УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 року

м. Київ

справа № 363/751/23

провадження № 51-1641ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Вишгородського районного суду Київської області від 14 жовтня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 30 січня 2024 року у кримінальному провадженні стосовно

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1

ст. 286-1 Кримінального кодексу України (далі-КК).

Зміст судових рішення та встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Вишгородського районного суду Київської області від 14 жовтня 2024 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК та призначено покарання із застосуванням ст. 69 цього Кодексу у виді обмеження волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк на 3 роки.

Вирішено долю речових доказів і процесуальних витрат.

Відповідно до обставин кримінального правопорушення, встановлених у вироку суду, ОСОБА_5 05 листопада 2022 року близько 18:10 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи в порушення вимог п. 2.9 «а», п. 12.4 Правил дорожнього руху України, які регламентують: п. 2.9 Водієві забороняється: «а» керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин; п. 12.4 - «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.»;

керував належним йому на праві приватної власності, технічно справним автомобілем марки «Vokswagen Passat» реєстраційний номер НОМЕР_1 та здійснював рух з перевищенням допустимої швидкості руху в населеному пункті «Димер», а саме рухався зі швидкістю 70-80 км/год., по проїжджій частині вул. Глибочицької в напрямку вул. Я. Мудрого, в смт. Димер, Вишгородського району, Київської області.

Проїжджаючи ділянку дороги вул. Глибочицької в районі будинку №31, водій

ОСОБА_5 , діючи необережно, а саме проявляючи злочинну самовпевненість, в порушенні вимог п.12.1 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого:

п. 12.1 - Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;

під час руху, проявив неуважність і не врахував дорожню обстановку та її зміни, не вибрав безпечну швидкість руху транспортного засобу, що дозволяє мати змогу постійно контролювати його рух, а так само безпечно керувати ним, не впорався з його керуванням, та допустив наїзд передньою частиною автомобіля марки «Vokswagen Passat» реєстраційний номер НОМЕР_1 на передню частиною кузова автомобіля марки «Volkswagen Tiguan» реєстраційний номер НОМЕР_2 власником якого є ОСОБА_6 , який був припаркований на правому узбіччі проїжджої частини вул. Глибочицької напроти будинку №31 в зустрічному напрямку.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної події пасажиру автомобіля марки «Vokswagen Passat» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_7 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи були спричинені тілесні ушкодження: перелом лівої плечової кістки, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, так як для повного зрощування вищезазначеного перелому потрібен строк понад 21 добу та забійних ран(лобу зліва, спинки носа), які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6, але не більше 21 дня.

Допущені водієм ОСОБА_5 порушення вимог п. 2.9 «а», п. 12.4, п. 12.1 Правил дорожнього руху України, знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної події та настанням суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення потерпілому ОСОБА_7 середньої тяжкості тілесного ушкодження.

Таким чином, своїми необережними діями, що виразилися в порушенні вимог п. 2.9 «а», п. 12.4, п. 12.1 Правил дорожнього руху України, водій ОСОБА_5 обвинувачується у вчинені кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК, тобто в порушенні правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що заподіяло середньої тяжкості тілесне ушкодження потерпілому ОСОБА_7 .

Київський апеляційний суд ухвалою від 30 січня 2025 року вирок місцевого суду залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Не оспорюючи доведеності винуватості засудженого ОСОБА_5 та правильності кваліфікації його дії, захисник у касаційній скарзі просить скасувати судові рішення в частині призначеного покарання ч. 1 ст. 286-1 КК та призначити ОСОБА_5 покарання у виді штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Обґрунтовуючи таку позицію, захисник вважає, що суди попередніх інстанцій в повній мірі не врахували наявність пом`якшуючих покарання обставин, а саме повне визнання своєї винуватості, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільно відшкодував потерпілому в повному обсязі завдану шкоди.

Крім того суди не надали належної оцінки даним про особу ОСОБА_5 , який має міцні соціальні зв`язки, постійно проживає за місцем реєстрації, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, за місцем проживання характеризується виключно позитивно, соціально активний, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався. Також судами не взято до уваги думку потерпілого та цивільного позивача, які просили суд призначити покарання ОСОБА_5 максимально м`яке.

Поряд з цим захисник звертає увагу, що обвинувачений ОСОБА_5 примирився з потерпілим ОСОБА_7 про що було укладено угоду однак суд відмовив у її затвердженні.

Мотиви Суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши викладені в касаційній скарзі доводи та копії судових рішень, колегія суддів доходить висновку, що підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі, не має.

Так, згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до положень ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах, зокрема через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржуваних судових рішень, а виходить з обставин, установлених судом.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 і кваліфікація його дій в касаційній скарзі захисника не оскаржуються.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ст. 65 КК, при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості

й достатності обраного покарання тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги

при призначенні покарання.

Згідно із ст. 414 КПК, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

З доданих до касаційної скарги копій судових рішень вбачається, що суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 50, 65 КК призначаючи ОСОБА_5 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до положень ст. 12 цього Кодексу відноситься до нетяжких тяжких, конкретні обставини його вчинення, ступінь суспільної небезпеки, дані про особу ОСОБА_5 , який раніше не судимий, офіційно працює, на обліках у психіатра і нарколога не перебуває, одружений, має на утриманні 2 неповнолітніх дітей, за місцем проживання характеризується позитивно, обставинами які пом`якшують покарання, суд визнав повне визнання винуватості, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування заподіяної шкоди, обставин, які обтяжують покарання не встановлено.

Крім того суд врахував думку потерпілого, який просив не позбавляти обвинуваченого волі та повне добровільне відшкодування шкоди цивільному позивачу, сімейний стан, наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей та дані досудової доповіді органу пробації, згідно якої виправлення ОСОБА_5 без застосування покарань, пов`язаних з обмеженням або позбавленням волі на певний строк можливе та не становить небезпеку для суспільства, що в своїй сукупності вказує про можливість призначення більш м`якого покарання ніж передбачено законом тобто перейти до іншого виду основного покарання не зазначеного в санкції ч. 1 ст. 286-1 КК на підставі ст. 69 цього Кодексу.

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов

до обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання за ч. 1 ст. 286-1 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу у виді обмеження волі на строк 1 рік з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки

Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 370, 374 КПК.

Суд апеляційної інстанції розглянув кримінальне провадження в межах апеляційної скарги сторони захисту, належним чином перевірив викладені у ній доводи,

які є аналогічними доводам касаційної скарги, визнав їх безпідставними та мотивував своє рішення, зазначивши підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, погодившись із висновком суду першої інстанції про те,

що призначене ОСОБА_5 покарання є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень,

та відповідає вимогам ст. 65 КК. Підстав для переходу до покарання у виді штрафу апеляційний суд не встановив.

На переконання суду касаційної інстанції, призначене ОСОБА_5 покарання є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Підстав для пом`якшення засудженому покарання колегія суддів не вбачає.

Також суд аргументовано відхилив доводи сторони захисту про відсутність підстав для призначення ОСОБА_5 покарання у виді штрафу, при цьому зазначив, що він вчинив злочин під час керування транспортним засобом, який вважається джерелом підвищеної небезпеки, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, нехтуючи Правилами дорожнього руху, в результаті чого потерпілому було спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Розглядаючи матеріали кримінального провадження стосовно ОСОБА_5 , апеляційний суд дотримався вимог статей 370, 414, 419 КПК.

Суди попередніх інстанцій діючи в межах дискреційних повноважень, належним чином обґрунтували свої рішення в тому числі і про відсутність підстав для призначення ОСОБА_5 покарання у виді штрафу на підставі ст. 69 КК.

З урахуванням наведеного, касаційним судом не встановлено будь-яких обставин, які свідчать, що засудженому ОСОБА_5 призначено покарання, яке є явно несправедливим через суворість та не відповідає вчиненому ним кримінальному правопорушенню і його особі, а тому доводи касаційної скарги є безпідставними.

Касаційна скарга захисника не містить інших переконливих аргументів та обставин, які суди попередніх інстанцій необґрунтовано не взяли до уваги або не врахували при визначенні виді і розміру покарання, що дають підстави перейти до покарання у виді штрафу на підставі ст. 69КК.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Вишгородського районного суду Київської області від 14 жовтня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 30 січня 2024 року у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_8 ОСОБА_3