ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/3848/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/207/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст.286 КК
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2025 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 квітня 2025 року.

Даним вироком,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Добромірка Збаразького району Тернопільської області, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, на утриманні двоє малолітніх дітей, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Відповідно до ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Вирішено питання речових доказів, арешту майна та судових витрат.

Згідно з вироком суду, 20 січня 2025 року о 14 год. 30 хв. ОСОБА_7 , керуючи технічно-справним автомобілем Mitsubishi Outlander р.н. НОМЕР_1 , рухався заднім ходом по території КНП «Тернопільська комунальна міська лікарня №2», що по вул. Купчинського, 14 в м. Тернопіль в напрямку виїзду з території лікарні на проїзну частину дороги вул. Купчинського.

Рухаючись заднім ходом, водій автомобіля Mitsubishi Outlander р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_7 , в порушення вимог п. 2.3 (б, д) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року зі змінами та доповненнями (далі - ПДР), не був достатньо уважним та не стежив належно за дорожньою обстановкою, щоб своєчасно реагувати на її зміну та не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху.

В цей час, по території вказаної лікарні, в зустрічному до руху автомобіля Mitsubishi Outlander напрямку, тобто в сторону вул. Сахарова, в темпі повільної ходьби, рухався пішохід ОСОБА_9 .

Продовжуючи рух у вищевказаному напрямку, ОСОБА_7 , всупереч вимог п. 10.9 ПДР, які зобов`язували його своїми діями не створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю чи здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків, не переконався, що це буде безпечним та не створюватиме небезпеки іншим учасникам руху, не звернувся за допомогою до інших осіб, для забезпечення безпеки руху і допустив наїзд на ОСОБА_9 , який продовжував рухатись, в зустрічному до автомобіля Mitsubishi Outlander напрямку.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілому ОСОБА_9 спричинено тілесні ушкодження у вигляді: черепно-мозкової травми у вигляді перелому кісток склепіння і основи черепа, крововиливів у речовину та під оболонки головного мозку, протікання якої ускладнилося розвитком набряку-набубнявіння та компресії головного мозку із вклиненням стовбурових структур у великий потиличний отвір, що призвело до його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 о 16:30 год. в приміщенні КНП «Тернопільська комунальна міська лікарня №2».

Порушення водієм автомобіля Mitsubishi Outlander р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_7 вимог п. 10.9 ПДР, перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди та заподіянням смерті потерпілому ОСОБА_9 .

Таким чином, ОСОБА_7 , своїми діями, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого ОСОБА_9 , вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні, не оспорюючи доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок суду першої інстанції незаконним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, що призвело до призначення надто м`якого покарання.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що, призначаючи покарання ОСОБА_7 , відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд першої інстанції не навів мотивів, чому слід не призначати додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.

Апелянт вказує, що суд першої інстанції належним чином не оцінив і не врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме те, що, керуючи транспортним засобом ОСОБА_7 порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого і таке кримінальне правопорушення, відповідно до положень ст. 12 КК України, є тяжким. При цьому хоча по відношенню до наслідків вина обвинуваченого є необережною, проте об`єктом посягання є життя іншої людини та наслідком вчинення якого є хоча і необережне, але позбавлення життя людини - позбавлення того, що визнано в Україні найвищою соціальною цінністю.

Крім того, посилається на те, що обвинуваченим не надано суду доказів, що його робота пов`язана із керуванням транспортним засобом, оскільки обвинувачений ніде офіційно не працює, а лише співпрацює з благодійною організацією «Благодійний фонд «Допомога Українців з Європи» та отримує за рахунок цього дохід. Така діяльність на волонтерських засадах, яка хоч і пов`язана із керуванням транспортними засобами, не може вважатися істотною обставиною для призначення покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Вважає, що призначення такого додаткового покарання як позбавлення права керувати транспортними засобами не є обмеженням права обвинуваченого на працю, а є пропорційним покаранням за діяння, вчинене ОСОБА_7 , що призвело до смерті людини.

Вказує, що ОСОБА_7 є небезпечним водієм, оскільки позбавив життя учасника дорожнього руху, призначення йому покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами не забезпечить виправлення засудженого та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

До того ж, призначення покарання ОСОБА_7 із позбавленням права керувати транспортними засобами вплине на формування думки інших осіб про неприпустимість порушення Правил дорожнього руху та чітке розуміння того, що особа буде нести невідворотне та справедливе покарання за такі дії.

Зазначає, що постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року констатовано, що позиція потерпілих щодо призначення покарання у справах цієї категорії (ст. 286 КК України) не є обов`язковою для суду, однак вона враховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК України, і не має над ними пріоритету (справа № 682/956/17).

Окрім іншого, у своїй постанові від 21.02.2019 Верховний Суд роз`яснив, що позиція щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність (справа № 742/584/18).

Апелянт вказує, що відшкодування шкоди і прохання потерпілої - дочки загиблого, не позбавляти права керувати транспортними засобами, також не може нівелювати суспільну небезпеку вчиненого злочину.

Зазначає, що з урахуванням наведеного, обставин, що пом`якшують покарання та даних про особу засудженого, немає підстав для висновку про можливість виправлення засудженого без позбавлення права керувати транспортними засобами, а отже судом не застосовано закон України про кримінальну відповідальність, який підлягає застосуванню.

Вважає, що призначене вироком суду покарання не відповідає особі обвинуваченого, оскільки є недостатнім для його виправлення та не забезпечить притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності в міру його вини, не забезпечить відновлення соціальної справедливості та буде слугувати іншим негативним прикладом того, що у разі скоєння ДТП можна ухилитися від відповідальності.

Апелянт просить вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 в частині призначеного йому покарання скасувати, постановити новий вирок, яким призначити обвинуваченому за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді 4 років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, на підставі ст.75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки, в решті вирок суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача: в судових дебатах прокурора, яка підтримала подану апеляційну скаргу просить її задовольнити, в судових дебатах та останньому слові обвинуваченого ОСОБА_7 , в судових дебатах його захисника, які заперечили апеляційну скаргу, вважають вирок законним та обґрунтованим, просять залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за який його засуджено та кваліфікація його дій відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується сукупністю зібраних доказів, є обґрунтованими, досліджувалися судом першої інстанції в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, в апеляції не оспорюються, тому відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, даних про особу обвинуваченого та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, прийшов до правильного висновку про необхідність призначити йому покарання у виді позбавлення волі, у мінімальному розмірі, передбаченого санкцією ч.2 ст. 286 КК України.

При цьому, суд врахував, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, визнав свою вину, щиро розкаявся у скоєному, добровільно відшкодував шкоду, вперше притягується до кримінальної відповідальності, активно сприяв розкриттю злочину, взяв до уваги відсутність до нього претензій зі сторони потерпілого та за відсутності обтяжуючих обставин, правомірно звільнив обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду про відсутність необхідності у застосуванні до ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та вважає, що, приймаючи таке рішення, суд не надав належної оцінки характеру допущених обвинуваченим порушенням правил безпеки дорожнього руху та спричиненим, цими порушеннями, наслідкам.

Зокрема, суд не проаналізував та не врахував того, що ОСОБА_7 , керуючи транспортним засобом, що є джерелом підвищеної небезпеки, в простій дорожній обстановці знехтував, проігнорував і допустив грубе порушення вимог правил дорожнього руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки, у зв`язку із чим не вжив своєчасно заходів до зменшення швидкості руху керованого ним транспортного засобу аж до повної зупинки, не переконався, що це буде безпечним та не створюватиме небезпеки іншим учасникам руху, не звернувся за допомогою до інших осіб, для забезпечення безпеки руху і допустив наїзд на потерпілого, який рухався, в зустрічному до автомобіля Mitsubishi Outlander напрямку, що призвело до тяжких наслідків - спричинення пішоходу численних тяжких тілесних ушкоджень, що призвело до його смерті.

Приймаючи до уваги наведене, враховуючи в сукупності конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, його ступінь тяжкості, характер та мотиви допущених ОСОБА_7 порушень правил безпеки дорожнього руху, наслідки, що настали в результаті дій обвинуваченого, які полягають у заподіянні потерпілому смерті, колегія суддів вважає, що обраний захід примусу без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не досягне своєї мети, визначеної у ст. 50 КК України, не сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху як обвинуваченим, так і іншими особами.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню, вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 підлягає скасуванню в частині призначеного покарання, в порядку ч. 1 ст. 409, ст. 414 КПК України, з ухваленням нового вироку в цій частині за правилами, визначеними у п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України.

Суд апеляційної інстанції, призначаючи обвинуваченому покарання, відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України віднесено до категорії тяжких злочинів, характер, мотиви та конкретні обставини його скоєння, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, визнав вину, щиро розкаявся, добровільно відшкодував шкоду, активно сприяв розкриттю злочину, наслідки його злочинних дій - заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, що призвело до його смерті, відношення обвинуваченого до вчиненого, відсутність до нього претензій зі сторони потерпілого та відсутність обтяжуючих обставин.

Оцінюючи в сукупності встановлені та доведені у кримінальному провадженні обставини, що впливають на захід примусу та на порядок його відбування, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України основне покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки та на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку 2 роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

При цьому, враховуючи конкретні обставини справи, характер допущених ОСОБА_7 порушень правил безпеки дорожнього руху та спричинені цими порушеннями наслідки, колегія суддів дійшла висновку, що до обвинуваченого слід застосувати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у мінімальному розмірі, визначеному санкцією статті обвинувачення.

На переконання колегії суддів, таке покарання відповідатиме принципам співмірності вчиненому та індивідуалізації покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Посилання сторони захисту на те, що потерпіла просила не позбавляти обвинуваченого права керувати транспортними засобами та відсутність у обвинуваченого інших джерел доходу для забезпечення утриманців, позитивну характеристику у зв`язку із здійсненням волонтерської діяльності, відшкодування потерпілій шкоди, то такі посилання не є істотними обставинами для призначення покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі викладеного, керуючись положеннями ст. ст. 404, 405, 407, 409, 414, 418, 420 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити частково.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 квітня 2025 року в частині призначеного ОСОБА_7 покарання скасувати.

Постановити в цій частині новий вирок, яким вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України на 4 (чотири) роки позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши йому 2 (два) роки іспитового строку.

Відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 в період дії іспитового строку наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржений шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців.

Судді