ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 604/4/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/149/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.343, ч.2 ст.350 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2025 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючої - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

з участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченої - ОСОБА_7

захисника - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченої ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на вирок Збаразького районного суду Тернопільської області від 29 січня 2025 року, -

В с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с.Городиця, Підволочиського району, Тернопільської області, гр.України, з вищою освітою, неодруженої, голова ФГ «КАЛИНА-2008», мешканки с.Городиця, Тернопільського району, Тернопільської області, депутата Скалацької міської ради Тернопільського району Тернопільської області, не судимої,

визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.343 України (в редакції Закону №1403-VІІІ від 02.06.2016 року) та ч.2 ст.350 КК України (в редакції Закону №2136-VІІІ від 13.07.2017 року), призначивши їй покарання:

-за ч.1 ст.343 КК України (в редакції Закону №1403-VІІІ від 02.06.2016 року) у виді штрафу в розмірі 100 (ста) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (тисяча сімсот) гривень;

-за ч.2 ст.350 КК України (в редакції Закону №2136-VІІІ від 13.07.2017 року) у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ч.5 ст.74 КК України звільнено ОСОБА_7 від призначеного покарання за даним вироком, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачених п.1 та п.2 ч.1 ст.49 КК України.

Згідно вироку суду, 20 жовтня 2017 року приблизно о 15 год. обвинувачена ОСОБА_7 , перебуваючи на території прилеглій до території її господарства, що відноситься до земель комунальної власності Скалатської міської ради, та знаходиться в с.Городниця, Підволочиського району, Тернопільської області, до якої був вільний доступ, куди прибули начальник відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області ОСОБА_9 та державний виконавець даного відділу ОСОБА_10 , в порушення вимог ст.ст.18,19 Закону України «Про виконавче провадження», під час виконання начальником відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ОСОБА_9 виконавчих дій та обов`язків, в межах зведеного виконавчого провадження №49829901 про стягнення з Фермерського господарства «Барселона» на користь юридичних осіб та держави заборгованості в сумі 9475392,29 грн., під час проведення опису майна боржника, на яке можливо звернути стягнення для погашення існуючої заборгованості, з метою перешкодити останньому виконувати свої службові обов`язки, розуміючи, що перед нею знаходяться державні виконавці, які діють в межах наданих їм повноважень, чинила перешкоди у проведенні виконавчих дій, зокрема не допускала начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ОСОБА_9 , який відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» є службовою особою, до рухомого майна, обмежувала його доступ та пересування, виштовхувала з вказаної території. Під час вчинення вказаних перешкод, ОСОБА_7 , з метою припинення виконавчих дій, перебуваючи біля начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ОСОБА_9 умисно нанесла йому два удари, один з яких рукою, інший мобільним телефоном, що тримала у руці, в ліву частину голови, чим спричинила потерпілому ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді садна лівих скроневої і завушної ділянок голови, що відносяться до легких тілесних ушкоджень, у зв`язку із чим, державний виконавець був вимушений припинити проведення виконавчих дій та залишити вказану територію.

Таким чином ОСОБА_7 вчинила кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 ст.343 КК України (в редакції Закону№1403-VІІІ від 02.06.2016 року), тобто вплив у будь-якій формі на працівника органу державної виконавчої служби з метою перешкодити виконанню ним службових обов`язків, та ч.2 ст.350 КК України (в редакції Закону №2136-VІІІ від 13.07.2017 року), як умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження службовій особі, у зв`язку з його службовою діяльністю.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченої просить вирок суду скасувати та постановити новий, яким закрити кримінальне провадження у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення.

Свої доводи мотивує тим, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, судом допущено неповноту судового розгляду та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Вказує, що стороною обвинувачення не надано постанови про призначення групи слідчих у кримінальному провадженні, тому досудове розслідування здійснювалось неуповноваженими на те особами, що має наслідком визнання отриманих в ході досудового розслідування доказів недопустимими.

Зазначає, що повідомлення про підозру ОСОБА_7 не вручене до цього часу, оскільки вона їй була тільки оголошена, але остання відмовилась від її підпису.

Крім того ОСОБА_7 не було повідомлено про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів провадження і таке повідомлення їй намагались вручити дільничі офіцери поліції, а не уповноважений прокурор чи слідчий.

Також слід критично оцінювати покази свідка ОСОБА_10 , оскільки він перебував у безпосередньому підпорядкуванні потерпілого ОСОБА_9 .

При цьому покази свідка ОСОБА_11 не можуть бути взяті до уваги, оскільки у 2019 році за її участі проводився огляд місця події, але вона не була очевидцем подій, що мали місце у жовтні 2017 року.

Вказує, що судом перекручено покази свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , оскільки вони не надавали показань, що слідчим вручалась підозра ОСОБА_7 .

Зазначає, що саме ОСОБА_7 звернулась першою на лінію 102 з повідомленням про протиправні дії ОСОБА_9 , тому подальші його звернення в поліцію та лікарню є способом уникнути відповідальності за свої незаконні дії.

Вказує, що в матеріалах виконавчого провадження відсутній акт державного виконавця, яким би було зафіксовано неможливість проведення виконавчих дій 20.10.2017 року або факт фізичного перешкоджання державному виконавцеві будь-якими особами.

Стверджує, що відеозапис з мобільного телефону свідка ОСОБА_10 підтверджує відсутність будь-яких протиправних дій із боку ОСОБА_7 , а також те, що вона могла нанести правою руку удар потерпілому, оскільки постійно у тій руці тримала мобільний телефон.

Крім того вважає висновок судово-медичної експертизи від 09.01.2018 року недопустимим доказом, оскільки у матеріалах справи відсутня постанова на її проведення, а також дані яким чином медичні документи на ім`я ОСОБА_9 опинились в розпорядженні органу досудового розслідування.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченої та її захисника, які підтримали подані ними апеляційній скарги, прокурора, що вважає вирок суду законним та обґрунтованим, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно ст. 94 КПК України, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Згідно з ст. 84 КПК, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Стаття 94 КПК передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Згідно з положеннями ст. 91 КПК, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета його вчинення

Кримінальний процесуальний закон передбачає, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 343, ч.2 ст.350 КК України, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин та підтверджений доказами, які досліджено та оцінено за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК та є правильним.

Зокрема, суд першої інстанції дослідив, проаналізував та правильно поклав в основу обвинувального вироку дані, що містяться у: - повідомленні чергового лікаря Скалацької КРЛ про звернення ОСОБА_9 до приймального відділення з приводу спричинення йому ОСОБА_7 тілесних ушкоджень від 20.10.2017 року №1733; - заяві потерпілого ОСОБА_9 від 20.10.2017 року про те, що ОСОБА_7 здійснила вплив на нього, як на працівника органу державної виконавчої служби, з метою перешкодити виконанню ним службових обов`язків, та при цьому умисно заподіяла йому тілесні ушкодження, як службовій особі; - матеріалах зведеного виконавчого провадження №49829901, з яких вбачається, що на виконанні відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області перебувають виконавчі провадження щодо примусового виконання судових рішень про стягнення із Фермерського господарства «Барселона» на користь держави та юридичних осіб заборгованості в розмірі 9475392.29 грн., що є речовими доказами у даному кримінальному провадженні, та вказують на те, що начальник відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області ОСОБА_9 виконував виконавчі дії та обов`язки в межах даного зведеного виконавчого провадження; - протоколах слідчих експериментів від 21.03.2018 року за участю потерпілого ОСОБА_9 і свідка ОСОБА_10 , відеозаписах даних слідчих дій, під час яких потерпілий і свідок розповідали та показували як і де були вчинені правопорушення; - протоколі огляду від 23.03.2018 року відеозапису з мобільного телефону свідка ОСОБА_10 за 20.10.2017 року та відеозаписом даної слідчої дії, де зображено обставини, що мали місце в момент вчинення правопорушень обвинуваченою ОСОБА_7 щодо потерпілого ОСОБА_9 ; - протоколі огляду місця події від 07.11.2019 року та фото таблицею до нього, з якого вбачається місцевість, де знаходиться сільськогосподарська техніка.

Взяв суд до уваги і висновок №1925 від 09.01.2018 року судово-медичної експертизи, проведеної експертом Тернопільського обласного бюро судових експертиз, з якого вбачається, що при госпіталізації 20.10.2017 року ОСОБА_9 у Скалацьку КРЛ і проведеному лікарському обстеженні, були виявлено садно лівих скроневої і завушної ділянок голови, що утворилося від дії тупого предмета незадовго до звернення за медичною допомогою, та відноситься до легких тілесних ушкоджень.

Також предметом дослідження та оцінки судом першої інстанції були й покази допитаних свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 ..

Проаналізував суд і показання обвинуваченої ОСОБА_7 , котра свою винуватість у вчиненні злочинів за ч.1 ст.343, ч.2 ст. 350 КК України заперечила та пояснила, що в жовтні 2017 року державні виконавці ОСОБА_10 та ОСОБА_9 приїхали на територію її домоволодіння щоб оглядати сільськогосподарську техніку. Вона, маючи таке право, вимагала від осіб, які здійснюють виконавчі дії, надати їй судове рішення. При цьому викликала працівників поліції та захисника, оскільки вся техніка, що була на території її господарства належить їй на праві власності і понятих вони не залучили. Після цього державні виконавці ОСОБА_10 та ОСОБА_9 не хотіли продовжувати огляд і поїхали. Вона їх не штовхала та не била.

Здійснити безпосередній допит потерпілого ОСОБА_9 місцевому суду не видалося можливим, у зв`язку із смертю останнього 13.11.2020 року.

Досліджені в суді першої інстанції докази є такими, що доповнюють один одного, є взаємоузгодженими, належними та допустимими і, в своїй сукупності, та поза розумним сумнівом підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні нею інкримінованих їй кримінальних правопорушень.

Перевіривши матеріали провадження, колегія суддів приходить до висновку, що в основу рішення місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 покладено лише докази, що є належними і допустимими, одержані відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник вказує на те, що досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні здійснювалося неуповноваженими особами, оскільки матеріали провадження не містять постанови про призначення слідчих, що є наслідком визнання зібраних у справі доказів недопустимими.

Такі доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Як вбачається з Витягу з кримінального провадження №0000236, відомості до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.343 КК України були внесені 20.10.2017 року о 19:23:13 год. (т.1 а.п.79).

В даному кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000236 від 20.10.2027 року цього ж дня було призначено групу слідчих, у яку включено слідчих СВ Підволочиського ВП ГУНП України в Тернопільській області ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , що вбачається з постанови заступника начальника начальника СВ Підволочиського ВП ГУНП України в Тернопільській області ОСОБА_24 про призначення групи слідчих та визначення старшого слідчого слідчої групи від 20 жовтня 2017 року (т.1 а.п.78).

Винесення постанови про призначення групи слідчих та визначення старшого слідчого слідчої групи від 20 жовтня 2017 року відображено розділі ІІ Реєстру матеріалів досудового розслідування (т.1 а.п.10).

Аналіз матеріалів кримінального провадження свідчить про те, що усі слідчі та процесуальні дії були здійснені слідчими, які входили до групи слідчих у цьому кримінальному провадженні, а отже такі доводи захисника про недопустимість доказів - висновку судово-медичної експертизи №1925 від 09.01.2018 року та протоколи слідчих експериментів від 21.03.2018 року за участю потерпілого ОСОБА_9 . Та свідка ОСОБА_25 , відеозаписи даних слідчих дій, протокол огляду від 23.03.2018 року відеозапису з мобільного телефону свідка ОСОБА_10 від 20.10.2017 року та відеозапис даної слідчої дії - не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи.

Також в апеляційній скарзі захисник вказує, що ОСОБА_7 не було вручено письмового повідомлення про підозру у день його складання та пам`ятки про її процесуальні права й обов`язки, що є істотним порушенням прав людини і основоположних свобод, яке унеможливлювало визнання її винуватою у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення.

Такі доводи апеляційної скарги колегія суддів також вважає неспроможними, виходячи з наступних підстав.

Процесуальні строки за своїм функціональним призначенням є засобами реалізації процесуальних прав або виконання процесуальних обов`язків. Залежно від цього сплив процесуальних строків тягне за собою різні правові наслідки: закінчення строку реалізації права спричиняє припинення можливості ним скористатися, сплив строку виконання обов`язків не припиняє необхідності виконати цей обов`язок і не тягне за собою припинення повноважень службової особи на здійснення обов`язкової дії.

Частиною першою ст.278 КПК України визначено дії слідчого чи прокурора у випадку неможливості вручення повідомлення про підозру в день його складання. Тобто, у вказаній статті визначено різні строки вручення повідомлення про підозру. Зокрема для особи, яка не перебуває під вартою, вони залежать від наявності реальної можливості здійснити таке вручення у день складання повідомлення.

Як вбачається з відмітки у повідомленні про підозру від 21 листопада 2019 року (т.2 а.п.1-4) ОСОБА_7 у присутності двох понятих відмовилася від підпису в ознайомленні її з повідомленням про підозру, і після цього вона була ознайомлена в присутності захисника ОСОБА_26 та понятих 21.10.2024 року о 14:10 год..

Отже, твердження апелянта щодо того, що ОСОБА_7 не було повідомлено про підозру у день його складання, є безпідставними.

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що повідомлення про завершення досудового розслідування у встановленому порядку та уповноваженими особами здійснено не було.

Так, відповідно до вимог ст.290 КПК України, визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний повідомити підозрюваному, його захиснику, законному представнику та захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування.

При цьому, процесуальний інститут ознайомлення з матеріалами кримінального провадження спрямований, насамперед, на забезпечення можливостей сторонам сформувати власні правові позиції задля реалізації засади змагальності під час судового розгляду та при доведенні переконливості своїх позицій перед судом.

Стороні захисту надається така можливість як під час досудового розслідування в порядку статті 221 КПК, так і після його завершення в порядку статті 290 КПК. Крім того, згідно з частиною 2 статті 317 КПК, після призначення справи до судового розгляду головуючий повинен забезпечити учасникам судового провадження можливість ознайомитися з матеріалами кримінального провадження, якщо вони про це заявлять клопотання.

Обов`язком сторони обвинувачення при виконанні вимог статті 290 КПК є повідомлення про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування. Таке повідомлення здійснюється в порядку статей 111 та 135 КПК. Відповідно, у сторони захисту з`являється право знати про завершення досудового розслідування та ознайомитись з усіма матеріалами досудового розслідування. Саме незабезпечення цих прав тягне за собою негативні наслідки, передбачені частиною 12 статті 290 КПК.

Так, відповідно до доручення начальника Підволочиського відділу Кременецької місцевої прокуратури ОСОБА_27 від 21.11.2019 року №21.31/3-240-17, у відповідності до вимог ст.290 КПК України, доручено старшому слідчому СВ Підволочиського ВП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_28 повідомити підозрювану ОСОБА_7 та її захисника адвоката ОСОБА_8 про завершення досудового розслідування з наданням доступу до матеріалів досудового розслідування (т.2 а.п.14).

На виконання вказаного доручення начальника Підволочиського відділу Кременецької місцевої прокуратури ОСОБА_27 , старший слідчий СВ Підволочиського ВП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_29 повідомив підорювану ОСОБА_7 та її захисника адвоката ОСОБА_8 про завершення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні та можливість ознайомитися з матеріалами досудового розслідування, для чого прибути до 28 листопада 2019 року до слідчого ОСОБА_20 , що вбачається з повідомлення про завершення досудового розслідування та відкриття сторонам матеріалів кримінального провадження №6865/112/05-2019 від 22 листопада 2019 року (т.2 а.п.10).

Натомість, відповідно до рапортів ДОП Підволочиського ВП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_30 та ОСОБА_31 від 22.11.2019 року та долученого до них відеозапису вбачається, що 22 листопада 2019 року близько 14:10 год. по вул. Незалежності в м.Скалат ДОП Підволочиського ВП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_32 та ОСОБА_33 було зупинено автомобіль Тойота д.н.з. НОМЕР_1 , яким керувала ОСОБА_7 та при спробі вручити останній повідомлення про завершення досудового розслідування та відкриття сторонам матеріалів кримінального провадження, вона відмовилася його отримувати.

Згідно зі статтею 26 КПК, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК.

Частинами 2 та 3 ст. 87 КПК України передбачено безальтернативний обов`язок суду констатувати істотне порушення прав людини і основоположних свобод і визнати недопустимими засоби доказування, отримані: в результаті процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, здійснених без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози його застосування; з порушенням права особи на захист; з показань чи пояснень, відібраних із порушенням права особи відмовитися від давання показань і не відповідати на запитання, або без повідомлення про таке право; з порушенням права на перехресний допит; з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування та прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; в результаті обшуку житла чи іншого володіння особи, якщо до проведення даної слідчої дії не було допущено адвоката (абзац 7 розділу «мотиви щодо застосування норми права» постанови ВП ВС від 31 серпня 2022 року).

З наведеного слідує, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України) (абзац 8 розділу «мотиви щодо застосування норми права» постанови ВП ВС від 31 серпня 2022 року).

Відтак у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України (абзац 9 розділу «мотиви щодо застосування норми права» постанови ВП ВС від 31 серпня 2022 року).

Разом з тим, апелянтом не наведено, яким чином порушено конвенційні та/або конституційні права і свободи ОСОБА_7 під час вручення їй повідомлення слідчого про завершення досудового розслідування та відкриття сторонам матеріалів кримінального провадження.

Аналіз матеріалів кримінального провадження, дає колегії суддів підстави дійти висновку про те, що стороною обвинувачення було дотримано вимоги статті 290 КПК, а стороні захисту належним чином була забезпечена можливість реалізувати своє право на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження на досудовому розслідуванні та в суді.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення ґрунтується на недопустимих доказах чи доказах, які суд взяв до уваги вибірково, не знайшли свого підтвердження в ході перевірки їх судом апеляційної інстанції.

Так, апелянт вказує на те, що покази свідка ОСОБА_10 належало оцінювати місцевому суду критично з огляду на те, що останній був залежний від потерпілого ОСОБА_34 в силу перебування свідка в прямому підпорядкуванні потерпілого, який був його безпосереднім керівником.

Такі доводи колегія суддів вважає припущеннями, які не підтверджуються будь-якими об`єктивними даними.

Разом з тим, свідок ОСОБА_35 перед його допитом був попереджений місцевим судом про кримінальні відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань чи відмову від надання показань.

Крім того, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, на час допиту свідка ОСОБА_10 судом потерпілий ОСОБА_36 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер, а отже свідок на час його допиту не був у його підпорядкуванні.

Що стосується показів свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_15 та ОСОБА_37 , які приймали участь на досудовому розслідуванні в якості понятих під час проведення відповідних слідчих та процесуальних дій, а також свідка ОСОБА_14 з приводу ліквідації ФГ Барселона, то такі були оцінені місцевим судом відповідно до вимог ст.94 КПК України.

Не заслуговують також на увагу посилання сторони захисту на те, що повідомлення чергового лікаря, зареєстроване в ЖЄО за №1733 від 20.10.2017 року надійшло 20.10.2017 року о 17:40 год., тобто більше як через дві години від моменту звернення ОСОБА_9 до правоохоронних органів про вчинення відносно нього протиправних дій з боку ОСОБА_38 , яке було зареєстровано в ЖЄО за № 1731 від 20.10.2017 року, зі служби 102 надійшло 20.10.2017 року о 17:40 год., що на думку сторони захисту, викликає сумнів у тому де саме отримав тілесні ушкодження потерпілий.

Такі доводи апелянта є голослівними, які жодним чином не спростовують встановлені судом фактичні обставини правопорушення та не доводять факту отримання потерпілим тілесних ушкоджень у інший спосіб, аніж встановлено судом.

Також в апеляційній скарзі апелянт вказує на те, що матеріали провадження не містять відомостей щодо отримання органом досудового розслідування первинної медичної документації з приводу отриманих потерпілим тілесних ушкоджень, які лягли в основу висновку судово медичної експертизи №1925 від 09.01.2018 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 159 КПК тимчасовий доступ до речей і документів надається особою, у володінні якої вони знаходяться. Приписи кримінального процесуального закону вказують на те, що вимога звертатися до слідчого судді з клопотанням про тимчасовий доступ до речей і документів не є абсолютною. Вона може не застосовуватися, зокрема, у тому разі, коли запитувана сторона надає необхідні речі і документи, наприклад, за письмовим запитом. Лише у разі відмови надати запитувані речі і документи сторона може звернутися до слідчого судді, який своєю ухвалою може зобов`язати володільця надати тимчасовий доступ до речей і документів органу досудового розслідування.

Встановлено, що потерпілий ОСОБА_9 самостійно звернувся до правоохоронних органів з приводу заподіяння йому тілесних ушкоджень та у медичний заклад. Даних про те, що останній відмовлявся надати органу досудового розслідування медичну документацію для проведення судово медичної експертизи, матеріали провадження не містять.

До того ж у цій частині колегія суддів звертає увагу на висновок об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27 січня 2020 року (справа № 754/14281/17, провадження № 51-218кмо19), відповідно до якого відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, невідкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання ст. 290 КПК не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в значенні ст. 412 цього Кодексу і не веде до визнання висновку експерта недопустимим доказом, якщо сторона не клопотала про надання доступу до медичних документів або під час здійснення судового провадження їй було забезпечено можливість реалізувати право на ознайомлення з такими документами.

З наданих апеляційному суду прокурором супровідних листів №5780/112/05-2017 від 08.12.2017 року та №5894/112/03-2017 від 14.12.2017 року за запитом ТОБСМЕ на їх адресу слідчими ОСОБА_21 та ОСОБА_24 було скеровано для проведення судово-медичної експертизи у даному кримінальному провадженні медичні документи та медичну карту на ім`я ОСОБА_9 .

Разом з тим, матеріали кримінального провадження не містять будь-яких даних про те, що під час розгляду справи місцевим судам сторона захисту заявляла клопотання про ознайомлення з такими медичними документами та була позбавлена або обмежена в праві ознайомитися з ними.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для визнання висновку судово-медичної експертизи №1925 від 09.01.2018 року недопустимим доказом з цих підстав.

Також колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що потерпілий ОСОБА_36 , який будучи працівником органу державної виконавчої служби, відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» був службовою особою, прибув для виконання ним службових обов`язків по зведеному виконавчому провадженню, що перебувало на виконанні відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, начальником якого він був, тобто діяв відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», його дії щодо виявлення майна боржника були законними та обов`язковими для виконання громадянами і службовими особами.

За таких обставин доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів вважає неспроможними.

Отже, при перевірці вироку суду першої інстанції та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить висновку про те, що вирок суд першої інстанції є законним та обґрунтованим та не вбачає підстав для його скасування чи зміни, а отже не вбачає підстав до задоволення апеляційної скарги.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

Ухвалила:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на вирок Збаразького районного суду Тернопільської області від 29 січня 2025 року залишити без задоволення, а вирок Збаразького районного суду Тернопільської області від 29 січня 2025 року щодо ОСОБА_7 за ч.1 ст.343, ч.2 ст.350 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців.

Головуючий

Судді