КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/6612/22 Головуючий І-ої інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/970/2025 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з секретарем - ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора в кримінальному провадженні ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 вересня 2023 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вирокомОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Гюмрі, Вірменія, вірменина, громадянина Республіки Вірменія, який не зареєстрований на території України, проживає по АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Цивільний позов в інтересах неповнолітнього ОСОБА_9 задоволено частково та стягнуто із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 25 100 (двадцять п`ять тисяч сто) грн. на відшкодування матеріальної шкоди; 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) грн. на відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання щодо речових доказів та стягнення процесуальних витрат.

Згідно вироку суду, 01.05.2022 року о 19.20 год. водій ОСОБА_7 , не маючи права керування транспортними засобами, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки «BMW-316», д/н НОМЕР_1 , рухаючись по вулиці Шевченка в с. Софіївська Борщагівка Бучанського району Київської області, зі сторони вулиці Шевченка, поблизу будинку № 96 по вул. Шевченка проявив неуважність, не врахувавши дорожню обстановку та стан транспортного засобу, не обрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати його рух і безпечно керувати ним, таким чином під час руху не впорався з керуванням та втратив контроль над рухом вищевказаного транспортного засобу, як наслідок, допустив його виїзд на частину дороги, призначену для зустрічного руху транспортних засобів, а також на прилеглий до неї тротуар, де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка рухалась назустріч по тротуару та вела у руках дитячу коляску з малолітнім сином ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в результаті чого дитина отримала тілесні ушкодження.

Згідно висновку судово-медичної експертизи - внаслідок наїзду ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримав тілесні ушкодження у вигляді уламкового перелому дистальної третини лівого стегна, що відноситься до категорії ушкоджень середнього ступеню тяжкості.

У даній дорожній обстановці водій ОСОБА_7 грубо порушив вимоги Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, а саме п. 1.3 (учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливим), п. 1.5 (дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків), пп. «а» п. 2.1 (водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія відповідної категорії), пп. «б» п. 2.3 (для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний - бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом на дорозі, не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху), «а» п 2.9 (Водієві забороняється: а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебувати під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції); п. 12.1 (під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним).

Порушення водієм ОСОБА_7 п. 12.1 Правил дорожнього руху України перебуває в прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді отримання малолітнім потерпілим середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Прокурор в кримінальному провадженні, не погоджуючись із вироком суду подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення через м`якість, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 286-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. В решті вирок залишити без змін.

На обґрунтування своїх апеляційних вимог прокурор зазначає, що суд в порушення п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», не навів належних мотивів свого рішення про звільнення засудженого від відбування додаткового покарання та не врахував того, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, внаслідок якого постраждала дитина віком до одного року. При цьому прокурор також посилається на висновок Верховного Суду, наведеного в постанові від 25.09.2019 року (справа № 509/4910/17).

Вважає, що застосування до обвинуваченого найм`якішого покарання, передбаченого санкцією статті КК України та без додаткового покарання, як того вимагає санкція статті кримінального закону, за встановлених обставин не зможе забезпечити реалізацію цілей покарання та негативно вплине на сприйняття суспільством необхідності дотримуватися Правил дорожнього руху та запобігання вчиненню нових злочинів іншими водіями транспортних засобів.

На думку прокурора, суд досить формально поставився в судовому рішенні до щирості каяття обвинуваченого у вчиненому злочині та фактично ототожнив його з визнанням вини, оскільки визнання вини за встановлених обставин не може свідчити про щире каяття та підтверджує бажання уникнути обвинуваченим справедливого покарання.

З огляду на обставини, що обвинувачений допустив грубе порушення Правил дорожнього руху, яке виразилося в керуванні ним транспортним засобом в нетверезому стані, на думку прокурора, суд призначив обвинуваченому мінімальний розмір покарання, передбаченого санкцією статті КК України, не обрав обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Отже, суд не дотримався вимог статей 50, 65 КК України та неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме не призначив обвинуваченому додаткове покарання, передбачене як обов`язкове санкцією ч.1 ст.286-1 КК України, а призначене ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі є явно несправедливим через м`якість.

Поряд з цим, прокурор посилається на постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04.09.2023 року (справа № 702/301/20), в якій зазначено, що безпосередньо у ст. 55 КК не встановлено обмежень щодо призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, коли воно передбачене у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, особам, які на момент вчинення кримінального правопорушення не мали права керувати транспортними засобами.

Враховуючи зазначені обставини прокурор зазначає, що вирок підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку через неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання та необхідності застосування більш суворого покарання.

Обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 3 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. При цьому вказує на те, що погоджується з вироком суду в частині встановлених обставин провадження та його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення. Вважає, що при призначенні покарання у виді позбавлення волі суд не врахував ряд обставин, а саме те, що він є батьком двох малолітніх дітей, мати яких померла і вони перебувають на його утриманні, також він усвідомив вчинені ним протиправні дії, визнав вину та щиро покаявся, що вважає реальним в даному провадженні.

Поряд з цим вказує на те, що вчинений ним злочин не є тяжким, вчинений з необережності, що він раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем роботи, частково відшкодував заподіяну шкоду та продовжує її відшкодовувати, цивільний позов визнає в повному обсязі, та вважає, що якщо буде відбувати покарання у виді позбавлення волі, не зможе виплачувати заподіяну шкоду, адже втратить роботу, а після звільнення з місць позбавлення волі буде складно працевлаштуватися. При цьому вважає, що суд не врахував думку представника потерпілого, який просив не застосовувати до нього покарання у виді позбавлення волі, адже потерпіла сторона, краще ніж сторона обвинувачення може оцінити дійсну тяжкість завданої шкоди та призначення справедливого покарання.

Крім того, обвинувачений просить надати йому можливість виховувати та утримувати своїх малолітніх дітей, дбати про їх безпеку під час війни, а також працювати й відшкодовувати завдану шкоду потерпілому. Погоджується з тим, якщо суд апеляційної інстанції знайде підстави для призначення покарання з випробуванням з іспитовим строком або інший вид покарання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який повністю підтримав апеляційні вимоги, пояснення обвинуваченого, який підтримав свою апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного.

Висновки суду відносно фактичних обставин справи, винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій, в апеляційних скаргах не заперечуються. В частині вирішення цивільного позову в апеляційних скаргах вирок не оскаржується.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно з положеннямист. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Перевіряючи вирок суду в частині правильності призначеного обвинуваченому покарання апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції посилаючись на положення статей 50, 65 КК України, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст. 12 КК України належить до нетяжких необережних злочинів, що обвинувачений раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, працює неофіційно, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнав щире каяття та часткове добровільне відшкодування завданого збитку, обставини, що обтяжують покарання, не встановлено, та призначив покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі, яке вважав необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів та не знайшов підстав для застосування до ОСОБА_7 іншої міри покарання.

З вироку суду вбачається, що провадження розглянуто в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України. Обвинувачений надав добровільно пояснення, вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав в повному обсязі, висловив щире каяття у вчиненому, дійсність якого у апеляційного суду не викликає сумнівів.

Допитаний у судовому засіданні законний представник неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 підтвердив обставини вчиненого злочину, викладені в обвинувальному акті, докази щодо фактичних обставин кримінального провадження не оспорював. Щодо призначення обвинуваченому покарання просив призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі.

На підставі вищевикладених обставин, суд призначив ОСОБА_7 основне покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік без позбавлення права керування транспортними засобами.

Ухвалюючи рішення про призначення обвинуваченому найм`якішого покарання, передбаченого санкцією ч.1 ст.286-1 КК України та без додаткового покарання, судом першої інстанції, як обґрунтовано зазначається в апеляційній скарзі прокурора, не в повній мірі взято до уваги те, що обвинувачений вчинив нетяжкий злочин, внаслідок якого постраждала дитина віком до одного року та допустив грубе порушення Правил дорожнього руху, яке виразилося в керуванні ним транспортним засобом в стані алкогольного сп*яніння.

Таким чином, викладені судом першої інстанції обставини у своїй сукупності не дають підстав для висновку про можливість застосування до обвинуваченого покарання в мінімальному розмірі, передбаченого санкцією ч.1 ст.286-1 КК України

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання за відсутністю передбачених законом підстав призначив основне покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі, яке є надмірно м`яким.

Апеляційний суд враховує встановлені обставини вчиненого злочину обвинуваченим, а саме порушення ним Правил дорожнього руху, внаслідок чого настали наслідки у вигляді отримання малолітнім потерпілим середньої тяжкості тілесних ушкоджень, та кримінальне правопорушення вчинив перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується матеріалами провадження.

Щодо позиції законного представника потерпілого в частині призначення покарання, то колегія суддів відмічає, що думка потерпілої сторони не є вирішальною для суду та не впливає на призначення судом міри покарання.

Поряд з цим, обвинуваченим не надано переконливих доказів щодо наявності на його утриманні малолітніх дітей, оскільки наявні в матеріалах провадження копії свідоцтв про народження дітей не містять даних про те, що саме ОСОБА_7 є батьком ОСОБА_14 20.04.2017 року та ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також в провадженні відсутні докази того, що зазначені неповнолітні особи перебувають на утриманні і вихованні обвинуваченого (а.п.71-72).

Щодо вимог сторони обвинувачення в частині не призначення місцевим судом додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, то апеляційний суд погоджується з такими доводами виходячи з наступного.

Як вбачається з оскаржуваного вироку суду, у зв`язку з відсутністю у обвинуваченого права керувати транспортними засобами, місцевий суд дійшов висновку не застосовувати до обвинуваченого додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Відповідно до положень ч.1 ст. 286-1 КК України, санкція зазначеної статті передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до трьох років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від трьох до п`яти років.

Апеляційний суд відмічає, що суд першої інстанції не в достатній мірі врахував конкретні обставини кримінального провадження, що внаслідок грубого порушення ОСОБА_7 правил безпеки дорожнього руху, який допустив виїзд на частину дороги, призначену для зустрічного руху транспортних засобів, а також на прилеглий до неї тротуар, де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка рухалась назустріч по тротуару та вела у руках дитячу коляску з малолітнім сином ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в результаті чого дитина отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання без додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Крім того, таке покарання не є достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і його особі, внаслідок м`якості.

При цьому, прокурор слушно посилається на висновок Верховного Суду в постанові від 04.09.2023 року (справа № 702/301/20), щодо правозастосування положень статей 55, 286, 286-1 КК України, в якій Суд зазначив, що особі, яку визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого відповідною частиною статей 286, 286-1 КК України, суд може призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами незалежно від того, чи мала така особа на момент вчинення кримінального правопорушення отримане у передбаченому законом порядку посвідчення на право керування транспортними засобами.

Безпосередньо у ст. 55 КК України не встановлено обмежень щодо призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, коли воно передбачене у санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, особам, які на момент вчинення кримінального правопорушення не мали права керувати транспортними засобами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

При призначенні ОСОБА_7 покарання, колегія суддів, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно з ст.12 КК України відноситься до нетяжких злочинів, обставини кримінального правопорушення, тяжкість наслідків вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем реєстрації характеризується посередньо, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, розпочав відшкодування завданої шкоди. Обставинами, що відповідно до ст.66 КК України, пом`якшують покарання, суд визнає щире каяття та добровільне часткове відшкодування завданої шкоди. Обставин, що відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання, судом не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що для досягнення цілей покарання, передбачених ч.2 ст.50 КК України, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 , а також таким, що відповідатиме тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого буде покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки із застосовуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Підстав для застосування ст. 69 КК України та призначення більш м`якого виду покарання, про що просить обвинувачений у скарзі, апеляційний суд не вбачає.

Отже, під час розгляду справи судом першої інстанції допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, що відповідно до ч.1, ч.2 ст. 409, п.2 ч.1 ст.420 КПК України є підставами для скасування такого рішення та постановлення нового вироку апеляційним судом.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу прокурора, а вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок. Апеляційну скаргу ОСОБА_7 слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 420, 615 КПК України колегія суддів,-

З А С У Д И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора в кримінальному провадженні ОСОБА_8 задовольнити.

ВирокКиєво-Святошинського районного суду Київської області від 13 вересня 2023 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання за ч.1 ст. 286-1 КК України.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч.1 ст.286-1 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Строк відбування основного покарання обчислювати з дня фактичного затримання в ході звернення вироку до виконання.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок набирає чинності з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

____________ _______________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4