ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2025 року Індустріальний районний суд міста Дніпра

у складі: головуючої - судді ОСОБА_1

при секретарях - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Дніпро кримінальне провадження №0005163 від 28.12.2023 року відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився у м. Запоріжжя, із середньою-спеціальною освітою, неодруженого, раніше не судимого, обіймаючого посаду командира бойової машини - командир відділення ІНФОРМАЦІЯ_2 військової частини НОМЕР_1 , молодший сержант, який зареєстрований та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України,

за участю сторін кримінального провадження: прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_5

В С Т А Н О В И В:

17.12.2022 наказом командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 , командира бойової машини-командира відділення 3 парашутно-десантного взводу 8 парашутно- десантної роти 3 парашутно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_1 та він вважається таким, що приступив до виконання обов`язків за вказаною посадою.

Відповідно до Указу Президента України ОСОБА_10 , від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

В подальшому, відповідними Указами Президента України ОСОБА_10 , правовий режим воєнного стану в Україні продовжувався та діє до теперішнього часу.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, молодший сержант ОСОБА_5 , відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (надалі Статуту), ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України (надалі Статуту), бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

Разом з цим, молодший сержант ОСОБА_5 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин за наступних обставин.

Так, 21 січня 2023 року, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою ухилитись від проходження військової служби, самовільно залишив місце служби, а саме місце тимчасової дислокації підрозділів військової часини НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_2 , свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, заходів для повернення до місця служби та військової частини не приймав та про своє місцезнаходження до органів командування, в органи військового та цивільного управління не повідомляв та незаконно перебував за межами місця служби до 26.05.2024, а саме: до моменту встановлення місця знаходження ОСОБА_5 працівниками поліції ЗРУП ГУНП в Запорізькій області.

Таким чином, дії ОСОБА_5 виразилися у дезертирстві, тобто самовільному залишенні військової частини з метою ухилитися від військової служби, вчиненому в умовах воєнного стану, тобто скоєння злочину, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України.

В ході судового розгляду кримінального провадження, при допиті обвинуваченого ОСОБА_5 свою провину не визнав та надав показання у суді, що дійсно був мобілізований до лав ЗСУ у листопаді 2022 рок. 21 січня 2023 року перебував у АДРЕСА_2 в розташуванні в/ч НОМЕР_1 , де підійшов до командира та повідомив, що він відчуває біль у колінному суглобі і до цього проходив лікування у госпіталі. Але командир повідомив, що ОСОБА_5 необхідно виїхати на бойове завдання, на що ОСОБА_5 відмовився від виконання бойового завдання в зв`язку із незадовільним станом здоров`я та самовільно залишив розташування військової частини. До 26 травня 2024 року перебував за місцем свого проживання у м. Запоріжжі, доки його не затримали працівники поліції.

Після дослідження судом усіх доказів у кримінальному провадженні обвинувачений не заперечував факт самовільного залишення військової частини, але стверджував у суді на поганий стан здоров`я, болі у колінному суглобі, а також на пригнічений психоемоційний стан.

Незважаючи на невизнання своєї вини обвинуваченим ОСОБА_5 його провина підтверджується дослідженими судом доказами.

Так, допитаний у суді свідок ОСОБА_11 підтвердив, що з обвинуваченим ОСОБА_5 особисто незнайомий. З матеріалів службового розслідування йому відомо, що ОСОБА_5 відмовився виконувати бойове завдання та бойові обов`язки, а також склав зброю, після чого 21.01.2023 року покинув військову частину і не з`являвся у розташування військової частини. Від захисника на адресу військової частини надходив запит стосовно ОСОБА_5 , також відносно ОСОБА_5 були внесені відомості до ЄРДР.

Свідок ОСОБА_12 суду повідомив, що у 2021 році обіймав посаду заступника командира 8 роти в/ч НОМЕР_1 , а ОСОБА_5 проходив військову службу у 8 роті військової частини НОМЕР_1 . Свідок ОСОБА_12 перебував на бойових позиціях та йому стало відомо, що ОСОБА_5 склав зброю та самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 місце дислокації якої було у населеному пункті Терни Донецької області. Свідок стверджував, що підрозділ був забезпечений медикаментами, провізією та зброєю.

Свідок ОСОБА_13 суду повідомив, що йому відомо, що ОСОБА_5 відмовився виїжджати на бойове завдання, після чого з ним була проведена співбесіда. Також свідок зазначив, що ОСОБА_5 після того як відмовився виїжджати на бойове завдання, склав зброю і покинув розташування військової частини.

Окрім показів свідків, винність обвинуваченого ОСОБА_5 також підтверджується письмовими доказами, наданими прокурором у судовому розгляді та дослідженими безпосередньо судом:

- витягом з ЄРДР від 28.12.2023, згідно якого 21.01.2023 військовослужбовець в/ч НОМЕР_1 молодший сержант ОСОБА_5 в умовах воєнного стану самовільно залишив місце дислокації підрозділу в/ч НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 );

- копією акту службового розслідування, згідно рапорту командира 3 парашутно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_14 від 21.01.2023 зареєстрований за вх. №496/5 від 24.01.2023 близько 05.30 21.01.2023 відмовився від подальшої участі в бойових діях, склав зброю і самовільно залишив район розташування підрозділу в районі населеного пункту Терни Лиманської міської територіальної громади Донецької області командир бойової машини - командир відділення ІНФОРМАЦІЯ_3 військової частини НОМЕР_1 молодший сержант ОСОБА_5 .

Зброю, боєприпаси та індивідуальні засоби захисту військовослужбовець залишив в розташуванні підрозділу. Місцезнаходження військовослужбовця невідоме.

- протоколом огляду речей від 26.05.2024 року з фото таблицею до нього, згідно якого об`єктом огляду є мобільний телефон Самсунг М128, який ОСОБА_5 надав для огляду.

Зазначені докази винності обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення є такими, що доповнюють одне одного, є належними, допустимими та достатніми, оскільки у відповідності до ст.ст. 84-86 КПК України прямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інші обставини, які мають значення для кримінального провадження, а також є такими, що отримані в порядку, передбаченому Конституцією та КПК України.

З урахуванням викладених обставин, суд дійшов до переконання про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 у вчинені злочину, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до особливо тяжкого злочину, та посягає на встановлений порядок несення військової служби, в умовах воєнного стану, раніше не судимого, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває.

Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 судом не встановлено.

Судом не може бути враховано у якості пом`якшуючої обставини відповідно до ст. 66 КК України - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, про що зазначено в обвинувальному акті за таких обставин.

Відповідно до послідовної практики Верховного Суду, розкаяння передбачає, окрім визнання собою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання.

Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Натомість, на переконання суду, обвинувачений ОСОБА_5 протягом судового розгляду провину не визнавав, лише після дослідження всіх доказів та допиту свідків підтвердив, що він дійсно самовільно залишив військову частину. На думку суду обвинувачений не усвідомив наслідки своїх дій, не висловлював жалю та не засуджував своєї поведінки та готовності нести покарання, окрім того і не встановлено в ході судового розгляду обставин щодо активного сприяння обвинуваченого ОСОБА_5 у розкритті злочину.

Тому враховуючи всі обставини в їх сукупності, суд вважає, що обвинувачений не розкаявся та не виявляє ознак засудження своєї злочинної поведінки, а лише намагається отримати мінімальне покарання за вчинене кримінальне правопорушення, на чому він неодноразово акцентував увагу у судових дебатах та останньому слові.

При призначенні виду та розміру покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є особливо тяжким, обставини кримінального провадження, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, його вік, стан здоров`я, задовільну характеристику за місцем служби, а також те, що будучи військовослужбовцем, самовільно залишив військову частину та проводив час на власний розсуд.

Вказаними діями ОСОБА_5 подав іншим військовослужбовцям ганебний приклад нехтування вимогами військової дисципліни, що в свою чергу підриває не лише боєготовність військових формувань, але й авторитет Збройних Сил України в цілому. При цьому, дії останнього підтверджують його безвідповідальне ставлення до служби та свого військового обов`язку.

Враховуючи викладене, за наявності перерахованих вище обставин, з метою виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 та запобіганню вчинення нових кримінальних правопорушень, даних про особу обвинуваченого ОСОБА_5 , суд вважає, що підстав для застосування ст.ст. 69,75 КК України не встановлено, а тому виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, але у мінімальному строку покарання, що передбачене санкцією ч. 4 ст. 408 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 373, 374, 376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років.

Строк відбуття покарання ОСОБА_5 рахувати з моменту приведення вироку до виконання, після його затримання.

Запобіжний захід ОСОБА_5 не обирався.

Речовий доказ - мобільний телефон Самсунг М128, що знаходиться на відповідальному зберіганні у ОСОБА_5 , - залишити ОСОБА_5 , як власнику.

Вирок може бути оскаржений до судової палати з кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту проголошення, а особою, відносно якої винесено обвинувальний вироку, у той же строк з дня вручення копії вироку.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуюча ОСОБА_1