ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 296/4588/22

провадження № 51-5093 км 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

в режимі відеоконференції

захисника ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000134, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та зареєстрованого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 260 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 11 квітня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено:

- за ч. 1 ст. 258-3 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ч. 2 ст. 260 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років без конфіскації майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Вирішено питання процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.

За обставин, встановлених судом та детально описаних у вироку суду ОСОБА_7 засуджено за участь у терористичній організації та за участь у діяльності непередбачуваного законом збройного формування за наступних обставин.

Керівниками терористичних груп, що діяли на території окремих районів Донецької області, 7 квітня 2014 року з метою продовження здійснення терористичної діяльності шляхом об`єднання даних груп у стійке об`єднання трьох і більше осіб з чітким розподілом функцій, встановленням правил поведінки, обов`язкових для цих осіб під час підготовки і вчинення терористичних актів, утворено злочинну організацію «Донецька Народна Республіка», яка відповідно до абз. 19 ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», є терористичною, та видано «Акт про проголошення державної самостійності «Донецької Народної Республіки».

Терористична організація «ДНР» має стабільний склад лідерів, які підтримують між собою тісні стосунки, централізоване підпорядкування учасників «політичного» та «силового» блоку лідерам організації, а також план злочинної діяльності та чіткий розподіл функцій учасників щодо його досягнення. Учасники «ДНР» займаються вчиненням терористичних актів, залякуванням населення, вбивством громадян та інших тяжких і особливо тяжких злочинів.

На виконання загального злочинного умислу учасники терористичної організації «ДНР» на території окремих районів Донецької області вчинили збройні напади на установи органів місцевого самоврядування, будівлі правоохоронних та інших державних органів, захопивши їх, та взяли під контроль зазначені території.

Чисельні злочини, вчинені представниками терористичної організації «ДНР» або за їх участі, відображені у зверненнях Верховної Ради України до міжнародних організацій та іноземних держав щодо визнання «ДНР» терористичною організацією. Зокрема, у зверненні до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, затвердженому Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року за № 129-VIII, та зверненні до Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, національних парламентів держав-членів ЄС, США, Канади, Японії та Австралії щодо масового розстрілу людей під Волновахою в Україні, затвердженому Постановою Верховної Ради України від 14 січня 2015 року за №106-VІІІ, Постанові Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Щодо протидії поширенню підтриманого Російською Федерацією міжнародного тероризму» від 22 липня 2014 року за №1597-VII, Постанові Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року за №337- VIII, Постанові Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про трагічну загибель людей внаслідок терористичного акту над територією України» від 22 липня 2014 року за №1596-VІІ, Постанові Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організації «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 4 лютого 2015 року за №145-VІІІ, Законі України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року за №2268-VІІІ.

У червні 2016 року ОСОБА_7 виїхав на тимчасово окуповану територію Донецької області, після чого у невстановлений досудовим розслідуванням час, однак не пізніше 24 липня 2018 року, будучи достовірно обізнаним про вищевказану злочинну діяльність терористичної організації «ДНР», добровільно став її учасником, вступивши її до підрозділу - « ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 )», що входить до складу « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (далі - ОГРБ «Спарта»). Вказаний підрозділ терористичної організації попередньо мав назву «окремий розвідувальний батальйон морської піхоти «Спарта» 1 Армійського корпусу Міністерства оборони Донецької Народної Республіки, у складі якого ОСОБА_7 діяв на посаді командира 1 відділення 3 розвідувальної групи 1 розвідувальної роти у псевдовійськовому званні «гвардії сержант».

Водночас установлено, що ОГРБ «Спарта» має організовану структуру військового типу з притаманними їй ознаками, а саме: єдиноначальність, підпорядкованість, чітку ієрархічність та дисципліну; у ньому проводиться військова, стройова та фізична підготовка; незаконно має на озброєнні придатні для використання вогнепальну зброю, бойові припаси, вибухівку. Особовий склад ГОГРБ «Спарта» використовує військову техніку та інше військове майно. Учасникам вказаного не передбаченого законом збройного формування присвоюються військові звання та вони призначаються на військові посади.

За ОГРБ «Спарта» закріплено окремі знаки розрізнення, бойовий прапор, бланки, печатки, військові квитки. До складу ОГРБ «Спарта» входять наступні підрозділи військового типу: штаб, 1-а розвідувальна рота, 2-а розвідувальна рота, інженерно-саперний взвод, взвод технічних засобів розвідки, група швидкого реагування, взвод зв`язку, медичний підрозділ, взвод забезпечення, які підпорядковуються командиру та його заступникам.

Керівниками вказаного, не передбаченого законом збройного формування, визначено механізм вступу до нього, порядок проходження служби, в кожному структурному підрозділі ставляться завдання щоденної діяльності, які полягають в збройному опорі правоохоронним органам України і Збройним Силам України, знищенні їх живої сили і матеріальних засобів, а також скоєнні інших тяжких і особливо тяжких злочинів.

Згідно з ч. 6 ст. 17 Конституції України, на території України забороняється створення і функціонування будь-яких збройних формувань, не передбачених законом. Створення ОГРБ «Спарта» не передбачено жодними нормативно-правовими актами України.

ОСОБА_7 , будучи учасником не передбаченого законом збройного формування ОГРБ «Спарта», в період з невстановленого досудовим розслідуванням часу, однак не пізніше ніж з 24 липня 2018 року по даний час, перебуваючи на території Донецької області, брав участь у його діяльності відповідно до визначених за ним обов`язків, а саме:

- керував діями підлеглих бойовиків;

- забезпечував боєздатність ввіреного йому підрозділу;

- брав участь у розробленні планів бойової підготовки;

- чинив збройний опір та незаконну протидію виконанню службових обов`язків співробітниками правоохоронних органів України і військовослужбовцями Збройних Сил України, задіяними у проведенні антитерористичної операції та операції Об`єднаних сил;

- здійснював бойові чергування на позиціях ОГРБ «Спарта» та у місцях його постійної дислокації;

- брав участь у проведенні військової, стройової та фізичної підготовки вказаного не передбаченого законом збройного формування.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про залишення без змін вироку місцевого суду, яким ОСОБА_7 засуджено за вчинення інкримінованих йому злочинів та посилається на невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам статей 370, 419 КПК України, оскільки на думку захисника, вона не містить відповідей на всі доводи його апеляційної скарги. Вважає недоведеною наявними в справі доказами винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів. Також наводить доводи щодо суворості призначеного засудженому покарання.

Під час касаційного розгляду захисник підтримав подану касаційну скаргу та просив її задовольнити з наведених в ній підстав.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор під час касаційного розгляду вважав, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника немає, тому просив залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без зміни.

Мотиви Суду

Відповідно до вимог ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотримання вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведенні належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 419 КПК України передбачає, що у мотивувальній частині ухвали апеляційного суду належить наводити мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Таким чином закон вимагає від суду проаналізувати усі доводи апеляційної скарги та дати на них мотивовані відповіді.

Ухвала апеляційного суду - це рішення вищого суду стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку та повинна відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції, тобто бути законною і обґрунтованою.

Вимогами кримінального процесуального закону передбачено, що рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності й обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону, фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Як убачається зі справи, не погоджуючись із ухваленим вироком районного суду щодо ОСОБА_7 , захисник подав апеляційну скаргу, в якій наголошував на необхідності його скасування та закриття кримінального провадження в частині засудження останнього за ч. 1 ст. 258-3 КК України з підстав, передбачених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, а в частині засудження за ч. 2 ст. 260 КК України просив пом`якшити призначене покарання до мінімального, передбаченого санкцією вказаної статті. Захисник вказував, що ОСОБА_7 не мав відношення до створення та організації діяльності «ДНР» та жодним нормативно-правовим актом не визнано «ДНР» терористичною організацією. Зазначав, що інкриміноване ОСОБА_7 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 258-3 КК України не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду.

Проте перевіркою матеріалів кримінального провадження колегія суддів дійшла висновку про безпідставність зазначених доводів касаційної скарги сторони захисту та вважає, що апеляційний суд, в мотивувальній частині ухвали, виклавши зміст вказаних доводів, належним чином перевірив їх, навів переконливі мотиви для їх спростування та обґрунтував підстави, через які залишив їх без задоволення.

Так, судовий розгляд кримінального провадження як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції щодо ОСОБА_7 проведено у відсутності обвинуваченого, оскільки провадження за його обвинуваченням здійснено в порядку спеціального судового провадження (in absentia), з дотриманням вимог КПК України про належне повідомлення його про час та місце судового розгляду шляхом опублікування судового виклику у ЗМІ загальнодержавної сфери розповсюдження - «Урядовий кур`єр» та на офіційному веб-сайті Судової влади.

Аналогічним способом до відома ОСОБА_7 було доведено зміст вироку суду першої інстанції.

Інститут спеціального кримінального провадження повністю узгоджується з нормами міжнародного права та практикою Європейського суду з прав людини.

Зокрема, питанню виконання вироків, винесених у відсутність обвинуваченого присвячений окремий розділ Європейської конвенції про міжнародну дійсність кримінальних вироків, ратифіковану Україною 26 вересня 2002 року, відповідно до положень якої, якщо Конвенція не передбачає іншого, виконання вироків, постановлених у відсутність обвинуваченого, та постанов у кримінальних справах здійснюється за тими самими правилами, що й інших вироків.

Резолюцією Комітету Міністрів Ради Європи № (75)11 від 19.01.1973 встановлено, що процедура заочного розгляду (trial in absentia) не порушує права обвинуваченого як на справедливий розгляд, так і на присутність i при розгляді його справи. У ній сформульовані умови та мінімальний перелік правил заочного розгляду, якими повинні користуватися держави-члени Ради Європи при розгляді справи за відсутності підсудного.

А тому, зважаючи на специфіку судового провадження (in absentia), судами першої та апеляційної інстанцій були вжиті всі прямо передбачені кримінальним процесуальним законом заходи щодо інформування обвинуваченої особи про здійснення кримінального провадження шляхом публікації відповідної інформації в ЗМІ та мережі Інтернет, однак забезпечити явку ОСОБА_7 до суду вжитими заходами не вдалося. При цьому, останній вважався належним чином ознайомленим зі змістом зазначеної інформації з моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження.

Як видно зі справи, апеляційний суд обґрунтовано визнав безпідставними твердження захисника ОСОБА_6 про відсутність, на його думку, беззаперечних доказів винуватості ОСОБА_7 у скоєнні інкримінованих йому злочинів, оскільки перевіркою матеріалів провадження встановлено, що висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 260 КК України, а саме в участі у терористичній організації та у діяльності не передбаченого законом збройного формування, за обставин, детально викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України. Встановлені судом першої інстанції обставини кримінальних правопорушень підтверджуються безпосередньо дослідженими під час судового розгляду доказами, зміст та правова оцінка яких детально викладені у вироку.

Надаючи оцінку апеляційним доводам сторони захисту про те, що викладене в обвинувальному акті обвинувачення за ч. 1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 260 КК України, за яким суд першої інстанції визнав ОСОБА_7 винуватим, не знайшло свого підтвердження, апеляційний суд не погодився з цими твердженнями та з огляду на зміст обвинувального акту, в якому зазначені всі обов`язкові відомості, про які йдеться в ч. 2 ст. 291 КПК України, тобто цей процесуальний документ за своєю формою та змістом повністю відповідає вимогам вищезазначеної статті Кримінального процесуального кодексу України, так як слідчий з достатньою повнотою відобразив фактичні обставини кримінального правопорушення, які вважав встановленими, його правову кваліфікацію з посиланням на положення КК України, сформулював обвинувачення, яке є зрозумілим та містить дані про кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 260 КК України, за вчинення яких засуджено ОСОБА_7 , в тому числі час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення, правильно визнав такі доводи захисника безпідставними.

Всі досліджені у цьому провадженні докази, як кожен окремо, так і їх сукупність, підтверджують обставини, що регламентовані ст. 91 КПК України щодо події кримінального правопорушення (його часу, місця, способу, обставин його вчинення), причетності засудженого до учинення інкримінованих йому діянь, його винуватості, форми вини, та водночас дають повне уявлення щодо усіх елементів і ознак інкримінованих ОСОБА_7 у даному провадженні кримінальних правопорушень.

З огляду на викладене, рішення суду апеляційної інстанції про залишення без задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 на вирок суду першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, передбачених ч. 1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 260 КК України, ухвалено відповідно до вимог ст. 419 КПК України, у ньому викладено та належним чином перевірено всі її доводи та за результатом апеляційного розгляду постановлено ухвалу, яка відповідає критеріям законності та обґрунтованості, як того вимагає ст. 370 КПК України, а також повністю узгоджується з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, «Веренцов проти України» від 11 липня 2013 року).

Наведені в касаційній скарзі доводи про неправильне застосування судами попередніх інстанцій закону про кримінальну відповідальність у зв`язку з тим, що «ДНР» не визнавалася терористичною організацією на законодавчому рівні, а отже дії обвинуваченого не можуть бути кваліфікованими за ч. 1 ст. 258-3 КК України, колегія суддів вважає надуманими з огляду на таке.

Як неодноразово наголошував Верховний Суд у своїх рішеннях і на що орієнтує судову практику, поняття терористичної організації визначено у ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» від 20 березня 2003 року № 638-IV (далі - Закон № 638-IV), а також у ст. 28 КК, згідно з якими терористична організація - це стійке об`єднання трьох і більше осіб, створене з метою здійснення терористичної діяльності, у межах якого здійснюється розподіл функцій, встановлено певні правила поведінки, обов`язкові для цих осіб під час підготовки та вчинення терористичних актів. Для визнання організації терористичною є достатнім факт того, якщо хоча б один з її структурних підрозділів здійснює терористичну діяльність з відома хоча б одного з керівників (керівних органів) усієї організації.

Терористична організація виділена як вид злочинної організації за спеціальною метою здійснення терористичної діяльності. Так, відповідно до вказаного вище Закону, а також ст. 28 КК України терористична діяльність - це діяльність, яка охоплює планування, організацію, підготовку та реалізацію терористичних актів, підбурювання: до вчинення терористичних актів, насильства над фізичними особами або організаціями, знищення матеріальних об`єктів у терористичних цілях, організацію незаконних збройних формувань, злочинних угрупувань (злочинних організацій), організованих злочинних груп для вчинення терористичних актів, так само як і участь у таких актах, вербування, озброєння, підготовку та використання терористів, пропаганду й поширення ідеології тероризму, фінансування та інше сприяння тероризму.

Існування окремого судового рішення, рішення органу законодавчої чи виконавчої влади про визнання діяльності терористичною для притягнення особи до кримінальної відповідальності за ст. 258-3 КК України не є обов`язковим.

Діяльність «ДНР» як терористичної організації підтверджується зверненнями Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання РФ державою-агресором, які затверджено Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VІІІ, Заявою Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян», схваленою Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 2015 року № 145-VIII, заявою Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», схваленою постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VІІІ, в яких «ДНР» та «ЛНР» визнано терористичними організаціями.

Висновок суду про визнання «ДНР» терористичною організацією узгоджується також із практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що на початку квітня 2014 року збройні угруповання почали захоплювати офіційні будівлі Донецької та Луганської областей і заявляти про створення самопроголошених утворень, відомих як «ДНР» і «ЛНР». У відповідь 14 квітня 2014 року Уряд України, який розглядає такі збройні формування як терористичні організації, санкціонував застосування проти них збройних сил шляхом введення в правове поле поняття «антитерористична операція» (рішення від 25 липня 2017 року у справі «Хлєбік проти України»).

Тому доводи касаційної скарги захисника в цій частині є необґрунтованими та безпідставними. Ухвала апеляційного суду відповідає положенням статей 370, 419 КПК.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, то вирішуючи питання про його вид та розмір, місцевий суд узяв до уваги ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які згідно зі ст. 12 КК України належать до категорії особливо тяжких (ч. 1 ст. 258-3 КК України) і тяжких злочинів (ч. 2 ст. 260 КК України), характер діяння, форму і ступінь вини, мотиви вчинення кримінальних правопорушень, а також те, що протиправна діяльність ОСОБА_7 була пов`язана, крім іншого, з матеріальним збагаченням. Суд урахував дані про особу винного, який раніше судимим не був, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебував, відсутність обставин, які пом`якшують і обтяжують покарання та дійшов висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 можливе в умовах ізоляції від суспільства, і призначив йому покарання в межах санкцій ч. 1 ст. 258-3 і ч. 2 ст. 260 КК України з конфіскацією майна, яке є його власністю.

Саме таке покарання суд першої інстанції визнав необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

З цим покаранням обґрунтовано погодився також апеляційний суд і погоджується суд касаційної інстанції.

На думку колегії суддів, у даному конкретному випадку, призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення. Правових підстав вважати це покарання явно несправедливим через суворість немає.

Неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, таких порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б істотними та підставами, передбаченими ст. 438 КПК України, для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення у цій справі не встановлено, а тому в задоволенні касаційних вимог захисника слід відмовити.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Ухвалу Житомирського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3