ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1679/25 Справа № 210/1196/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 року м. Кривий Ріг

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу прокурора Криворізької південної окружної прокуратури ОСОБА_6 на увалу Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 березня 2025 року за поданням адміністрації Державної установи «Криворізька виправна колонія (№80)» стосовно засудженого

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, громадянина України, освіта середня спеціальна, одруженого, маючого одну неповнолітню дитину - ІНФОРМАЦІЯ_2 , до арешту працював формувальником ТОВ «Метінвест КРМЗ», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

якого умовно-достроково звільнено від відбування покарання (ст. 81 КК України), -

в с т а н о в и л а :

ухвалою Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 березня 2025 року задоволено подання адміністрації Державної установи «Криворізька виправна колонія (№80)» щодо засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Звільнено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , умовно-достроково від подальшого відбування покарання на не відбутий строк 10 (десять) місяців 25 (двадцять п`ять) днів.

З вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився прокурор Криворізької південної окружної прокуратури та оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволенні подання адміністрації Державної установи «Криворізька виправна колонія (№80)» про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_7 .

На обґрунтування своїх вимог вказує, що ОСОБА_7 відбуває покарання за вчинення тяжкого злочину, що потребує більш ретельного вивчення особистості засудженого та його поведінки за весь строк відбування покарання.

Вказує, що ОСОБА_7 раніше притягався до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України, у 2018 році, однак у зв`язку із відбуттям покарання після закінчення іспитового строку вважається раніше не судимим, в порядку ст. 89 КК України. Крім того, неодноразово в період часу з 2015 року по 2020 рік, притягався 15 разів до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст. 130 КУпАП.

Звертає увагу, що відповідно до вироку суду від 22.04.2024 року на ОСОБА_7 покладено обов`язок відшкодувати на користь потерпілих грошові кошти у сумі 22 680 гривень та 20 000 гривень моральної шкоди, однак засуджений ОСОБА_7 за весь період відбування покарання не вжив заходів щодо їх відшкодування, отже не має бажання добровільно відшкодувати заподіяну шкоду.

Наголошує, що місцевий суд у своєму рішенні не мотивував доведення виправлення засудженим ОСОБА_7 ставленням до праці, що є обов`язковим критерієм оцінки відповідно до ст. 81 КК України. Відповідно до наявної інформації, ОСОБА_7 отримав заробітну плату лише за 3 місяці 2024 року, отже засуджений був працевлаштований не тривалий час та до праці залучався періодично.

Стверджує, що відсутність стягнень не може вказувати на виправлення засудженого, оскільки дотримання вимог відбування покарання, є обов`язком засудженого. При цьому за весь період відбування покарання ОСОБА_7 має 1 заохочення, однак відсутня інформація за які саме дії.

Зауважує, що право на умовно-дострокове звільнення ОСОБА_7 настало лише 18.02.2025 року, при цьому заохочення надано останньому 10.01.2025 року, тобто напередодні відбуття 2/3 частини покарання, зазначене вказує на штучне створення умов, зокрема виправлення засудженого, задля можливості останнього умовно-дострокового звільнення.

Наголошує, що у судовому засіданні ОСОБА_7 зазначив, що у разі його звільнення він має намір проходити військову службу, однак будучи обізнаним про можливість умовно-дострокового звільнення безпосередньо для проходження військової служби, не скористався таким правом раніше.

Вказує, що враховуючи дані про особу засудженого, рішення про можливість його звільнення умовно-достроково є передчасним.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, просив скасувати ухвалу місцевого суду та відмовити в задоволенні подання, пояснення засудженого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» №2 від 26.02.2002 умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Відповідно до п. 17 вказаної постанови ПВСУ, суду слід ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно-корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.

Як убачається із матеріалів провадження, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_7 умовно-достроково від відбування призначеного покарання, суд дотримався вказаних вимог закону та рекомендацій Пленуму Верховного Суду України викладених у вищезазначеній постанові.

Так, місцевий суд мотивував своє рішення тим, що відсутність стягнень як під час перебування в СІЗО, так і в ДУ "КВК № 80", залучення до праці на виробництві, наявність доходу, дотримання правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом, свідчить, що засуджений довів своє виправлення, і такий висновок суду про виправлення засудженого ґрунтується на підставі аналізу даних про його поведінку за весь період відбування покарання, відомостей про оцінку ступеня його виправлення.

Також судом обґрунтовано враховано, що ОСОБА_7 з моменту перебування у ДУ «Криворізька ВК 80» одразу розпочав працювати на виробництві, має подяку за сумлінне ставлення до праці на виробництві, з жовтня 2024 року по грудень 2024 року засуджений отримав дохід.

Колегія суддів погоджується з твердженнями суду першої інстанції про упередженість доводів прокурора з питання не відшкодовування шкоди ОСОБА_7 , оскільки до постановлення вироку, шкоду частково відшкодовано. Крім того, перебування в умовах ізоляції від суспільства ОСОБА_7 , ускладнює самостійне відшкодування шкоди, при цьому виконавчі документи щодо стягнення шкоди за вироком суду, до установи не надходили. Апеляційний суд зауважує, що відсутність прямої можливості фінансового регулювання відшкодування шкоди потерпілій стороні, у зв`язку з перебуванням ОСОБА_7 під вартою, не вказує на його небажання виконувати вирок в цій частині.

Крім того, як слушно зауважив місцевий суд, ОСОБА_7 є раніше не судимою особою, а тому посилання прокурора на його попередні судимості, які вже погашені є неприпустимим.

Так, судимість є правовим станом особи, який виникає у зв`язку з її засудженням до кримінального покарання і за зазначених у законі умов тягне настання для неї певних негативних наслідків. Правильне застосування правових норм про судимість, її погашення чи зняття має важливе значення для вирішення кримінальних справ у разі вчинення особою нового злочину.

Судимість має строковий характер. У законі визначено, коли вона виникає (з дня набрання законної сили обвинувальним вироком), та встановлено підстави її припинення (погашення судимості та її зняття). Як погашення, так і зняття судимості пов`язані зі спливом певних термінів, протягом яких особа повинна перетерпіти негативні наслідки та своєю поведінкою довести остаточне виправлення.

Припинення судимості анулює всі кримінально-правові й загальноправові наслідки засудження та призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов`язана будь-де вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків колишньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості під час вирішення будь-яких питань, у тому числі й для характеристики особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості та є неприпустимим.

Вказана позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 27.09.2018 року справа № 647/1831/15-к, провадження № 51-336 км 17.

Отже, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_7 позитивно характеризується, тривалий період часу дотримується правил внутрішнього розпорядку, виявляє сумлінну поведінку та добросовісне відношення до праці, підтвердженням чого є наявність у засудженого заохочення від адміністрації установи виконання покарань за добросовісне ставлення до праці, раніше не судимий.

Отримання ОСОБА_7 заробітної плати лише за три місяці не виключає того факту, що він виконував роботи в установі виконання покарань, крім того самою установою надано відомості, що ОСОБА_7 працевлаштований з початку його перебування.

При цьому, надання заохочення напередодні відбуття частини строку покарання, яка необхідна для настання права на умовно-дострокове звільнення, не нівелює факт виправлення засудженого, та сумлінного ставлення до праці, що в сукупності дає беззаперечні підстави для його умовно-дострокового звільнення, яке становить менш ніж 11 місяців. Питання про характер діянь засудженого ОСОБА_7 не є предметом даного розгляду, оскільки судом враховується лише наявність або відсутність у засудженого заохочень та стягнень.

Також, колегія суддів зазначає, що фактичні обставини кримінального правопорушення, за яким засуджений ОСОБА_7 враховані при призначені останньому покарання, а тому не можуть окремо впливати на оцінку його виправлення та відповідно вирішення питання про його умовно-дострокове звільнення.

Наявність щодо ОСОБА_7 справ про адміністративне правопорушення за ст. 130 КУпАП, впродовж тривалого часу, як про це наголошує прокурор, не можуть впливати на вирішення питання щодо умовно-дострокового звільнення за вчинення кримінального правопорушення, оскільки такі справи зареєстровані до вироку суду та відповідно початку відбування покарання ОСОБА_7 та його виправлення. Крім того, матеріали справи не містять жодних достовірних відомостей щодо притягнення ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності.

Відсутність клопотань засудженого про його умовно-дострокове звільнення в порядку ст.81-1 КК України задля проходження військової служби є правом особи, та не може впливати на вирішення питання про умовно-дострокового звільнення в загальному порядку.

Окрім того, дослідивши матеріали справи, суд позитивно сприймає характеристику установи відбування покарання щодо тієї обставини, що засуджений ОСОБА_7 за місцем відбування покарання характеризується з позитивної сторони, працевлаштований, сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення, тому заслуговує на застосування умовно - дострокового звільнення згідно з ст. 81 КК України.

Отже, доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_7 , належним чином не врахував дані про особу засудженого, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки аналіз матеріалів даного судового провадження дозволяють дійти висновку, що у поведінці засудженого дійсно мають місце позитивні тенденції, які у своїй сукупності доводять, що засуджений своєю поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення, оскільки дані про його особу, наявність позитивної характеристики та заохочення, при повній відсутності дисциплінарних стягнень, працевлаштування та отримання заробітної плати, свідчать про наявність достатніх підстав для його звільнення умовно-достроково від відбування призначеного покарання на не відбутий строк.

Таким чином, сукупність наведених обставин свідчить про те, що ОСОБА_7 відповідає усім критеріям, наявність яких відповідно до ст. 81 КК України необхідна для застосування відносно нього умовно-дострокового звільнення від відбування ним покарання, оскільки засуджений своєю поведінкою, ставленням до праці довів своє виправлення, а тому рішення суду першої інстанції про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання є законним і обґрунтованим.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 537 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу прокурора Криворізької південної окружної прокуратури ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 березня 2025 року, якою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , звільнено умовно-достроково від подальшого відбування покарання на не відбутий строк 10 (десять) місяців 25 (двадцять п`ять) днів, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня проголошення є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді