ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року

м. Київ

справа № 582/1512/19

провадження № 51 - 2664 км 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000229 від 15 листопада 2018 року, щодо

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Первомайськ, Молдова, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за ст. 286 ч. 2 КК України,

за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 червня 2021 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 20 березня 2024 року.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 червня 2021 року ОСОБА_6 засуджено за ст. 286 ч. 2 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Строк відбування покарання вказано рахувати з часу взяття ОСОБА_6 під варту на виконання вироку суду.

Частково задоволено цивільний позов та стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 50 000 грн моральної шкоди та 3 000 грн процесуальних витрат.

Прийнято рішення щодо процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за таких обставин.

15 листопада 2018 року близько 12 години 15 хвилин ОСОБА_6 керував технічно справним автомобілем «Daimler Chrysler», д.н. НОМЕР_1 , що належить ПАТ «ВДМ», та рухався по проїзній частині вул. Київська в с. Кровинці Недригалівського району Сумської області в напрямку м. Суми. Проїжджаючи перехрестя з вул. Лісною, ОСОБА_6 зневажив безпекою дорожнього руху, не врахував дорожню обстановку та в порушення вимог пункту 14.6. а) Правил дорожнього руху України почав виконувати обгін на перехресті, що призвело до наїзду на мотоцикліста ОСОБА_8 , який рухався на власному мопеді марки «DELTA» без д.н.з. та виконував маневр поворот ліворуч. Внаслідок ДТП мотоцикліст ОСОБА_8 отримав тяжкі тілесні ушкодження та був госпіталізований до Недригайлівської ЦРЛ. Допущені водієм ОСОБА_6 порушення пункту 14.6. а) Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП та наслідками, що настали.

Ухвалою Сумського апеляційного суду від 20 березня 2024 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишено без зміни, а апеляційну скаргу його захисника - адвоката ОСОБА_9 - без задоволення.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати вирок та ухвалу і призначити новий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції. Вважає, що судами обох інстанцій порушено вимоги закону України про кримінальну відповідальність та не вирішено питання щодо можливості застосування до ОСОБА_6 ст. 75 КК України і звільнення його від відбування покарання з випробуванням. На думку захисника, судами попередніх інстанцій належним чином не враховано дані про особу ОСОБА_6 , який раніше не судимий, вперше вчинив злочин з необережності, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, тяжко хворий на онкологічне захворювання, потребує постійного медичного обстеження і на день ухвалення вироку судом першої інстанції йому виповнилось 65 років. Указує на те, що станом на квітень 2024 року ОСОБА_6 діагностовано ІV стадію онкологічного захворювання, що вимагає постійного обстеження та інтенсивного лікування, є високий ризик та велика ймовірність летальності, а тому відбування покарання в умовах колонії спричинить в найкоротший строк його біологічну смерть. Крім того, захисник звертає увагу на те, що ОСОБА_6 не визнавав вину в судах попередніх інстанцій через обраний з попереднім захисником спосіб захисту, проте на даний час він жалкує щодо вчиненого та планує відшкодувати потерпілому ОСОБА_8 завдану шкоду. Захисник вважає, що усе вищезазначене істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину і вказує на можливість виправлення ОСОБА_6 без реального відбування покарання за умови звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Заперечень на касаційну скаргу захисника від учасників судового провадження не надходило.

До початку касаційного розгляду потерпілий ОСОБА_8 подав до касаційного суду пояснення на касаційну скаргу, в яких вказує, що ОСОБА_6 дійсно вибачився перед ним і на даний час повністю відшкодував завдану йому моральну шкоду відповідно до вироку суду першої інстанції. Також потерпілий зазначив, що давно вибачив ОСОБА_6 , не має до нього жодних претензій і не хоче щоб онкохвора людина похилого віку, яка вчинила злочин з необережності, понесла покарання і закінчила життя в умовах виправної колонії. Вважає, що ОСОБА_6 може бути виправлений без ізоляції від суспільства і йому можливо призначити умовне покарання, що буде законно і справедливо. Вказав, що категорично проти призначення ОСОБА_6 реального покарання.

Представник потерпілого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_10 до початку касаційного розгляду звернувся із заявою, в якій просить здійснювати розгляд касаційної скарги захисника без його участі та зазначає, що підтримує позицію потерпілого, яка була викладена останнім в поясненнях.

До початку касаційного розгляду засудженому ОСОБА_6 було забезпечено можливість взяти участь в судовому засіданні касаційного суду в режимі відеоконференції через власні технічні засоби, проте, через виниклі технічні проблеми з боку засудженого, останній не заперечував проти здійснення касаційного розгляду в його відсутність за участю захисника.

Інших учасників судового провадження належним чином повідомлено про час та місце касаційного розгляду, заяв про відкладення касаційного розгляду від учасників судового провадження, які не прибули в судове засідання, не надійшло.

Позиції учасників судового провадження

Захисник в судовому засіданні підтримала касаційну скаргу, вважала її обґрунтованою та просила її задовольнити.

В судовому засіданні прокурор вважав касаційну скаргу необґрунтованою і просив залишити її без задоволення.

Мотиви Суду

Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла до таких висновків.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Обґрунтованість засудження ОСОБА_6 та правильність кваліфікації його дій за ст. 286 ч. 2 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При вирішенні питання про визначення виду і розміру покарання необхідно також враховувати й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», тобто коли призначене особі покарання є пропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України», заява № 17888/12), а тому тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання.

Санкція ст. 286 ч. 2 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших

причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що судами попередніх інстанцій при вирішенні питання щодо призначення ОСОБА_6 покарання за ст. 286 ч. 2 КК України враховано ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. Зокрема, враховано, що ОСОБА_6 позитивно характеризується за місцем проживання і роботи, працює, відповідно до вікової класифікації Всесвітньої організації охорони здоров`я є особою похилого віку та стан його здоров`я, а також те, що він вчинив злочин з необережності.

Врахувавши вказані обставини в їх сукупності та відсутність обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, суд першої інстанції визначив, а суд апеляційної інстанції погодився, що покарання в мінімальних межах санкції частини 2 статті 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки з реальним його відбуванням та з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік буде справедливим за своїм видом, достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Зважаючи на ступінь суспільної небезпечності кримінального правопорушення та наслідків, що настали, колегія суддів погоджується з рішенням судів першої та апеляційної інстанцій про доцільність призначення засудженому ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік як заходу примусу для попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Колегія суддів касаційного суду також погоджується із висновками попередніх судових інстанцій, що визначений судом розмір як основного, так і додаткового покарання, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.

Разом з тим, враховуючи дані про особу ОСОБА_6 , конкретні обставини вчиненого ним кримінального правопорушення, його поведінку після скоєння злочину та думку потерпілого ОСОБА_8 , висловлену до початку касаційного розгляду в поясненнях, колегія суддів вбачає підстави для застосування ст. 75 КК України та звільнення засудженого від відбування основного покарання з випробуванням з огляду на таке.

Відповідно до ст. 75 ч. 1 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У випадках, передбачених частинами першою, другою цієї статті, суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом. Іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного року до трьох років (ст. 75 ч. 3, 4 КК України).

Як встановлено судами попередніх інстанцій ОСОБА_6 вчинив злочин, передбачений ст. 286 ч. 2 КК України з необережності, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, працевлаштований, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання і є особою похилого віку. Також до початку касаційного розгляду ОСОБА_6 вибачився перед потерпілим ОСОБА_8 і відшкодував йому моральну шкоду згідно вироком суду, що підтвердив потерпілий. Крім того, потерпілий в письмових поясненнях указав, що категорично проти призначення ОСОБА_6 реального покарання та вважав, що останній може бути виправлений без ізоляції від суспільства і йому можливо призначити умовне покарання. Також за наявною в матеріалах провадження інформацією ОСОБА_11 станом на липень 2024 року діагностовано важке онкологічне захворювання ІV стадії, яке вимагає постійного лікування. При цьому судами не встановлено, що ОСОБА_6 на момент вчинення злочину перебував у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, які знижують увагу та швидкість реакції, що виключало б можливість застосування до нього положень ст. 75 КК України.

Враховуючи усі зазначені обставини у їх сукупності, колегія суддів вважає за можливе виправлення засудженого ОСОБА_6 без реального відбування основного покарання у виді позбавлення волі та звільнити його від відбування цього покарання з випробуванням, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 ч. 1 КК України.

Звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням у даному кримінальному провадженні буде відповідати принципу справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, буде відповідним характеру вчинених ним дій, їх небезпечності та даним про особу засудженого.

За таких обставин, касаційна скарга захисника підлягає задоволенню частково, а вирок та ухвала щодо ОСОБА_6 в цій частині підлягають зміні.

Керуючись статтями 436, 438 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 червня 2021 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 20 березня 2024 рокущодо ОСОБА_6 змінити.

На підставі ст. 75 КК України звільнити засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки.

Покласти на засудженого ОСОБА_6 обов`язки, передбачені ст. 76 ч. 1 п. 1, 2 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

У решті судові рішення щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.

Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3