КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-cc/824/4945/2025 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2025 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засіданняОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду, з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку «EasyCon», апеляційну скаргу представника АТ «Володимир-Волинська аграрна компанія» - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 10 червня 2025 року, -

за участю:

представника АТ «Володимир-Волинська аграрна компанія» - адвоката

ОСОБА_7 ,

прокурора - ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 10.06.2025 року задоволено клопотання прокурора відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000287 від 15.08.2024 року та накладено арешт на земельну ділянку із кадастровим номером: :00:001:2497, площею 7,3328 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 205, що на праві власності належить Територіальній громаді, Володимир-Волинської міської ради, зі встановленням заборони відчуження, користування та розпорядження вказаною земельною ділянкою.

Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, представник АТ «Володимир-Волинська аграрна компанія» - адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 10.06.2025 року.

Мотивуючи апеляційні вимоги апелянт зазначає, що оскаржувана ухвала слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 10.06.2025 року є незаконною та необґрунтованою, а відтак підлягає скасуванню.

Вказує, що накладення арешту на земельну ділянку із кадастровим номером :00:001:2497 не відповідає вимогам обґрунтованості, що вказані у ст. 132 КПК України.

Апелянт зауважує, що в оскаржуваній ухвалі слідчим суддею не лише не проаналізовані пропорційність накладання арешту, наявність очевидною істотної причини накладання арешту, співвідношення з поставленою метою, виправданість втручання тощо - адже накладання арешту на земельну ділянку істотно погіршує, а у певні періоди і унеможливлює здійснення господарської діяльності її орендарем.

Автор апеляційної скарги наголошує і на тому, що прокурор в обґрунтування клопотання про накладення арешту на земельну ділянку зазначає про таку мету арешту майна як збереження речових доказів. Разом з тим, досудовим розслідування встановлено, що вказана земельна ділянка використовується як відстійники (поля фільтрації) для біомаси промислових відходів. Принцип роботи полів фільтрації робить неможливим збереження земельною ділянкою слідів кримінального правопорушення. Таким чином, земельна ділянка, як речовий доказ, не може бути знищена, викрадена, пошкоджена, спотворена чи прихована, в той же час, збереження сталості хіміко-біологічно ґрунту неможливе, виходячи зі специфіки використання вказаної ділянки як такої. За вказаних обставин, така мета накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером :00:001:2497 як збереження речових доказів, про яку зазначає прокурор, обґрунтовуючи клопотання про накладення арешту, не лише не досягається, а і не може бути досягнута з огляду на принцип роботи полів фільтрації.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_7 , який підтримав доводи поданої адвокатом ОСОБА_6 апеляційної скарги та просив її задовольнити, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів, наданих до суду апеляційної інстанції, що Слідчим управлінням Головного управління СБ України у м. Києві та Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000287, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.08.2024 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111-2, ч. 1 ст. 239, ч. 2 ст. 239-1 КК України.

Досудовим розслідуванням зазначено, що на території України здійснюють свою діяльність ПрАТ «Володимир-Волинська птахофабрика», керівником якої є громадянка України ОСОБА_9 , основним видом діяльності підприємства є розведення свійської птиці, АТ «Володимир-Волинська торгівельна компанія», керівником якої є громадянка України ОСОБА_10 , основним видом діяльності підприємства є розведення свійської птиці, ТОВ «Луцька аграрна компанія», керівником якої є громадянка України ОСОБА_9 , основним видом діяльності підприємства виробництво м`яса свійської питці, АТ «Володимир-Волинська аграрна компанія» директором якої є ОСОБА_11 , основним видом діяльності підприємства є виробництво інших виробів з деревини, виготовлення виробів з корка, соломки та рослинних матеріалів для плетіння.

Крім того зазначено, що 70% корпоративних прав ПрАТ «Володимир-Волинська птахофабрика», а також 66,66% корпоративних прав АТ «Володимир-Волинська аграрна компанія» належить ТОВ «ОРЕОЛА «КУА» (), основним видом діяльності підприємства є управління фондами.

Також за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій встановлено факти експорту продукції з птиці ПРАТ «Володимир-Волинська птахофабрика» до Туреччини та Узбекистану з метою подальшого реекспорту товарів до рф, а також встановлено факти передачі значних сум готівкових коштів здобутих ймовірно неправомірним шляхом, зокрема внаслідок постачання продукції до тимчасово окупованої території Луганської області та рф.

Під час проведення НСРД зазначено, що керівництво ПАТ «Володимир- Волинська птахофабрика», АТ «Володимир-Волинська аграрна компанія», ТОВ «Луцька аграрна компанія» та інші посадовці торгової групи «ЕПІКУР» за сприяння посадових осіб Володимир-Волинської міської ради протягом 2021-2024 років без належного оформлення дозвільних документів використовують орендовані земельні ділянки (із к.н. :03:001:0814, :00:001:2497, :00:001:1266) комунальної власності площею понад 11 га., з цільовим призначенням «для іншого сільськогосподарського призначення та для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» використовують їх як відстійники (поля фільтрації) для біомаси промислових відходів.

26.12.2024 року проведено огляд земельних ділянок, розташованих у Володимир-Волинському районі Волинської області, за кадастровими номерами :03:001:0814, :00:001:2497, :00:001:1266, за участю спеціаліста-геодезиста, зафіксовано наявність на цих ділянках несанкціонованих штучних водойм та ознак систематичного скидання стічних вод. У ході огляду відібрано та опломбовано зразки ґрунту, які скеровано для проведення відповідної експертизи.

Згідно з Висновком судової екологічної експертизи №?82-25 від 01.04.2025, встановлено факт забруднення вказаних ділянок небезпечними речовинами - зокрема, рухомими формами сполук фосфору, амонію, сульфатами, хлоридами, нітратами. Встановлено перевищення допустимих концентрацій у кілька разів, а загальний розмір заподіяної шкоди земельним ресурсам оцінено, зокрема: - по ділянці :00:001:1266 - на суму 603?089,25 грн, - по ділянці :00:001:2497 - на суму 913?529,85 грн., - по ділянці :03:001:0814 - на суму 776?122,33 грн.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка з кадастровим номером :00:001:2497 загальною площею 7,3328 га, на праві приватної власності належить Територіальній громаді, Володимир-Волинській міській раді, , та на праві договору оренди землі: б/н від 25.10.2012 року перебуває у користуванні АТ «Володимир-Волинської аграрної компанії».

24.03.2025 року постановою слідчого земельні ділянки (із к.н. :03:001:0814, :00:001:2497, :00:001:1266) визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000287.

09.06.2025 року (клопотання датоване 09.04.2025 року) прокурора відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_8 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000287, від 15.08.2024 року, на земельну ділянку із кадастровим номером: :00:001:2497, площею 7,3328 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 205, що на праві власності належить Територіальній громаді, Володимир-Волинської міської ради, зі встановленням заборони відчуження, користування та розпорядження вказаною земельною ділянкою.

Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 10.06.2025 року вказане клопотання прокурора задоволено та накладено арешт на земельну ділянку із кадастровим номером: :00:001:2497, площею 7,3328 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 205, що на праві власності належить Територіальній громаді, Володимир-Волинської міської ради, зі встановленням заборони відчуження, користування та розпорядження вказаною земельною ділянкою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II).

Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52).

Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону.

При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на вищевказану земельну ділянку, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт, зокрема з`ясувати правову підставу для арешту, що має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Колегія суддів вбачає, що наведені в клопотанні доводи про накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером: :00:001:2497, площею 7,3328 га, перевірялись судом першої інстанції, досліджено матеріали судового провадження, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна і приходить до висновку, що вказаних доводів цілком достатньо для підтвердження наявності підстав накладення арешту на майно.

Прокурор повинен був зібрати та надати слідчому судді достатні на даному етапі досудового розслідування докази на підтвердження висновку про відповідність майна ознакам речових доказів.

Як вбачається зі змісту клопотання, прокурор зазначив обставини вчинення кримінального правопорушення та надав достатню на його думку кількість доказів, що підтверджують необхідність у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, всупереч доводам представника.

Вказана позиція сторони обвинувачення логічно узгоджується з фактичними обставинами кримінальних проваджень та попередньою кваліфікацією вчинених кримінально-протиправних діянь.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як свідчать матеріали, надані до суду апеляційної інстанції, на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси фізичної особи з метою збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали судового провадження переконливо свідчать про те, що майно, на яке прокурор просить накласти арешт, в рамках даного кримінального провадження, відповідає критеріям ч. 1 ст. 170 КПК України, оскільки стороною обвинувачення доведено їх відповідність ознакам ст. 98 КПК України. Вказане в своїй сукупності слугує підставами для застосування обмежувальних заходів в даному кримінальному провадженні.

На підставі викладеного посилання апелянта на те, що стороною обвинувачення не було доведено необхідність накладення арешту, є безпідставним, оскільки слідчим надано достатні на даній стадії кримінального провадження докази вважати, що вищезазначене майно відповідає критеріям, зазначеним в ст. 170 КПК України. Вказане свідчить про правомірність висновку слідчого судді про необхідність накладення такого виду обтяження як арешт майна.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

При цьому, колегія суддів звертає увагу власника майна, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційної скарги.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 10 червня 2025 року, якою задоволено клопотання прокурора відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000287, від 15.08.2024 року та накладено арешт на земельну ділянку із кадастровим номером: :00:001:2497, площею 7,3328 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 205, що на праві власності належить Територіальній громаді, Володимир-Волинської міської ради, зі встановленням заборони відчуження, користування та розпорядження вказаною земельною ділянкою, - залишити без змін, а апеляційну скаргу представника АТ «Володимир-Волинська аграрна компанія» - адвоката ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

__________________ ______________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4