ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/2409/22 Номер провадження 11-кп/814/1369/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора представника установи виконання покарань захисника засудженогоОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції судове провадження за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_10 на ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчук від 08 квітня 2025 року,

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання про приведення вироку Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 09 квітня 2024 року у відповідність до вимог закону, поданого

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцем м. Баштанка Баштанського р-ну Миколаївської обл., проживаючим за адресою: АДРЕСА_1 , неодноразово судимим, останній раз -

09 квітня 2024 року Лубенським міськрайонним судом Полтавської області за ч.4 ст.185, ч.4 ст.70 КК України на 5 років позбавлення волі.

Ухвалене рішення місцевий суд мотивував тим, що:

ОСОБА_9 засуджено за вчинення декількох епізодів злочинної діяльності, які кваліфіковані за однією частиною однієї статті КК України ч.4 ст.185 КК України, при цьому, деякі діяння перестали бути кримінально караними (епізоди від 06, 07, 09 і 13 травня, 12 і 16 червня 2022 року), а деякі - ні (епізод від 18 червня 2022 року), а тому, зважаючи на те, що ОСОБА_9 не призначалось покарання за окремими епізодами злочинної діяльності, наразі підстави для звільнення його від покарання за вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 09 квітня 2024 року є відсутніми;

09 січня 2025 року Автозаводським районним судом м. Кременчук було відмовлено в задоволенні аналогічного за змістом клопотання ДУ «Кременчуцька виховна колонія» та ухвала цього суду набрала законної сили.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчук від 08 квітня 2025 року, ухвалити нову ухвалу, якою клопотання засудженого ОСОБА_9 задовольнити й виключити з мотивувальної частини вироку Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 09 квітня 2024 року посилання на вчинення ОСОБА_9 кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185 КК України, за епізодами від 06, 07, 09, 13 травня, 12 і 16 червня 2022 року у зв`язку з усуненням кримінальної караності вказаних діянь відповідно до Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» №3886-ІХ від 18 липня 2024 року. Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції не врахував те, що: на ОСОБА_9 розповсюджується зворотна дія вказаного вище Закону України, оскільки сума викраденого ОСОБА_9 майна за епізодами від 06, 07, 09, 13 травня, 12 і 16 червня 2022 року за вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 09 квітня 2024 року не перевищує 2 481 гривню (2 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян станом на 01 січня 2022 року), у зв`язку з чим обвинувачення за названими епізодами злочину підлягає виключенню з вироку; незважаючи на те, що таке звільнення ОСОБА_9 від покарання за окремими епізодами не матиме впливу на призначене йому покарання за ч.4 ст.185 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі, яке є єдиним за своєю суттю і мінімальним за розміром, таке звільнення матиме важливе значення при розгляді й вирішенні в подальшому питання щодо можливості застосування до засудженого положень ст.ст.81, 82 КК України з огляду на зменшення обсягу протиправних діянь, за які він відбуває покарання.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку прокурора, представника установи виконання покарань, обвинуваченого та його захисника про задоволення апеляційної скарги, вивчила матеріали судового провадження, обговорила доводи апелянта та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд безпідставно не застосував до ОСОБА_9 положення Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» №3886-IX від 18 липня 2024 року є обґрунтованими.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу місцевого суду суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу та ухвалити нову ухвалу.

Пунктами 3, 4 ч.1 ст.409 КПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону визнаються такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (положення ч.1 ст.412 КПК України).

Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування судового рішення, є незастосування закону, який підлягає застосуванню (п.1 ч.1 ст.413 КПК України).

Виходячи з приписів п.13 ч.1 ст.537 КПК України, до питань, які суд вирішує під час виконання вироку, належить питання про звільнення від покарання у випадку, передбаченому ч.2 ст.74 КК України.

За змістом ч.2 ст.74 КК України особа, засуджена за діяння, караність якого законом усунена, має бути звільнена від призначеного судом покарання.

Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» №3886-IX від 18 липня 2024 року до ст.51 КУпАП унесено зміни, за якими збільшено до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян межу між адміністративною та кримінальною відповідальністю за викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати.

Згідно з висновком щодо застосування норм права, який міститься в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 жовтня 2024 року (справа №278/1566/21), зміни, внесені Законом України №3886-IX від 18 липня 2024 року, мають зворотну дію в часі. У ході з`ясування, чи перевищує вартість викраденого розмір, визначений у ст.51 КУпАП, має враховуватися розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, установлений на час вчинення правопорушення, з огляду на положення п.5 підрозд. 1 розд. ХХ та п.п.169.1.1 п.169.1 ст.169 розд.IV Податкового кодексу України.

Відповідно до вказаних вище положень Податкового кодексу України та Закону України №3886-IX вартість викраденого майна, з якого наставала кримінальна відповідальність за ст.185 КК України, в 2022 році становила 2481 гривню.

З матеріалів провадження вбачається, що засуджений ОСОБА_9 у порядку ст.ст.537, 539 КПК України подав до місцевого суду клопотання, в якому просив привести вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 09 квітня 2024 року щодо нього у відповідність до Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» №3886-IX від 18 липня 2024 року та виключити з цього судового рішення епізоди за ч.4 ст.185 КК України від 06, 07, 09, 13 травня, 12, 16 червня 2022 року та вважити його засудженим за ч.4 ст.185 КК України за епізодом від 18 червня 2022 року (а.п.1).

Так, 09 квітня 2024 року Лубенським міськрайонним судом Полтавської області ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за ч.4 ст.185 КК України на 5 років позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16 березня 2023 року більш суворим покаранням за вказаним вище вироком призначено ОСОБА_9 остаточне покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

За вироком суду від 09 квітня 2024 року ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за те, що він в умовах воєнного стану вчинив крадіжки чужого майна:

06 травня 2022 року приблизно о 18 годині - на суму 766 гривень 67 копійок (епізод №1);

07 травня 2022 року приблизно о 10 годині на суму 1 350 гривень (епізод №2);

09 травня 2022 року приблизно о 14 годині на суму 584 гривні 84 копійки (епізод №3);

12 червня 2022 року приблизно о 23 годині на суму 1 800 гривень (епізод №5);

16 червня 2022 року приблизно о 23 годині на суму 1 781 гривня (епізод №6);

18 червня 2022 року приблизно о 23 годині на суму 2 561 гривня (епізод №7).

Відповідно до встановлених судом у ході ухвалення вироку обставин за епізодом №4 від 13 травня 2022 року крадіжку було вчинено самостійно іншим засудженим ОСОБА_11 , без співучасті із ОСОБА_9 , у зв`язку з чим визнано винуватим і засуджено саме ОСОБА_11 , а тому питання про звільнення ОСОБА_9 від покарання та приведення щодо нього вироку у відповідність до Закону України №3886-IX від 18 липня 2024 року за цим епізодом вирішенню не підлягає, оскільки не стосується ОСОБА_9 (а.п.2-8).

Отже, оскільки вартість викраденого ОСОБА_9 майна за епізодами від 06, 07, 09 травня, 12 і 16 червня 2022 року (епізоди №№1, 2, 3, 5, 6), є меншою ніж 2 неоподатковувані мінімуми доходів громадян, що застосовувались у 2022 році, то вказані діяння з огляду на передбачений ст.58 Конституції України і ст.5 КК України принцип зворотної дії закону в часі наразі не становлять кримінально карані діяння, передбачені ч.4 ст.185 КК України.

Проте суд першої інстанції не дав належної оцінки наявності наведених вище підстав для застосування приписів Закону України №3886-IX від 18 липня 2024 року, які підлягають обов`язковому застосуванню, до вчинених засудженим дій за епізодами №№1, 2, 3, 5, 6, та наслідкам такого застосування, в результаті чого дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_9 .

Колегія суддів погоджується з твердженням місцевого суду про те, що за кожним епізодом кримінального правопорушення ОСОБА_9 не призначалось окремо покарання, оскільки кримінальним законом не передбачено можливості призначення покарання за окремими епізодами злочинної діяльності, відповідальність за які передбачена однією частиною однієї статті КК України. Натомість, зазначені вище правила стосуються саме особливостей стадії обрання заходу примусу в ході ухвалення вироку.

Проте судом першої інстанції не враховано те, що покарання є заходом примусу, який застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, та полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Відсутність належного реагування суду щодо приведення вироку у відповідність до Закону України №3886-IX від 18 липня 2024 року призведе до наявності в цьому судовому рішенні вказівки про обрання ОСОБА_9 заходу примусу, в тому числі за вчинення ним діянь за епізодами №№1, 2, 3, 5, 6, караність яких усунута законом, які наразі не становлять кримінального правопорушення за ч.4 ст.185 КК України та не передбачають призначення за їх вчинення кримінального покарання.

Окрім того, обсяг дій, за які засудженому обрано захід примусу, може мати вплив на вирішення в подальшому інших питань під час виконання вироку, зокрема, пов`язаних із існуванням оціночних критеріїв для звільнення засудженого від відбування покарання чи зміни його виду.

Тому й наявність іншого судового рішення місцевого суду про відмову в задоволенні аналогічного клопотання установи виконання покарань, яке, при цьому, не було предметом апеляційного перегляду, не впливає на помилковість оскаржуваної ухвали.

Таким чином, місцевим судом закон України про кримінальну відповідальність застосовано неправильно (не застосовано закон, який підлягав застосуванню) та допущено порушення вимог кримінального процесуального закону, яке є істотним, оскільки перешкодило ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, що відповідно до п.п.3, 4 ч.1 ст.409 КПК України є підставою для його скасування.

Ураховуючи наведене вище, оскаржувану ухвалу належить скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 09 квітня 2024 року щодо ОСОБА_9 привести у відповідність до Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» №3886-IX від 18 липня 2024 року й на підставі ч.2 ст.74 КК України звільнити ОСОБА_9 від покарання, призначеного за цим вироком за епізодами вчинення засудженим злочину №№1, 2, 3, 5 та 6 за ч.4 ст.185 КК України у зв`язку з усуненням законом караності діяння.

Разом з тим, за епізодом №7 вартість викраденого ОСОБА_9 майна перевищує 2 неоподатковувані мінімуми доходів громадян, що застосовувались у 2022 році, а тому вчинене засудженим діяння за вказаним епізодом утворює склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, й відповідно підстави для звільнення ОСОБА_9 від покарання за вчинення цього кримінально караного діяння є відсутніми.

Застосування до засудженого положень Закону України №3886-IX від 18 липня 2024 року щодо епізодів №№1, 2, 3, 5, 6 не впливає на вид і розмір покарання, яке призначено йому 09 квітня 2024 року Лубенським міськрайонним судом Полтавської області за ч.4 ст.185 КК України з подальшим застосуванням ч.4 ст.70 КК України та є мінімальним за санкцією ч.4 ст.185 КК України, обраним із застосуванням найбільш сприятливого принципу призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень (шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим).

Тому ОСОБА_9 слід уважати засудженим за вказаним вище вироком: за ч.4 ст.185 КК України за епізодом вчинення злочину №7 - до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі; на підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16 березня 2023 року більш суворим покаранням за вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 09 квітня 2024 року до остаточного покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

Водночас суд апеляційної інстанції зауважує, що, як прямо передбачено положеннями ч.2 ст.74 КК України, п.13 ч.1 ст.537 КПК України, у випадку усунення законом караності діянь, за вчинення яких засуджено особу, суд за наслідками розгляду відповідного питання на стадії виконання вироку застосовує саме звільнення особи від відбування покарання, призначеного за ці діяння, а не виключення з вироку посилання на вчинення згаданих діянь, про що помилково йдеться в клопотанні засудженого та апеляційній скарзі прокурора. Процесуальної можливості виключення з вироку епізодів злочинних діянь в порядку розгляду питання за правилами ст.ст.537, 539 КПК України чинним законодавством України не передбачено.

Отже, апеляційну скаргу та, як наслідок, і клопотання, слід задовольнити частково.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_10 задовольнити частково.

Ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчук від 08 квітня 2025 року щодо ОСОБА_9 скасувати.

Ухвалити нову ухвалу, якою клопотання засудженого ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 09 квітня 2024 року щодо ОСОБА_9 привести у відповідність до Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» №3886-IX від 18 липня 2024 року.

На підставі ч.2 ст.74 КК України звільнити ОСОБА_9 від покарання, призначеного за вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 09 квітня 2024 року, за епізодами вчинення ним злочину №№1, 2, 3, 5 та 6 за ч.4 ст.185 КК України у зв`язку з усуненням законом караності діяння.

Уважати ОСОБА_9 засудженим за вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 09 квітня 2024 року:

за ч.4 ст.185 КК України за епізодом вчинення злочину №7 - до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі;

на підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16 березня 2023 року більш суворим покаранням за вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 09 квітня 2024 року до остаточного покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4