Справа № 727/5183/25
Провадження № 1-в/727/80/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2025 року м. Чернівці

Шевченківський районний суд м. Чернівці у складі колегії суддів:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

за участю секретарів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання про звільнення від покарання у виді довічного позбавлення волі

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Броди Львівської області, громадянина України, не одруженого, освіта середня, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого ,

Засудженого: 25.10.2000 Запорізьким обласним судом за ст. 86-1, ч. 1 ст. 194, 93 п.п. «а», «в», ч. 1 ст. 222, ст. 100 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що перебуває у особистій власності,

початок строку відбування покарання: 18.06.1996 року

закінчення строку відбування покарання: довічне ув`язнення

станом на 28.04.2025 відбув: 34 роки 6 місяців 26 днів

за участю сторін кримінального провадження та учасників судового провадження:

за участю прокурора - ОСОБА_7 ,

за участю представника ДУ «СІЗО» - ОСОБА_8 ,

за участю засудженого - ОСОБА_6 ,

за участю захисника засудженого - ОСОБА_9 ,

УСТАНОВИЛА:

Короткий зміст клопотання та доводи особи, яка його подала

Засуджений ОСОБА_6 звернувся до суду з клопотанням, в якому просив звільнити від покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

В клопотанні зазначив, що вироком Запорізького обласного суду від 25.10.2000, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджений за ч. 1 ст. 86, ст. 93 п. «а», «в», ч. 1 ст. 100, ч. 1 ст. 194, ч. 1 ст. 222 КК України в редакції 1960 року до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Ухвалою Верховного суду України від 14.03.2002 року вирок Запорізького обласного суду від 25.10.2000 у виді довічного позбавлення волі залишено без змін, набрав законної сили.

Ухвалою Вільнянського районного суду м. Вільнянськ Запорізької області від 22.08.2016 було зараховано строк перебування в СІЗО з 18.06.1996 по 14.03.2002 як рік за два, що на теперішній час дорівнює 35 років його ув`язнення.

Вважає, що до нього, ОСОБА_6 , має бути застосовано правове положення ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року виходячи з наступного.

Згідно з вироком суду від 25.10.2000 року, довічне позбавлення волі йому було призначено за правопорушення згідно з ч. 1 ст. 86, ст. 93 п. «А», ч. 1 ст. 100, ч. 1 ст. 194, ч. 1 ст. 222 КК України в редакції 1960 року.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 4 КК України, злочинність і карність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння, визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Аналогічна норма містилась в ч. 1 ст. 6 КК України, що в тратив чинність з 01.09.2001.

Санкція статті 93 КК України 1960 року станом на червень 1996 року передбачала покарання за це правопорушення у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років або виняткову міру покарання.

Згідно з положеннями ст. 25 КК України 1960 рок, верхня межа позбавлення волі встановлюється законом за двома категоріями, а саме: до 10 років, до 15 років.

Відповідно д ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року при заміні в порядку помилування виняткової міри покарання на позбавлення волі могло бути призначено на строк понад 15 років, але не більше 20 років.

Кримінальний кодекс України 1960 року на момент вчинення тяжкого правопорушення, за яке його, ОСОБА_6 було засуджено, не мав інституту невизначених вироків до позбавлення волі.

На момент вчинення інкримінованого йому правопорушення, передбаченого ст. 93 КК України 1960 року, діяла «одноярусна» загальна (звичайна) система призначення покарання, яка встановлена Конституцією України з 29.06.1996 року, та остаточно закріплена рішення КСУ від 29.12.1999 № 11-рп/99.

Законом України «Про внесення змін до кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України від 22.02.2000 №1483-ІІІ, що набула чинності лише з 29 березня 2000 року, яким було введено нове покарання у виді довічного позбавлення волі, що належить до загальної системи призначення покарання.

Відповідно до ст. 93 КК України 1960 року була значно посилена порівняно з тією, яка була передбачена КК України 1960 року в редакції яка була інкримінована ОСОБА_6 , правопорушення.

Згідно з ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року редакції, чинній після 29.03.2006, при заміні в порядку помилування довічного позбавлення волі, позбавлення волі воно може бути призначено і на строк понад 15 років, але не більше 25 років.

28 червня 1996 року в Україні було прийнято Конституцію, яка визнала людину, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпеку найвищою соціальною цінністю (ст. 3), а також законного людиною невід`ємне право на життя (ст. 27).

У Кримінальному кодексі України 1960 року система покарання та призначення покарань була «двуяросного», тобто складалася з двох частин, а саме:: загальної (звичайної) і виняткової.

Загальна (звичайна) система покарання містила вичерпний перелік видів покарань та базувалася на меті покарання (ст. 22 КК України 1960 року), що передбачала поєднання кари з виправленням і перевихованням засудженого.

Виняткова частина системи покарання визнавалась такого, що мала винятковий характер, допускала застосування смертної кари (ст. 24 КК України 1960 року), яка на вид (міра) покарання не входила до системи кримінальних покарань, визначених у ст. 23 КК України 1960 року.

Загальна (звичайна) система покарання при призначенні конкретного покарання, що входило до переліку її видів, передбачала прямий порядок обґрунтування у мотивувальній частині судового рішення обґрунтування того, що саме конкретний вид покарання є найкращий спосіб у такому випадку, забезпечує досягнення мети покарання у поєднанні кари виправлення та перевиховання.

Виняткова система покарання (смертна кара) базувалася на мотивуванні від протилежного, тобто потребувала доведення, що виправлення та перевиховання відносно винного не має жодного ані правового, ані соціального сенсу.

Конституція України, яка вступила в дію 29.06.1996, згідно з нормами ст. 8 змінила в цілому положення про покарання про призначення покарання Кримінального кодексу України 1960 року, тобто було замінено «двоярусну» систему покарання на «одноярусну», загальну (звичайну) систему покарань, всі види покарань якої без виключення перераховано у ст. 23 КК України 1960 року.

Конституція України зобов`язує суди при здійсненні кримінального процесу керуватися насамперед нормами Конституції України безпосередньо використовувати та застосовувати їх як норму прямої дії при розв`язанні конкретних питань (ст. 8 Конституції України).

Верхня межа загальної системи покарання згідно з ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції до 29.03.2000 року за ст. 93 КК України 1960 року становила 20 років.

Верхня межа загальної системи покарання згідно з ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції після 29.03.2000 року за ст. 93 КК України 1960 року становила 25 років.

Таким чином, в Кримінальному кодексі України 1960 року, який діяв до 01.09.2001 року не існувало інституту невизначених вироків до позбавлення волі. Всі покарання завжди мали певний строк. Максимальна верхня межа позбавлення волі встановлена положеннями ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції від 29.03.2000 року становила 25 років.

Що стосується довічного позбавлення волі, як нового виду покарання за загальним правилом, то він може застосовуватись в Україні до правопорушень, вчинених починаючи з 29.03.2000 року, тобто з моменту вступу в дію закону від 22.02.2000 року №1483-ІІІ, яким було введено нове покарання у виді довічного позбавлення волі.

Кримінальний кодекс України 1960 року не знає інституту невизначених вироків до позбавлення волі. Це покарання завжди призначається на певний строк.

Кримінальний кодекс України 2001 року встановив інститут невизначених вироків до позбавлення волі. Вид покарання довічне позбавлення волі, який діє до 01.09.2001 року і застосовується до ст. 115 КК України 2001 року, та відноситься до загальної (звичайної) системи покарання, є безстроковим видом покарання, який встановлюється правовим положенням ч. 2 ст. 87 КК України 2001 року (за яким можлива заміна в порядку помилування довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком від 25 років і більше, де верхня межа не обмежена, що встановлює безстроковість виду покарання).

Якщо особа, відносно якої вступив в дію вирок, за яким винному призначено покарання у виді довічного позбавлення волі, не скористалася діями інститутів заміни та помилування, згідно ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції від 29.03.2000 року, за якими можлива заміна в порядку помилування довічного позбавлення волі на позбавлення волі диференційованим строком від 15 років до 25 років. Винна особа, відбуває повний строк покарання у виді довічного позбавлення волі, який за положеннями ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції від 29.03.2000 року, складає строк позбавлення волі 25 років, після чого виключається кримінальна відповідальність і застосування покарання.

Тобто особа, яка відбула 25 років позбавлення волі, звільняється з установи виконання покарань де діяла примусова ізоляція засудженого, через те, що в органів державної влади немає більш правових підставі позбавлення волі дану особу за вироком суду, також згідно з нормами ст. 3, 8, 19, 64 Конституції України.

Таким чином, вважає, що позбавлення його волі є порушенням його законних прав і свобод, що фактично прирівняється до катування за ст. 3 Європейської конвенції з прав людини.

Просив суд застосувати правове положення ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року та звільнити його від покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Апеляційного суду Запорізької області від 25.10.200 року, що набрав чинності ухвалою Верховного суду України від 14.03.2002 року.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 підтримав клопотання та просив його задовольнити, з підстав зазначених в клопотанні.

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_9 підтримав клопотання та просив його задовольнити.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_7 заперечував проти задоволення подання.

Заслухавши засудженого, адвоката, думку прокурора, який заперечував проти задоволення подання, судова колегія доходить наступного висновку.

Встановлені судом обставини та мотиви суду

Судом встановлено, що згідно з довідкою про наявні майнові позови та стан їх відшкодування, наданою ДУ «Чернівецький СІЗО» повідомлено, що не надходили майнові позови щодо засудженого ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з характеристика на засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 встановлено, що готовність до змін у програмах диференційованого виховного впливу на засуджених та інших заходах виховного характеру приймає активну участь, розуміє їх необхідність. Бере активну участь у програмах/заходах, не допускає порушень, має бажання змінити своє життя та підтверджує це активними вчинками. Бере активну участь у програмах. Має позитивні плани на майбутнє, але не розуміє, яким чином їх втілити.

Згідно з вироком Запорізького обласного суду від 25.10.2000 (справа 31-6), ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,. засуджено за ст. 86-1 КК України до 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його приватною власністю, за ч. 1 ст. 194КК України 1 рік позбавлення волі, за ст. 93 п.п. «а», «в» - довічне позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності, за ч. 1 ст. 222 КК України 3 роки позбавлення волі, за ст. 100 КК України 1 рік позбавлення волі.

Відповідно до ст. 42 КК України остаточно призначено покарання ОСОБА_6 довічне позбавлення волі з конфіскацією всього майна що належить йому на праві приватної власності з відбуванням покарання у в`язниці.

Згідно з ухвалою Верховного суду України від 14.03.2002 вирок Запорізького обласного суду від 25.10.2000 змінено та перекваліфіковано дії та призначено покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з ст. 86-1 КК України 1960 року на ч. V ст. 185 КК України 2011 року 7 років з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності; з ч. 1 ст. 194 КК України 1960 року на ч. 1 ст. 358 КК України 2001 року 2 роки обмеження волі; з ч. 1 ст. 222 КК України 1960 року на ч. 1 ст. 263 КК України 2001 року 3 роки; з ст. 100 КК України 1960 року на ч. 1 ст. 129 КК України 2001 року 2 роки обмеження волі, а в силу ст. 42 КК України 1960 року за сукупністю кримінальних правопорушень, передбачених ч. V ст. 185, ч. 1 ст. 358, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 129, 93 п.п. «а», «в» КК України довічно з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності.

Згідно з засадою диспозитивності кримінального судочинства, визначеної у ч. 3 ст. 26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 537 КПК України, під час виконання вироків місцевий суд, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_6 засуджений вироком Запорізького обласного суду від 25.10.2000 (справа №1-6) за ст. 86-1 КК України до 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його приватною власністю, за ч. 1 ст. 194КК України 1 рік позбавлення волі, за ст. 93 п.п. «а», «в» - довічне позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності, за ч. 1 ст. 222 КК України 3 роки позбавлення волі, за ст. 100 КК України 1 рік позбавлення волі.

Відповідно до ст. 42 КК України остаточно призначено покарання ОСОБА_6 довічне позбавлення волі з конфіскацією всього майна що належить йому на праві приватної власності з відбуванням покарання у в`язниці.

Початок строку покарання ОСОБА_6 рахується з 18.06.1996 року.

Згідно з ухвалою Верховного суду України від 14.03.2002 вирок Запорізького обласного суду від 25.10.2000 змінено та перекваліфіковано дії та призначено покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з ст. 86-1 КК України 1960 року на ч. V ст. 185 КК України 2011 року 7 років з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності; з ч. 1 ст. 194 КК України 1960 року на ч. 1 ст. 358 КК України 2001 року 2 роки обмеження волі; з ч. 1 ст. 222 КК України 1960 року на ч. 1 ст. 263 КК України 2001 року 3 роки; з ст. 100 КК України 1960 року на ч. 1 ст. 129 КК України 2001 року 2 роки обмеження волі, а в силу ст. 42 КК України 1960 року за сукупністю кримінальних правопорушень, передбачених ч. V ст. 185, ч. 1 ст. 358, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 129, 93 п.п. «а», «в» КК України довічно з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності.

Ухвалою колегії суддів палати Верховного Суду України у кримінальних справах від 14.03.2002 року вказаний вище вирок від 25.10.2000 змінено та перекваліфіковано дії та остаточно призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності.

На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Чернівецький слідчий ізолятор».

Колегія суддів не може взяти до уваги доводи засудженого ОСОБА_6 щодо закінчення граничного строку відбування ним покарання у вигляді довічного позбавлення волі, оскільки дані доводи не ґрунтуються на нормах чинного законодавства про кримінальну відповідальність з огляду на наступне.

Так, ОСОБА_6 засуджено до покарання у виді довічного позбавлення волі за нормами КК України (1960 року), якими передбачалося призначення зазначеного покарання за ст. 93 вказаного закону про кримінальну відповідальність.

Положень, які б визначали граничний строк виконання покарання у виді довічного позбавлення волі або граничний термін ув`язнення особи, яка засуджена до покарання у виді довічного позбавлення волі, на що посилається засуджений ОСОБА_6 у своєму клопотанні, норми КК України 1960 року не містять. Також, чинні положення КК України не містять положень, які б визначали граничний строк ув`язнення особи, засудженої до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Питання звільнення від покарання або подальшого його відбування врегульовані розділом ХІІ КК України. Зокрема, статтею 74 КК України передбачено, що звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання, крім звільнення від покарання або пом`якшення покарання на підставі закону України про амністію чи акта про помилування, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом.

Чинними положеннями КК України, в тому числі й нормами розділу ХІІ не передбачено звільнення особи від покарання у виді довічного позбавлення волі, в тому числі з підстав, на які посилається засуджений ОСОБА_6 у клопотанні.

В клопотання засуджений ОСОБА_6 зазначає, що особа, відносно якої вступив в дію вирок, за яким винному призначено покарання у виді довічного позбавлення волі, не скористалася діями інститутів заміни та помилування, згідно з ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції від 29.03.2000 року, за якими можлива заміна в порядку помилування довічного позбавлення волі на позбавлення волі диференційованим строком від 15 років до 25 років. Винна особа, відбуває повний строк покарання у виді довічного позбавлення волі, який за положеннями ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції від 29.03.2000 року, складає строк позбавлення волі 25 років, після чого виключається кримінальна відповідальність і застосування покарання.

Тобто особа, яка відбула 25 років позбавлення волі, звільняється з установи виконання покарань де діяла примусова ізоляція засудженого, через те, що в органів державної влади немає більш правових підставі позбавлення волі дану особу за вироком суду, також згідно з нормами ст. 3, 8, 19, 64 Конституції України.

Колегія суддів зауважує, що відповідно до ч. 1 ст. 74 КК України, звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання, крім звільнення від покарання або пом`якшення покарання на підставі закону України про амністію чи акта про помилування, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 85 КК України, на підставі закону про амністію або акта про помилування засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарань.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КК України, амністія оголошується законом України стосовно певної категорії осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 КК України, помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 87 КК України, актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

З аналізу норм ст. 85, 86, 87 КК України вбачається, що помилування здійснюється Президентом України, а амністія оголошується законом України.

Таким чином, доводи та вимоги засудженого ОСОБА_6 , які останній виклав в клопотанні, не можуть бути задоволенні судом з огляду на те, що чинним законодавством, що регулює порядок виконання покарання у виді довічного позбавлення волі, не передбачено звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Разом з цим, чинні норми КПК України передбачають правовий механізм заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на інше, більш м`яке покарання, у разі наявності визначених законом правових підстав.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 82 КК України покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким.

Згідно з вимогами ч. 5 ст. 82 КК України, покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Судом встановлено, що засуджений ОСОБА_6 відбуває призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі з 18.06.1996, отже на теперішній час відбув більше 15 років призначеного йому судом покарання.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 82 КК України, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

Довічне позбавлення волі є найсуворішим видом покарання, передбаченим КК України і відповідно до ст. 64 КК України встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Разом з цим, відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Системне тлумачення положень ст. 64 та 65 КК України дозволяє дійти висновку, що довічне позбавлення волі застосовується до винної особи лише у виключних випадках, коли покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк не може забезпечити реалізацію встановленої ст. 50 КК України мети покарання, зокрема виправлення засудженого,а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими,так і іншими особами.

Таким чином, вирішуючи питання про наявність правових підстав для заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, суд має вирішити питання чи буде визначене покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк, у разі заміни цим покарання раніше призначене покарання у вигляді довічного позбавлення волі, відповідати критеріям до кримінального покарання, визначеним у ст. 50 та 65 КК України.

Натомість, засудженим ОСОБА_6 не заявлялось такого клопотання, а саме: заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання засудженого ОСОБА_6 не підлягає задоволенню.

На підставі ст. 50, 65, 74, 81, 82, 85, 86, 87 КК України, керуючись ст. 537, 539 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Відмовити у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про звільнення від покарання у виді довічного позбавлення волі.

Ухвала може бути оскаржена до Чернівецького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Чернівці шляхом подачі апеляційної скарги протягом семи днів з дня її оголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3