ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2695/25 Справа № 208/9218/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2025 року м. Кривий Ріг

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю

секретаря: ОСОБА_5

обвинуваченого: ОСОБА_6 ( в режимі відеоконференції)

захисника: ОСОБА_7

прокурора: ОСОБА_8 ( в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу Заводського районного суду м. Кам`янського від 15 липня 2025 року, якою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 286-1 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Обставини, встановлені судом 1-ї інстанції :

Ухвалою судді Заводського районного суду м. Кам`янського від 15 липня 2025 року, обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 12 вересня 2025 року включно.

Мотивуючи вказане рішення, суд зазначив, що обставини, за яких було застосовано та в подальшому продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченого під вартою, не змінились. Судом враховано особистість обвинуваченого, вагомість доказів причетності обвинуваченого ОСОБА_6 до скоєння інкримінованого злочину, а також враховуючи тяжкість злочину, за яке передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від семи до десяти років, суд прийшов до висновку, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.

Доводи апеляційної скарги:

Із вказаним судовим рішенням не погодився захисник ОСОБА_7 та оскаржив в апеляційному порядку з пропуском строку на апеляційне оскарження.

В клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження зазначає, що 15.07.2025 року, судовий розгляд було проведено в режимі відеоконференції з оголошенням лише вступної та резолютивної частини. З повним текстом ухвали сторона захисту була ознайомлена 21.07.2025 року у зв`язку з чим позбавлений можливості на оскарження рішення суду першої інстанції у встановлений законом строк. У зв`язку з вищезазначеним просить поновити строк на апеляційне оскарження, як такий що пропущений з вини апелянта.

В апеляційній скарзі просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою, а саме застосувати особисте зобов`язання та направити останнього за місцем служби.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана постанова є незаконною, необґрунтованою та не вмотивованою, постановленою в супереч вимог Кримінально процесуального кодексу. Оскільки судом не зазначеного жодного доказу, на підставі якого суд робив свої висновки про необхідність подальшого тримання ОСОБА_6 під вартою, не враховано та не обґрунтовано можливості застосування до останнього більш м`якого запобіжного заходу.

Ризики передбачені ч.1 ст. 177 КПК України та зазначені прокурором у клопотання не знайшли свого підтвердження та гуртуються на припущеннях.

Вказує, що ризик знищення чи спотворення речей відсутній, оскільки всі необхідні речі вилучені , схема ДТП складена, все це є поза можливим доступом обвинуваченого, на що він ніяк вплинути не може.

Ризик впливу на свідків хибний, оскілки обвинувачений є законослухняним громадянином, все життя дотримувався правових норм, не вчиняв злочинів та не притягався до кримінальної відповідальності.

Сторона захисту наголошує, що сама лише тяжкість інкримінованого злочину не може бути підставою для обрання запобіжного заходу.

Наголошує, що в матеріалах кримінального провадження відсутня обґрунтована підозра у вчиненні ОСОБА_6 кримінального правопорушення та докази, які беззаперечно підтверджують вину останнього.

Обвинувачений має стійкі соціальні зв`язки, позитивно характеризується є інвалідом 2 групи та потребує лікування та реабілітації, наразі є військовослужбовцем.

У зв`язку з вищезазначеним сторона захисту просить застосувати до обвинуваченого запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

Позиції сторін в суді :

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 , захисник ОСОБА_7 , підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити з підстав зазначених в ній.

Прокурор ОСОБА_8 в судовому засіданні просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника без задоволення.

Висновки суду:

Перевіривши матеріали справи, дослідивши клопотання про поновлення строків на апеляційне оскарження, суд апеляційної інстанції вважає, що клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції, підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання про дотримання захисником строку апеляційного оскарження, апеляційний суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої сторони.

Під поважними причинами необхідно розуміти лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасне звернення до суду у визначений законом строк. У кожній справі суд має перевірити, чи наводить особа, яка заявляє клопотання про поновлення строків на оскарження судового рішення, такі підстави.

Відповідно до ст. 395 КПК України апеляційна скарга може бути подана на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті - протягом п`яти днів з дня її оголошення.

З цього питання Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові від 27.05.2019 (справа № 461/1434/18, провадження № 51-6470 кмо 18) зробила правовий висновок про те, що у випадку, коли слідчий суддя з посиланням на ч.2 ст.376 КПК постановив ухвалу та оголосив її резолютивну частину, а повний текст ухвали оголосив в інший день, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з дня оголошення резолютивної частини ухвали.

Натомість у випадку необізнаності у заінтересованих осіб з мотивами прийнятого слідчим суддею рішення, вказане за їх клопотанням може бути визнано поважною причиною пропуску строку апеляційного оскарження та підставою для його поновлення в порядку, передбаченому ч.1 ст.117 КПК.

Свою правову позицію щодо тлумачення поняття поважності причин, які можуть бути підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження, неодноразово висловлював у своїх рішеннях Верховний Суд. Зокрема у Постанові Першої судової палати ККС ВС від 30 жовтня 2018 року (справа №299/2987/15-к провадження № 51-4594 км18) зазначено наступне.

Як вбачається з матеріалів контрольного кримінального провадження розгляд клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та ухвалення місцевим судом оскаржуваної ухвали відбулися 15 липня 2025 року. Натомість цього дня судом було оголошено лише вступну та резолютивну частину свого рішення.

Згідно інформації наявної в ЄДРСР повний текст рішення надіслано судом 18 липня 2025 року та надано загальний доступ 21 липня 2025 року.

З огляду на зазначене та виходячи з положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо забезпечення права скаржника на доступ до правосуддя та пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України про забезпечення права на апеляційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках, апеляційний суд вважає наведені апелянтом причини для поновлення строку на апеляційне оскарження поважними, а відтак пропущений строк на апеляційне оскарження ухвали судді Заводського районного суду м. Кам`янського від 15 липня 2025 року слід поновити, як такий, що пропущений не з вини апелянта, і розцінює обставини, на які він посилається, як поважні.

Заслухавши суддю доповідача, думку захисника, обвинуваченого та прокурора, перевіривши матеріали, що надійшли на запит апеляційного суду в порядку ст. 422-1 КПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання судом вимог ст.ст. 177, 178, 194 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Відповідно до наданих матеріалів, колегією суддів встановлено, що в провадженні Заводського районного суду м. Кам`янського перебувають матеріали кримінального провадження внесеного до ЄРДР № 00000444 від 24.06.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст. 286-1 КК України.

Відповідно до наданих матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що він будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період та перебуваючи на посаді стрільця-помічника гранатометника 2 механізованого відділення 3 механізованого взводу 2 механізованої роти НОМЕР_1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_2 , приблизно о 06:00 год. 24.06.2024, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «AUDI А6», р/н НОМЕР_3 , діючи необережно, проявляючи кримінальну протиправну недбалість, не передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, не маючи перешкод технічного характеру для об`єктивного сприйняття дорожньої обстановки, не врахував дорожню обстановку, не обрав безпечну швидкість руху, що потягло за собою втрату ним контролю над керуванням транспортним засобом, та в некерованому стані виїхав за межі проїжджої частини вправо по ходу свого руху, де скоїв наїзд на дерево, в результаті чого пасажири, що знаходився в салоні автомобіля «AUDI А6», р/н НОМЕР_3 , а саме: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (військовослужбовець ЗСУ, командир 2 відділення охорони взводу охорони роти забезпечення продовольством, речовим та військово-технічним майном, та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (військовослужбовець ЗСУ, водій, солдат, ВЧ НОМЕР_2 , НОМЕР_4 бригада) отримали тілесні ушкодження, від яких загинули на місці події.

Дії ОСОБА_6 кваліфіковано за ч.4 ст.286-1 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, що спричинило загибель кількох осіб.

02 липня 2024 року слідчим суддею Красноармійський міськрайонний суд Донецької області, щодо підозрюваного ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 дні, тобто до 22 серпня 2024 року, без визначення альтернативного запобіжного заходу у виді застави, який в подальшому було продовжено.

15 липня 2025 року Заводським районним судом м. Кам`янська обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 12 вересня 2025 року, без визначення альтернативного запобіжного заходу у виді застави.

Клопотання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого прокурор мотивував тим, що не перестали існувати ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, що стало підставою для продовження строку обраного запобіжного заходу.

Так, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, що спричинило загибель кількох осіб.

Суд першої інстанції задовольняючи клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_11 , обґрунтовано встановив та дійшов правильного висновку, що обраний обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який спливає, відповідає характеру та тяжкості діяння, яке йому інкримінується.

В обґрунтування прийнятого рішення суд вказав, про наявність заявлених прокурором ризиків передбачених ст. 177 КПК України, які не зменшились, врахував особистість обвинуваченого, вагомість доказів причетності обвинуваченого ОСОБА_6 до скоєння інкримінованого злочину, а також враховав тяжкість злочину, за яке передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від семи до десяти років, суд приходить до висновку, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не забезпечить виконання обвинуваченому процесуальних обов`язків.

Ураховуючи викладене, а також практику Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, оскільки прокурор довів наявність ризику переховування від суду з урахуванням тяжкості покарання за інкримінований злочин, який не зменшився, та у сукупності з іншими встановленими обставинами колегія суддів вважає, що вказане виправдовує подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Колегія суддів звертає увагу, що відсутність на даний час фактів втечі обвинуваченого, не свідчить про неможливість вчинення ним цих дій в подальшому.

Фактично, належна процесуальна поведінка обвинуваченого та відсутність спроб реалізації ризиків, передбачених у ст. 177 КПК України, зумовлені не його високими моральними якостями, а дієвістю обраного запобіжного заходу.

Отже, ураховуючи наявність ризиків передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, суд першої інстанції прийшов до висновку, що на даній стадії кримінального провадження є підтвердженою неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, як на тому наполягає сторона захисту.

Підстав, які б виключали можливість застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не вбачається, доказів на підтвердження неможливості на даний час перебування ОСОБА_6 під вартою, суду не надано.

Таким чином, вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 суд першої інстанції в повній мірі обґрунтував своє рішення щодо необхідності продовження застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.

Розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, суд апеляційної інстанції виходить з того, що: особисте зобов`язання не забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого з огляду на тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких він обвинувачуються та не зможе запобігти встановленим ризикам, заяв про взяття на поруки обвинуваченого ОСОБА_6 до суду не надходило; домашній арешт, з огляду на інкриміновані обвинуваченому кримінальні правопорушення, не є дійовим запобіжним заходом щодо обвинуваченого, оскільки ОСОБА_6 перебуваючи на свободі може негативно впливати на свідків в даному кримінальному провадженні та усвідомлюючи ступінь кримінального правопорушення та тяжкість понесення покарання у разі визнання його вини може переховуватись від суду.

Враховуючи наведене, підстав для застосування судом щодо обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу, колегія суддів не вбачає, з огляду на вищевикладені обставини.

Колегія суддів зазначає, що наразі достатніми та належними підставами тримання ОСОБА_6 під вартою є не лише очікування завершення судового розгляду справи, а і дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, що вимагає ізоляції осіб, які з встановленою високою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує подальше утримання обвинуваченого під вартою.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що зміна або застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 і виключити ризики, пов`язані із звільненням його з-під варти.

Доводи апеляційної скарги, щодо відсутності в матеріалах кримінального провадження обґрунтованої підозри та відсутності доказів, які прямо вказують на вину обвинуваченого не сприймаються колегією суддів до уваги, оскільки є предметом розгляду справи по суті і не є предметом апеляційного розгляду у відповідності до положень ст.422-1КПК України.

Твердження апелянта, щодо недоведеності ризиків передбачених ст. 177 КПК України є безпідставними, оскільки, прокурором доведені наявність ризиків передбачених ст. 177 КПК України. Крім того ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірної можливості здійснення обвинуваченими зазначених дій. Наразі правослухняна поведінка обвинуваченого зумовлена виключно дієвістю обраного запобіжного заходу, а не високими моральними якостями.

На думку суду апеляційної інстанції, ризик переховування обвинуваченого від суду, є підтвердженим, оскільки тяжкість імовірного покарання можна вважати істотним фактором на підтвердження цього ризику.

Практика ЄСПЛ не вбачає тяжкість обвинувачення самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». Враховуючи, що санкція ч. 4 ст. 286-1 КК України передбачає покарання у вигляді тривалого позбавлення волі, колегія суддів не вбачає іншої можливості запобігти ризику переховування обвинуваченого від суду у інший спосіб, ніж тримання його під вартою.

Крім того, колегія суддів зазначає, що в умовах воєнного стану обвинувачений може ухилятись від явки до суду чим можуть бути створені перешкоди для судового розгляду справи упродовж розумного строку .

Апеляційний суд зазначає, що судове слідство ще триває, остаточного рішення не ухвалено, та свідків судом не допитано, тому у випадку зміни запобіжного заходу на більш м`який, може вжити протиправних заходів з метою впливу на свідків для їх зміни показань.

Ризик вчинення іншого кримінального правопорушення, підтверджується тим, що обвинуваченому загрожує покарання до 12 років позбавлення волі, з метою ухилення від покарання у разі визнання його винним або від кримінального переслідування існує реальна можливість вчинення останнім злочину, передбаченого ст. 408 КК України тобто самовільне залишення військової частини або місця служби з метою ухилитися від військової служби, а також нез`явлення з тією самою метою на службу у разі призначення, переведення, з відрядження, відпустки або з лікувального закладу.

Колегія суддів зазначає, що чинний КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково, тобто, поза всяким сумнівом, здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вони мають реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні надалі, а тому доводи про необґрунтованість заявлених ризиків є хибними.

Судом першої інстанції взято до уваги вимоги ч. 4 ст. 183 КПК України та вірно зазначено, що оскільки ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення наслідком, якого є загибель людини, суд одночасно із продовженням строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не визначає йому запобіжний захід у вигляді застави та її розмір, ураховуючи встановлені підстави та обставини, передбачені ст. ст. 177, 178 КПК України, а також те, що визначення альтернативного запобіжного заходу є правом, а не обов`язком суду.

Не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги факти того, що обвинувачений раніше не судимий, має стійкі соціальні зв`язки є інвалідом другої групи, адже вони не спростовують і не зменшують достатньою мірою ризики, що стали підґрунтям для застосування та продовження саме такого запобіжного заходу ОСОБА_6 . Крім того, вказані обставини не стали запобіжником вчинення кримінального правопорушення, яке інкримінується обвинуваченому.

Апеляційний суд наголошує, що вирішуючи питання необхідності продовження запобіжного заходу, слід виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не лише права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як потерпілого, так і суспільства в цілому.

Судова колегія не вбачає в діях суду першої інстанції порушень кримінального процесуального законодавства, які б вплинули на законність прийнятого рішення про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 .

Фактично подана апеляційна скарга викликана самим лише недосягненням бажаного результату у виді звільнення ОСОБА_6 з під варти, що в жодному випадку не може бути підставою для зміни чи скасування обраного запобіжного заходу.

Ураховуючи сукупність обставин, в тому числі стадію судового провадження, а також дані про особу ОСОБА_6 суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність даних які б свідчили, що зазначені ризики не існують, а інші, менш суворі запобіжні заходи, не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого і продовження раніше обраного щодо нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою є необхідним.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що наразі тримання обвинуваченого під вартою є обґрунтованими та виправданими, оскільки виключно в такому виді можливо забезпечити досягнення мети визначеної у ст. 177 КПК України.

Підстав для скасування оскаржуваної ухвали та відмови у задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою колегія суддів не вбачає та вважає рішення суду законним та обґрунтованим.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи судом, які були б підставою для скасування ухваленого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 177, 182, 183, 194, 376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Клопотання захисника ОСОБА_7 про поновлення строку на апеляційне оскарження - задовольнити.

Поновити захиснику ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали Заводського районного суду м. Кам`янського від 15 липня 2025 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Заводського районного суду м. Кам`янського від 15 липня 2025 року, якою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 286-1 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: