тощо на що звертає захисник увагу захисник у касаційній скарзі не є належними доказами для вирішення питання щодо осудності особи, оскільки це вирішується лише після проведення судово-психіатричної експертизи (ст. 509 КПК), яку і було покладено в основу рішення судів. Тому, його доводи про те, що апеляційний суд не звернув увагу на виписки із медичної карти хворого № 1018 від 10 травня 2024 року та № 10265

від 01 квітня 2025 року не можуть свідчити про порушення цим судом вимог КПК у розумінні приписів ст. 412 КПК.

Перевіривши рішення місцевого суду апеляційний суд погодився з правильністю наведених у ньому висновків, що до ОСОБА_5 необхідно застосувати примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом, з огляду на його психічний стан та характер вчиненого ним діяння, що свідчить про його активний тип небезпеки для суспільства.

При цьому суд апеляційної інстанції слушно зауважив на тому, що застосування примусових заходів медичного характеру не є кінцевою стадією кримінального провадження, оскільки у разі видужання особи, кримінальне провадження продовжується у загальному порядку.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідає вимогам статей 370

і 419 КПК та є законними, обґрунтованими і вмотивованими.

За правилами ст. 514 КПК продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється на підставі ухвали суду,

в межах територіальної юрисдикції якого застосовується цей захід чи відбувається лікування. Зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється, якщо особа, яка вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, видужала або якщо внаслідок змін у стані її здоров`я відпала потреба в раніше застосовуваних заходах медичного характеру. Розгляд питання про продовження, зміну чи припинення застосування судом примусових заходів медичного характеру здійснюється за письмовою заявою представника закладу з надання психіатричної допомоги (лікаря-психіатра), де тримається дана особа. Крім того, розгляд цього питання може також здійснюватися за письмовою заявою особи, до якої застосовуються примусові заходи медичного характеру, або її захисника чи законного представника у разі, якщо така особа за своїм станом здоров`я не може усвідомлювати свої дії (бездіяльність) чи керувати ними, у тому числі не може усвідомлено подати до суду відповідну заяву.

Водночас у касаційній скарзі захисника відсутні дані про те, що ОСОБА_5 , його законний представник або захисник коли-небудь зверталися до суду з такою заявою.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для зміни чи скасування судових рішень з їх змісту та змісту касаційної скарги Суд не вбачає.

З огляду на наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та доданих до неї судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

захисника ОСОБА_4 на ухвалу Октябрського районного суду м. Полтава

від 27 грудня 2024 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 14 квітня

2025 року щодо ОСОБА_5 через відсутність підстав для її задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3