Київський апеляційний суд
В И Р О К

І м е н е м У к р а ї н и

4 червня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ( ОСОБА_5 ),

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференції із застосуванням підсистеми "Електронний суд" кримінальне провадження № 0001984 щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Києва, громадянина України,

що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

проживає за адресою: АДРЕСА_2 , судимого:

1) вироком Київського обласного суду від 13.05.1994

за ст.861 КК України 1960 року із застосуванням ст.44 КК України 1960 року, ст.17 ч.3 ст.81 КК України 1960 року на 5 років позбавлення волі

з конфіскацією майна;

2) вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 28.08.1997

за ч.1 ст.101 КК України 1960 року на 3 роки позбавлення волі;

3) вироком Ватутінського районного суду м. Києва від 18.04.2001

за ч.3 ст.206, ч.1 ст.101 КК України 1960 року на підставі

ст.43 КК України 1960 року на 5 років 6 місяців позбавлення волі;

4) вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 11.04.2005

з урахуванням змін, внесених ухвалою Апеляційного суду міста Києва

від 25.08.2005, за ч.4 ст.152, ч.2 ст.153 КК України

на 8 років позбавлення волі;

5) вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 28.10.2010

за ч.2 ст.186 КК України на підставі ст.71 КК України

на 4 роки 6 місяців позбавлення волі;

6) вироком Дарницького районного суду м. Києва від 16.02.2016

за ч.1 ст.187 КК України на 6 років позбавлення волі,

звільненого 20.08.2020 по відбуттю строку покарання,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 30 вересня 2024 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 30.09.2024 ОСОБА_8 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.4 ст.185 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік і на нього покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

В апеляційній скарзі заступник керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_9 просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання та визначення обставини, яка пом`якшує покарання, скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч.4 ст.185 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років і виключити обставину, яка пом`якшує покарання, - щире каяття.

Прокурор не оспорює фактичні обставини кримінального правопорушення, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості ОСОБА_8 та правову кваліфікацію його дій, однак вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме, ст.75 КК України, безпідставно звільнивши обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням. Внаслідок цього призначене ОСОБА_8 покарання із застосуванням інституту звільнення від його відбування з випробуванням не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і є явно несправедливим через м`якість.

Вказує, що суд дійшов помилкового висновку про можливість виправлення ОСОБА_8 без відбування покарання, залишивши без належної оцінки ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який неодноразово судимий, однак на шлях виправлення не став, знову вчинив умисний тяжкий корисливий злочин і наполегливо прагне вести незаконний та асоціальний спосіб життя.

Не погоджується прокурор і з тим, що суд врахував щире каяття як обставину, яка пом`якшує покарання, і з посиланням на постанову Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к зазначає, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. В матеріалах кримінального провадження такі дані відсутні.

У запереченнях на апеляційну скаргу прокурора обвинувачений просить залишити її без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити; доводи захисника і обвинуваченого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги і просили вирок суду залишити без змін; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її належить задовольнити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що 3 червня 2024 року близько 14 години ОСОБА_8 у дворі будинку АДРЕСА_3 звернув увагу на раніше незнайомого ОСОБА_10 , у якого в нагрудній відкритій кишені теніски знаходився мобільний телефон, і у нього виник умисел на повторне таємне викрадення чужого майна. Реалізуючи свій умисел, діючи в умовах воєнного стану, з метою власного незаконного збагачення, ОСОБА_8 підійшов до ОСОБА_10 і попросив цигарку, на що останній, тримаючи у руці пакет з продуктами, відволікся і відвернувся трохи у бік, намагаючись дістати цигарку з кишені штанів. ОСОБА_8 , скориставшись моментом і вільним доступом, непомітно для потерпілого рукою витягнув з кишені його теніски мобільний телефон "Samsung Galaxy A14" вартістю 4 969 гривень 30 копійок з sim-карткою оператора "Київстар". Після цього ОСОБА_8 залишив місце вчинення кримінального правопорушення, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим завдав ОСОБА_10 матеріальної шкоди на вказану суму.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч.4 ст.185 КК України - таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану, - є вірною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для зміни або скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, всупереч вимогам ст.ст.50, 75 КК України, суд першої інстанції без достатніх підстав, призначивши обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, звільнив від його відбування з випробуванням, на що обґрунтовано послався в апеляційній скарзі прокурор.

Так, згідно зі ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене ст.ст.403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспортного засобу особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч.3 ст.127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Цих вимог закону суд першої інстанції не дотримав і, звільняючи ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, не навів переконливих доводів на підтвердження прийнятого рішення про можливість його виправлення без відбування покарання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 шість разів судимий, при цьому тричі - за злочини проти власності, неодноразово відбував покарання у кримінально-виконавчих установах і знову вчинив тяжкий злочин проти власності. Викрадений мобільний телефон повернуто потерпілому виключно завдяки сумлінній роботі працівників поліції. Вказані обставини свідчать про відсутність критичної оцінки обвинуваченим своїх дій, небажання вести законослухняний спосіб життя і дотримуватись загальноприйнятих у суспільстві правил поведінки, а відтак і щирого каяття

А тому колегія суддів приходить до висновку про відсутність законних підстав для звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

Згідно з ст.409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Тому відповідно до вимог ст.ст.413, 420 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, тобто застосування закону, який не підлягає застосуванню, що, як правильно вказує прокурор, потягло за собою неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, є підставою для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_8 покарання і ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що скасування вироку в частині призначеного покарання стосується і відповідних мотивів суду, що не потребує окремого виключення обставини, яка пом`якшує покарання.

При ухваленні вироку в цій частині колегія суддів відповідно до вимог ст.65 КК України враховує, що ОСОБА_8 вчинив тяжкий злочин, неодноразово судимий, не має сім`ї та постійного місця проживання.

Обставин, які пом`якшують покарання, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Обставиною, яка обтяжує покарання, - є рецидив злочинів.

Колегія суддів приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк, установлений у санкції відповідного закону України про кримінальну відповідальність, яке належить відбувати реально.

Саме таке покарання, яке полягає в ізоляції та поміщенні до кримінально-виконавчої установи закритого типу, буде відповідати вимогам ст.65 КК України, а також буде необхідним для досягнення його мети, тобто необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_8 та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 30 вересня 2024 року щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання із звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст.75 КК України скасувати.

Призначити ОСОБА_8 за ч.4 ст.185 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 /п`ять/ років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 обчислювати з 4 червня 2025 року.

Зарахувати ОСОБА_8 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 30 квітня 2025 року по 3 червня 2025 року включно.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

В умовах дії воєнного стану після проголошення резолютивної частини вироку його повний текст обов`язково вручається учасникам судового провадження в день його проголошення.

На вирок може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3