Провадження № 11-кп/824/5340/2025 Доповідач в 2 інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

03 вересня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

суддів: ОСОБА_2 (головуючої), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар - ОСОБА_5

за участю:

прокурора - ОСОБА_6

обвинувачених - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9

захисників - ОСОБА_10 , ОСОБА_11

представника потерпілого (в режимі ВКЗ) - адвоката ОСОБА_12

представника потерпілого - адвоката ОСОБА_13

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження № 00001635 від 26.04.2023 року за апеляційною скаргою зі змінами та доповненнями прокурора відділу Київської міської прокуратури на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 23 липня 2025 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 23 липня 2025 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 190, ч. 3 ст. 209, ч.1, 2 ст. 205-1, ч. 1, 4 ст. 358, ч. 3 ст. 357 КК України, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 190, ч. 3 ст. 209 КК України, повернуто прокурору Київської міської прокуратури для усунення недоліків.

Вказане рішення суд першої інстанції мотивував тим, що фактичні обставини кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення в обвинувальному акті викладено ідентично за змістом, що суперечить вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки в обвинувальному акті наведено диспозиції сукупно усіх інкримінованих кримінально-правових норм, не розділяючи їх по змісту фактичних обставин, що унеможливлює розмежування обвинувачення за кожним інкримінованим правопорушенням окремо для усвідомлення, які саме протиправні діяння кваліфіковані за тією чи іншою нормою, що в свою чергу позбавляє можливості обвинувачених на захист. Разом з тим, сформулюване обвинувачення суперечить викладеним фактичним обставинам кримінального правопорушення, зокрема містить посилання на взаємовиключні ознаки, відсутні розкриття ролі кожного співучасника організованої групи та посилання на відповідну частину ст. 27 КК України при кваліфікації дій ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Крім цього, вказав, що місце вчинення кримінального правопорушення належить до обов`язкових елементів події кримінального правопорушення, що, згідно п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України, підлягає доказуванню, однак в обвинувальному акті відсутнє зазначення місця вчинення останнього найбільш тяжкого з всіх інкримінованих правопорушень, що позбавляє суд можливості коректного визначення підсудності.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, прокурор подала апеляційну скаргу зі змінами та доповненнями,в якій указала про незаконність оскаржуваної ухвали у зв`язку з тим, що обвинувальний акт містить всі відомості, які передбачені ч. 2 ст. 291 КПК України, тоді як суд вийшов за межі наданих йому повноважень та вдався до аналізу правильності викладення обставин та правової кваліфікації кримінального правопорушення, що належить до повноважень прокурора. Зазначив, що питання про некоректність обвинувачення, правильність кваліфікації є предметом розгляду обвинувального акта по суті та вирішується за результатами розгляду по суті, а не в підготовчому судовому засіданні. Вважає, що посилання суду про наведення короткого тексту диспозиції кримінально-правових норм не після викладу обставин кожного з інкримінованих кримінальних правопорушень, а в загальному, після викладу всіх фактичних обставин справи не свідчить про невідповідність обвинувального акта ст. 291 КПК України, а висновки суду про не зазначення місця вчинення останнього найбільш тяжкого з інкримінованих кримінальних правопорушень є помилковими, адже на ст. 30 обвинувального акта місце вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 209 КК України, визначено. Просив оскаржувану ухвалу скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора зі змінами та доповненнями, захисниця обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_10 просила апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення з підстав її необґрунтованості, а ухвалу суду про повернення обвинувального акта без змін. На обґрунтування своєї позиції вказала, що здійснений прокурором в обвинувальному акті щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 виклад формулювання обвинувачення не дає можливості розмежувати обвинувачення за кожним інкримінованим їм правопорушенням окремо для усвідомлення, які саме протиправні дії кваліфіковані стороною обвинувачення за тією чи іншою нормою частини статті закону про кримінальну відповідальність, що в свою чергу робить обвинувачення незрозумілим та некоректним та відповідно позбавляє можливості ефективно від нього захищатися. Також зазначила про обґрунтованість висновків суду про невідповідність обвинувального акта вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки такий розділ обвинувального акта як «виклад фактичних обставин кримінального правопорушення» та «формулювання обвинувачення» повністю ідентичні та скопійовані, при цьому, сформульоване обвинувачення щодо ОСОБА_8 містить виклад фактичних обставин кримінальних правопорушень, які їй не інкримінуються. Додатково вказала, що обвинувальний акт повинен містити конкретне та чітке визначення складу кожного інкримінованого кримінального правопорушення, тоді як пред`явлене ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачення за ч. 3 ст. 209 КК України неконкретне, адже обвинувальний акт копіює весь обсяг диспозиції вказаної статті без виокремлення конкретних дій, які утворюють об`єктивну сторону кримінального правопорушення, зокрема незрозуміло обвинувачені набули, володіли, використовували чи розпоряджались майном, одержаним злочинним шляхом, і чи повністю або частково, прямо чи опосередковано знали, що таке майно чи грошові кошти одержано злочинним шляхом. Так само некоректно викладеним захисниця вважає і обвинувачення за ч. 1 ст. 358 КК України, оскільки з формулювання обвинувачення вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у підроблені офіційного документу, який видається суб`єктом державної реєстрації, а у викладі фактичних обставин зазначено, що ОСОБА_7 підробив офіційний документ, що видається чи посвідчується установою. Крім цього, вказала про не розкриття в обвинувальному акті ролі кожного співучасника організованої групи та відсутність посилання на ст. 27 КК України, а також не зазначення в обвинувальному акті місця вчинення найбільш тяжкого останнього за часом кримінального правопорушення, оскільки ймовірно таким кримінальним правопорушенням, з усіх інкримінованих, є кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 190 КК України, яке нібито було вчинено у 2023 році, однак його місце вчинення не вказано, при цьому, що орган досудового розслідування знаходиться не в межах цього суду, а тому твердження суду про необхідність визначення підсудності обґрунтовані.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення прокурора, який підтримав вимоги апеляційної скарги зі змінами та доповненнями та просив їх задовольнити; пояснення обвинувачених та їх захисників, які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора зі змінами та доповненнями, просили ухвалу суду залишити без змін; пояснення представників потерпілих, які не заперечували проти задоволення вимог апеляційної скарги прокурора зі змінами та доповненнями та просили їх задовольнити; вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги прокурора зі змінами та доповненнями, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 3 п. 3 ст. 314 КПК України суд у підготовчому судовому засіданні має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України, тобто за наявності таких порушень вимог процесуального закону, які перешкоджають призначенню справи до судового розгляду.

Повертаючи обвинувальний акт прокурору, суд вказав, що обвинувальний акт не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.

Однак, з вказаним висновком суду колегія суддів погодитися не може з наступних підстав.

Частиною 2 ст. 291 КПК України визначено перелік відомостей, які мають бути зазначені в обвинувальному акті, а саме: 1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; 2) анкетні відомості кожного обвинуваченого; 3) анкетні відомості кожного потерпілого; 3-1) анкетні відомості викривача; 4) прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; 5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; 6) обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; 7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; 7-1) підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими; 8) розмір витрат на залучення експерта; 8-1) розмір пропонованої винагороди викривачу; 9) дату та місце його складання та затвердження.

Як вбачається з обвинувального акта у кримінальному провадженні № 00001635 від 26.04.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 190, ч. 3 ст. 209, ч.1, 2 ст. 205-1, ч. 1, 4 ст. 358, ч. 3 ст. 357 КК України, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 190, ч. 3 ст. 209 КК України, в ньому викладені фактичні обставини кримінальних правопорушень, які слідчий, прокурор вважали встановленими, вказана правова кваліфікація кримінальних правопорушень з посиланням на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність та сформульоване обвинувачення, тобто, викладена позиція сторони обвинувачення в такому виді, як це вважає за правильне прокурор, також обвинувальний акт містить зазначення інших відомостей, передбачених ч. 2 ст. 291 КПК України, а тому посилання суду першої інстанції, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, є безпідставним.

Колегія суддів вважає не у повній мірі обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що виклад фактичних обставин кримінальних правопорушень та сформульоване обвинувачення в обвинувальному акті позбавляє обвинувачених можливості зрозуміти обсяг обвинувачення та будувати свій захист. Так, в обвинувальному акті викладені ті фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважав встановленими, а відтак і сформульоване відповідне обвинувачення, тобто викладена позиція сторони обвинувачення в такому виді, як це вважає за правильне прокурор. Втручання суду у це обвинувачення або надання йому правової оцінки на цій стадії кримінального провадження законом не передбачено.

Те, що викладені фактичні обставини кримінального правопорушення є повністю ідентичними сформульованому органом досудового розслідування обвинуваченню не дає підстав стверджувати про відсутність факту формулювання обвинувачення, а та обставина, що правова кваліфікація кримінальних правопорушень з посиланням на положення закону і статті Закону України про кримінальну відповідальність викладена в обвинувальному акті не після викладу фактичних обставин кримінальних правопорушень, які прокурор вважає встановленими, а після формулювання обвинувачення, колегія суддів вважає такими, що не впливають на можливість призначення судового розгляду і не є такими порушеннями, які можуть бути підставою для повернення обвинувального акта прокурору.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що у ході підготовчого судового засідання суд позбавлений можливості давати оцінку сформульованому обвинуваченню з точки зору його повноти та обґрунтованості, а також стверджувати про суперечливість та неконкретність фактичних обставин, встановленим під час досудового розслідування.

Крім цього, посилання суду на відсутність в обвинувальному акті місця вчинення останнього найбільш тяжкого з всіх інкримінованих правопорушень як однієї з підстав для повернення обвинувального акта, колегія суддів також не вважає обґрунтованими, оскільки, як вказав прокурор, місце вчинення одного з найбільш тяжкого кримінального правопорушення, а саме особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 3 ст. 209 КК України, встановлено в ході досудового розслідування та зазначено в обвинувальному акті, а щодо не зазначення місця вчинення ще одного з найбільш тяжкого кримінального правопорушення, а саме особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 190 КК України, який на думку сторони захисту є останнім, адже його нібито було вчинено у 2023 році, то колегія суддів звертає увагу на те, що суд позбавлений процесуальної можливості вимагати від сторони обвинувачення вказувати ті обставини, які не були нею встановлені.

Таким чином під час апеляційного розгляду колегією суддів не було встановлено порушень, допущених при складанні обвинувального акта щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які б перешкоджали суду першої інстанції призначити кримінальне провадження до судового розгляду, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги прокурора про необґрунтованість повернення обвинувального акта є слушними, а тому апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення, а ухвала суду першої інстанції про повернення обвинувального акта прокурору у зв`язку з його невідповідністю вимогам ст. 291 КПК України - скасуванню з поверненням матеріалів провадження до суду першої інстанції для виконання вимог ст.ст. 314-317 КПК України.

Вирішуючи питання за клопотанням прокурора про необхідність продовження обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою колегія суддів зважає на наступне.

Так, судом першої інстанції при вирішенні питання щодо продовження обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою було враховано суворість покарання, що може бути призначене обвинуваченим, тяжкість висунутого обвинувачення у вчиненні тяжких злочинів корисливої спрямованості, вік, стан здоров`я обвинувачених, щодо яких відсутні об`єктивні медичні застереження щодо неможливості перебування їх під вартою, міцність їх соціальних зв`язків, та зроблено висновок про наявність ризиків того, що обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , перебуваючи на волі, можуть переховуватись від суду, негативно впливати на учасників судового процесу, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Вищевказані ризики разом з встановленими судом першої інстанцій даними про неможливість застосування до обвинувачених більш м`яких запобіжних заходів, оскільки вони не гарантуватимуть запобігання ризикам, дали суду першої інстанції підстави вважати за доцільне продовжити щодо обвинувачених запобіжний захід у виді тримання під вартою. Разом з тим, суд першої інстанції, враховуючи вимоги ч. 3 ст. 183 КПК України, а також дані про особу обвинувачених, їх майновий стан, вважав за можливе визначити на цій стадії процесу обвинуваченому ОСОБА_7 заставу в розмірі 5 000 000 (п`ять мільйонів)гривень та обвинуваченій ОСОБА_8 в розмірі 1 000 000 (одного мільйона) гривень, що, на думку суду, буде достатньою мірою буде гарантувати виконання обвинуваченими покладених на них обов`язків.

Колегія суддів звертає увагу на відсутність даних про те, що із моменту ухвалення цього рішення судом першої інстанції до часу ухвалення рішення судом апеляційної інстанції зменшились чи припинили своє існування ризики, передбачені пунктами 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які встановив суд першої інстанції, а також на відсутність будь-яких даних про можливість зменшення розміру визначеної обвинуваченим застави. У зв`язку із цим, колегія суддів вважає за необхідне продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 01 листопада 2025 року включно з визначенням застави у розмірі 5 000 000 (п`ять мільйонів) гривень, та продовжити обвинуваченій ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 01 листопада 2025 року включно з визначенням застави у розмірі 1 000 000 (одного мільйона) гривень.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу зі змінами та доповненнями прокурора відділу Київської міської прокуратуризадовольнити.

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 23 липня 2025 року про повернення обвинувального акта прокурорускасувати.

Матеріали кримінального провадження повернути до Солом`янського районного суду м. Києва для виконання вимог ст.ст. 314 - 317 КПК України.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, а саме до 01 листопада 2025 року включно з визначенням застави у розмірі 5 000 000 (п`ять мільйонів) гривень.

Продовжити обвинуваченій ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, а саме до 01 листопада 2025 року включно з визначенням застави у розмірі 1 000 000 (одного мільйона) гривень.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4