Дата документу 12.05.2025 Справа № 331/5358/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/5358/21 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/312/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст. 367 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2025 року м. Запоріжжя

Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області ОСОБА_9 на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.09.2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, українця, громадянина України, який має вищу освіту, одруженого, який має на утриманні двох неповнолітніх дітей, офіційно не працевлаштованого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано невинуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України та виправдано за недоведеністю у діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення.

Позов прокурора в інтересах держави в особі Запорізької міської ради до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної шкоди залишено без розгляду.

В порядку ст. 100 КПК України вирішена доля речових доказів.

В С Т А Н О В И Л А:

Відповідно до змісту вироку встановлено, що органом досудового розслідування ОСОБА_7 висунуто обвинувачення у тому, що за розпорядженням Запорізького міського голови за №357 к/тр від 25.02.2016 року ОСОБА_7 призначений з 26.02.2016 на посаду директора Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради.

Посадову інструкцію директора Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради (далі Інструкція) затверджено Запорізьким міським головою 01.09.2016, відповідно з якою ОСОБА_7 під особистий підпис ознайомився 01.09.2016.

Відповідно до п. 2.1 Інструкції на директора вказаного Департаменту покладено наступні обов`язки:

- здійснювати керівництво діяльністю департаменту, забезпечувати виконання покладених на нього завдань та функцій;

- очолювати департамент та контролювати роботу посадових осіб департаменту, визначати ступінь відповідальності заступників директора департаменту, керівників структурних підрозділів;

- нести персональну відповідальність за виконання покладених на департамент завдань;

- здійснювати контроль за дотриманням вимог чинного законодавства, виконувати рішення органів державної виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з питань, що стосуються функціональної діяльності департаменту;

- вносити на розгляд міської ради проект положення про департамент та змін до нього;

- вносити пропозиції міському голові щодо структури та штатного розпису та кошторису видатків департаменту в межах граничної чисельності та фонду оплати праці працівників та подавати їх на затвердження в установленому порядку;

- укладати договори, в тому числі оренди, позички, відповідального зберігання, купівлі продажу та інші договори в межах делегованих повноважень, а також господарські та інші угоди, спрямовані на забезпечення діяльності департаменту, здійснювати їх підписання;

- видавати в межах своїх повноважень накази, організовувати та контролювати їх виконання;

- організовувати підготовку проектів рішень та розпоряджень з питань віднесених до компетенції департаменту, та внесення їх на розгляд міського голови, міської ради та їх виконавчого комітету;

- здійснювати розпорядження коштами в межах затвердженого кошторису витрат на утримання департаменту;

- звітувати міському голові та міській рад про стан виконання завдань та повноважень, покладених на департамент;

- у межах наданих повноважень організовувати ділове листування з органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями з питань, що належать до його компетенції.

Разом з тим відповідно до п.3.1 Інструкції директор Департаменту наділений наступними правами:

- діяти без доручення від імені департаменту, представляти його в усіх державних органах та органах місцевого самоврядування, організаціях та підприємствах;

- в межах своїх повноважень та на виконання завдань департаменту видавати накази з питань основної діяльності департаменту, організовувати та контролювати їх виконання;

- одержувати в установленому порядку від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій інформацію, необхідну для виконання покладених на нього завдань;

- вимагати якісного, своєчасного та у повному обсязі виконання працівниками департаменту свої посадових обов`язків.

Крім того, відповідно до п.4.1. Інструкції за неякісне і несвоєчасне виконання своїх посадових обов`язків, та за подання недостовірних даних міському голові, його заступникам, органам місцевого самоврядування ОСОБА_7 , як директор Департаменту несе персональну відповідальність згідно з чинним законодавством.

Як вбачається безпосередньо із посадової інструкції директора департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 01.09.2016, згідно п.2.1 до обов`язків директора департаменту, входить укладення договорів, в тому числі оренди, позички, відповідального зберігання, купівлі-продажу та інші договори в межах делегованих повноважень, а також господарські та інші угоди, спрямовані на забезпечення діяльності департаменту, здійснює їх підписання.

Таким чином, відповідно до примітки 1 ст.364 КК України ОСОБА_7 є службовою особою та виконував організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функцій у Департаменті реєстраційних послуг Запорізької міської ради.

Встановлено, що відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровано право власності на об`єкти нерухомого майна:

земельну ділянку, площею 1125 кв.м. га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташований за адресою: АДРЕСА_3 , (реєстраційний номер майна 101)

будинок житловий, розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Дзержинського (Олександрівська), б.84, (реєстраційний номер майна 1555591).

Відповідно до статті 6 Житлового кодексу Української РСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється.

Таким чином приміщення в будинку 84 по вул. Олександрівська в м. Запоріжжі є жилим.

Згідно пункту 2.50 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основних положення» ДБН В.2.2-15-2005: У першому, другому і цокольному поверхах житлових будинків допускається розміщувати приміщення: адміністративні, магазинів роздрібної торгівлі, громадського харчування, побутового обслуговування, відділень зв`язку загальною площею не більше 700 кв.м, банків, магазинів і кіосків з продажу преси, поліклінік, жіночих консультацій, рентгено-стоматологічних кабінетів; роздавальних пунктів молочних кухонь, юридичних консультацій і нотаріальних контор, загсів, філій бібліотек, виставкових залів, контор житлово-експлуатаційних організацій, фізкультурно-оздоровчих занять загальною площею до 150 кв.м, культурно-масової роботи з населенням (для проведення лекцій, зборів, бібліотек-читалень, кімнат для індивідуальних занять, роботи гуртків, прийому громадян депутатами тощо), дитячих художніх шкіл, центрів соціального захисту населення, центрів зайнятості населення базового рівня до 50 відвідувачів і до 15 співробітників центрів, а також груп короткотривалого перебування дітей дошкільного віку (крім цокольного поверху).

Таким чином, приміщення на 5 поверсі в будинку АДРЕСА_3 , відповідно до вищевказаних норм законодавства України заборонено використовувати в інших цілях, окрім як для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

При цьому, директор Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради ОСОБА_7 01 вересня 2016 року, перебуваючи на території Олександрівського району міста Запоріжжя, в невстановлений час, уклав договір суборенди приміщення за № 500 від 01 вересня 2016 року між власником даного приміщення ОСОБА_10 , орендодавець за основним договором оренди, (надалі іменується «Власник»), ТОВ «Компанія «Запоріжбізнеспроект», орендар за основним договором оренди, (надалі іменується «Суборендодавець») в особі директора ОСОБА_11 та Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради, що є юридичною особою та бюджетною установою за законодавством України, (надалі іменується «Суборендар») в особі директора департаменту ОСОБА_7 , який діє від на підставі положення, з другого боку, про наступне:

Предмет договору:

1) В порядку та на умовах, визначених Договором, Суборендодавець зобов`язується передати Суборендареві, а Суборендар зобов`язується прийняти у тимчасове платне користування (суборенду) частину приміщення визначеного у Договорі, за плату та на обумовлений строк для здійснення господарської діяльності.

2) Частина приміщення, яке передається в суборенду за Договором (надалі іменується «Приміщення» ), знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вулиця Олександрівська (колишня Дзержинського) будинок 84, п`ятий поверх, має загальну площу 605, 8 квадратних метри, і належить Суборендодавцеві на праві оренди на підставі Договору між власником та Суборендодавцем № ІВ- 01/12/2015 від 01 грудня 2015 року.

3) Оціночна вартість приміщення, що передається у суборенду із врахуванням індексації, становить 850001, 85 гривень без ПДВ.

4) Приміщення надається Суборендареві для використання під офіс.

Орендна плата:

1) Приміщення передається Суборендодавцем і приймається Суборендарем в суборенду на умовах сплати останнім за користування приміщення шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок, зазначений Суборендодавцем.

2) Орендна плата підлягає сплаті до п`ятого числа місяця наступного за розрахунковим, щомісячна сума якої становить 50000, 00 (п`ятдесят) тисяч гривень з ПДВ. Розмір орендної плати може бути переглянутий та змінений за згодою сторін , про що укладається додаткова угода до даного Договору.

3) ОСОБА_12 плати за спожиті комунальні послуги здійснюється за окремим договором пропорційно орендної площі за фактично отримані послуги на підставі актів наданих послуг у термін п`ять робочих днів з моменту отримання цих актів наданих послуг.

4) Загальна ціна цього договору становить 200000,00 гривень з ПДВ.

У подальшому ОСОБА_7 , перебуваючи на посаді директора Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, будучи службовою особою, недбало виконуючи свої службові обов`язки, знаходячись в службовому приміщенні Департаменту за адресою: м. Запоріжжя, вул. Олександрівська (колишня вулиця Дзержинського) буд. 84, 12.01.2017 в невстановлений час, уклав договір суборенди приміщення за № 01-2017/п від 12 січня 2017 року між власником даного приміщення ОСОБА_10 , орендодавець за основним договором оренди, (надалі іменується «Власник»), ТОВ «Компанія «Запоріжбізнеспроект», орендар за основним договором оренди, (надалі іменується «Суборендодавець») в особі директора ОСОБА_11 та Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, що є юридичною особою та бюджетною установою за законодавством України, (надалі іменується «Суборендар») в особі директора департаменту ОСОБА_7 , який діє від на підставі положення, з другого боку, про наступне:

Предмет договору:

1) В порядку та на умовах, визначених Договором, Суборендодавець зобов`язується передати Суборендареві, а Суборендар зобов`язується прийняти у тимчасове платне користування (суборенду) частину приміщення визначеного у Договорі, за плату та на обумовлений строк для здійснення господарської діяльності.

2) Частина приміщення, яке передається в суборенду за Договором (надалі іменується «Приміщення» ), знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вулиця Олександрівська (колишня Дзержинського) будинок 84, п`ятий поверх, має загальну площу 605, 8 квадратних метри, і належить Суборендодавцеві на праві оренди на підставі Договору між власником та Суборендодавцем № ІВ- 01/12/2015 від 01 грудня 2015 року.

3) Оціночна вартість приміщення, що передається у суборенду із врахуванням індексації, становить 85000, 85 гривень без ПДВ.

4) Приміщення надається Суборендареві для використання під офіс.

Орендна плата:

1) Приміщення передається Суборендодавцем і приймається Суборендарем в суборенду на умовах сплати останнім за користування приміщення шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок, зазначений Суборендодавцем.

2) Орендна плата підлягає сплаті до п`ятого числа місяця наступного за розрахунковим, щомісячна сума якої становить 50000, 00 (п`ятдесят) тисяч гривень з ПДВ. Розмір орендної плати може бути переглянутий та змінений за згодою сторін , про що укладається додаткова угода до даного Договору.

3) ОСОБА_12 плати за спожиті комунальні послуги здійснюється за окремим договором пропорційно орендної площі за фактично отримані послуги на підставі актів наданих послуг у термін п`ять робочих днів з моменту отримання цих актів наданих послуг.

4) Загальна ціна цього договору становить 600000,00 гривень з ПДВ.

При цьому, ОСОБА_7 , перебуваючи на посаді директора Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, будучи службовою особою, неналежно виконуючи свої службові обов`язки, достовірно знаючи, що жодної не житлової нерухомості, яка зазначена в договорі оренди за № ІВ-01/12/2015 від 01 грудня 2015 року та договорах суборенди приміщення № 500 від 01 вересня 2016 року та № 01-2017/П від 12 січня 2017 року за вище вказаними документами не існує, уклав договір суборенди на вищезазначене приміщення.

Крім того, ОСОБА_7 , як директор Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, маючи реальну можливість відповідно до своїх обов`язків передбачених Інструкцією направити лист до голови Запорізької міської ради з метою виділення для розміщення працівників Департаменту приміщення, не виконав жодних дій направлених на встановлення: чи наявне у комунальній власності Запорізької міської ради комунальне приміщення для розміщення працівників Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради.

Тобто, діями директора Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради ОСОБА_7 , який в порушення своїх посадових інструкцій, недбало виконав свої службові обов`язки, що призвело до безпідставної виплати за період з 01 вересня 2016 по 31.12.2017 ТОВ «Компанія «Запоріжбізнеспроект» грошових коштів в сумі 865 703,70 гривень з ПДВ, а саме впродовж 2016-2017 років, відповідно до висновку судової економічної-експертизи №20-82 від 21.06.2018 документально підтверджується оплата Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради з рахунку № 3954 відкритого в ТУ ДКСУ у Запорізькій області МФО 813015 на користь ТОВ «Компанія «Запоріжбізнеспроект»» на розрахунковий рахунок № НОМЕР_1 відкритий в ЗРУ ПАТ КБ «Приватбанк» по договорам суборенди приміщення № 01-2017/п від 12.01.2017, №500 від 01.09.2016 та договору про відшкодування вартості комунальних послуг № 501 від 30.09.2016, в період часу з 01.09.2016 по 22.12.2017 на загальну суму 865 703, 70 грн., що в двісті п`ятдесят і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян та являється тяжким наслідком.

Внаслідок скоєння директором Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради ОСОБА_7 кримінального правопорушення шляхом недбалого виконання свої службових обов`язків, громаді в особі Запорізької міської ради заподіяно матеріальну шкоду в розмірі 865 703, 70 грн., чим спричинено тяжкі наслідки охоронюваним законом державним інтересам.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковані органом досудового розслідування за ч.2 ст. 367 КК України, як неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків, що спричинило тяжкі наслідки державним інтересам.

Суд першої інстанції, оцінивши надані стороною обвинувачення докази, вислухавши учасників провадження, дійшов до висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 , оскільки не було доведено стороною обвинувачення, що у його діянні є склад кримінального правопорушення.

Не погоджуючись з висновками суду першої інстанції, прокурор ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу на вирок суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі прокурор зазначає, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про відсутність у діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення.

Зокрема, прокурор вказує на обставини, встановлені під час досудового розслідування та судового розгляду: ОСОБА_7 , будучи на посаді директора Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, у вересні 2016 року і в січні 2017 року уклав договори суборенди на приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_4 . Це приміщення має статус житлового будинку з чотирма квартирами, що заборонено використовувати для офісних потреб відповідно до будівельних норм. Унаслідок вказаних дій, з бюджету було сплачено 865 703,7 грн, що, за твердженням обвинувачення, становить тяжкі наслідки для державних (комунальних) інтересів.

Суд першої інстанції ухвалив виправдувальний вирок, виходячи з того, що прокурором не було надано, на думку суду, належних і достатніх доказів на підтвердження умисної вини директора департаменту.

Суд дійшов висновку, що ОСОБА_7 перевірив документи, зокрема технічний паспорт та правовстановлюючі відомості про власника, звертався до юридичного відділу Запорізької міської ради та отримав дозвіл на оплату орендних платежів із міського бюджету.

Також суд зауважив, що жодна особа, зокрема й представники Запорізької міської ради, не зверталася з цивільним позовом чи заявою про визнання потерпілою стороною. Відсутність такого звернення суд розцінив як додаткову ознаку того, що шкода державним інтересам не доведена.

Однак в апеляційній скарзі прокурор наголошує, що відсутність звернення уповноважених органів із заявою про залучення як потерпілого чи цивільного позивача не може нівелювати реальний факт заподіяння матеріальної шкоди бюджету міста.

Відповідно до положень ст. 55 КПК України потерпілим може бути визнана як фізична, так і юридична особа, але немає обов`язкового правила про те, що особа повинна заявити про себе в цьому статусі.

Прокурор посилається на наявні у матеріалах справи фінансові документи (копії платіжних доручень, виписки з банківських рахунків, кошторисні призначення), які підтверджують фактичне перерахування 865 703,7 грн за користування житловим приміщенням, що суперечить чинним будівельним нормам.

Окрім того, прокурор звертає увагу на практику застосування норми ч.2 ст. 367 КК України.

Наголошує, що до тяжких наслідків можуть бути віднесені збитки, які істотно вплинули на державні або громадські інтереси.

У судовому засіданні було підтверджено, що розмір шкоди становить 865 703,7 грн, що сам собою є суттєвим, зважаючи на те, що він спричинив нецільове витрачання бюджетних коштів.

Прокурор наголошує, що в діях ОСОБА_7 є недбале ставлення до службових обов`язків, адже директор департаменту був зобов`язаний упевнитися у відповідності приміщення потребам офісу, а також переконатися, що будівля, яку збираються орендувати, не є житловим фондом або принаймні виведена з нього в установленому законом порядку.

Так само прокурор указує на те, що ОСОБА_7 мав обов`язок дотримуватися чинного законодавства про будівлі та споруди житлового призначення, зокрема положень ДБН В.2.2-15-2005, які забороняють використовувати житлові приміщення для офісних чи інших господарських потреб.

З матеріалів досудового розслідування випливає, що про житловий статус зазначеної будівлі було відомо не лише власнику, а й директору ТОВ «Компанія «Запоріжбізнеспроект», тоді як директор департаменту, підписуючи договори, не з`ясував цієї суттєвої обставини.

Прокурор стверджує, що така позиція свідчить про несумлінне виконання службових обов`язків, а отже про службову недбалість.

У своїх доводах прокурор також посилається на те, що суд першої інстанції проігнорував значну частину документів, які були зібрані в ході досудового розслідування: договори оренди, платіжні документи, пояснення свідків, висновки експертів, що підтверджують порушення із боку ОСОБА_7 . Зокрема, прокурор називає постанови і розпорядження Запорізької міської ради, що врегульовують порядок оренди приміщень; посадові інструкції директора департаменту, у яких передбачено обов`язок особистої відповідальності за укладені угоди, а також дані висновку експерта, котрий визначає розмір фактично сплачених коштів за використання житлового будинку як офісу.

Разом із тим, прокурор наголошує, що судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За доводами прокурора, у виправдувальному вироку відсутні належні мотиви відхилення саме тих доказів, які містять відомості про незаконність укладення договорів суборенди.

Суд лише зазначив, що не вбачає умисної складової у діях ОСОБА_7 , однак не дав оцінки тому факту, що згідно з укладеними договорами суборенди та фінансовими документами кошти з бюджету продовжували перераховуватися систематично, попри очевидні ознаки невідповідності житлового приміщення його фактичному використанню.

Також прокурор зауважує, що розмір шкоди (865 703,7 грн) чітко підтверджується документально та експертними висновками.

Суд першої інстанції, проте зробив висновок, ніби цей розмір шкоди не має належного підтвердження, оскільки представники міської ради не заявляли претензій.

На переконання прокурора, така позиція суду є помилковою, бо відсутність заяви від певної установи чи посадової особи не може слугувати підставою вважати, що шкоди не було завдано.

Концепція кримінально-правової охорони полягає в тому, що органи прокуратури та досудового розслідування мають захищати загальносуспільні інтереси, навіть коли ті, хто формально міг би постраждати, з певних причин пасивно ставляться до своїх прав.

Прокурор наголошує, що матеріали провадження свідчать про наявність усіх об`єктивних і суб`єктивних ознак злочину за ч. 2 ст. 367 КК України: ОСОБА_7 мав службові обов`язки, які вимагали від нього перевіряти правовий статус об`єктів, що орендуються за кошти місцевого бюджету; уклав договори суборенди щодо житлової будівлі, де не було передбачено переведення приміщення в нежитловий фонд; із бюджету виплачено значну суму, що підтверджено відповідними банківськими й бухгалтерськими документами; діяння обвинуваченого перебуває у причинному зв`язку з негативними наслідками для бюджету міста.

Прокурор просить суд апеляційної інстанції дослідити в повному обсязі докази, перелік яких викладено у апеляційній скарзі, а вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати виним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України та призначити покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в державних органах, підприємствах комунальної форми власності та органах місцевого самоврядування строком до 2 років без штрафу. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки. Цивільний позов задовольнити в повному обсязі.

До початку судового засідання прокурор доповнила апеляційну скаргу, та зазначила, що вважає вирок суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим, оскільки суд не дав належної оцінки зібраним у кримінальному провадженні доказам, а також не врахував усіх обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Прокурор наголошує, що відповідно до матеріалів досудового розслідування, обвинувачений, обіймаючи посаду директора Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, ухвалив рішення про укладення договорів суборенди для використання житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , у комерційних цілях без належної зміни статусу цього приміщення. Це, на думку прокурора, призвело до заподіяння матеріальної шкоди інтересам територіальної громади та стало наслідком неналежного виконання службових обов`язків, що підпадає під ознаки правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.

Зокрема, прокурор наголошує, що суд першої інстанції всупереч приписам ст. 94 КПК України не здійснив повноцінної та всебічної оцінки доказів, а натомість задовольнився окремими поясненнями обвинуваченого й певними обставинами, які не можуть спростувати очевидного порушення законодавства.

У виправдувальному вироку згадано, що, на момент укладення відповідних договорів суборенди не було встановлено прямої заборони щодо розміщення підрозділів Департаменту в житловому приміщенні.

Натомість прокурор звертає увагу, що житловий статус будинку, в якому розміщувалося спірне приміщення, підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також іншими документами, долученими до справи.

Відповідно до ст. 6 Житлового кодексу Української РСР, житлові будинки та житлові приміщення призначені для проживання громадян, а використання їх у промислових чи будь-яких інших невідповідних цілях забороняється, якщо не було проведено передбаченої законом процедури переведення із житлового фонду в нежитловий.

Прокурор також зазначає, що судом першої інстанції не було приділено достатньої уваги аналізу посадових обов`язків директора Департаменту реєстраційних послуг, визначених Положенням про Департамент та посадовою інструкцією.

У цих документах детально прописано, що керівник органу несе персональну відповідальність за виконання покладених завдань і має забезпечувати, зокрема, законність укладання усіх цивільно-правових договорів від імені органу.

Проте в матеріалах справи наявні два договори суборенди від 01.09.2016 №500 та від 12.01.2017 №01-2017/п, які обвинувачений підписав від імені Департаменту, свідомо погоджуючись на використання житлового приміщення не за призначенням. На переконання прокурора, саме ця обставина й свідчить про службову недбалість, що призвела до негативних наслідків.

В доповненні до апеляційної скарги прокурор вказує, що неправильна оцінка доказів судом першої інстанції призвела до виправдання особи, яка не лише перевищила свої повноваження, а й фактично проігнорувала вимоги низки актів законодавства.

Зокрема, згідно з пунктом 2.50 ДБН В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення», для використання житлового будинку або його частини (нежитлового приміщення в житловому будинку) потрібно дотримуватися цільового призначення та спеціальних технічних норм. Натомість 5-й поверх будинку по вул. Олександрівській, 84, не було належним чином переведено до нежитлового фонду, що унеможливлювало його використання під розміщення Департаменту реєстраційних послуг, відділів або структурних підрозділів для виконання завдань у сфері реєстраційних дій.

Також прокурор звертає увагу апеляційного суду на правову позицію Верховного Суду, згідно з якою апеляційний суд має забезпечити принцип безпосередності дослідження доказів у ситуації, коли прокурор оскаржує виправдувальний вирок. Як убачається з постанов Верховного Суду від 15.02.2023 у справі №522/24499/15-к та від 16.11.2021 у справі №487/8731/19, за наявності сумнівів у правильності оцінки доказів, суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно їх дослідити.

Лише таким чином можна забезпечити всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин, а також унеможливити порушення права на справедливий суд. Прокурор у клопотанні посилається й на висновки Об`єднаної палату Верховного Суду, яка у постанові від 14.09.2020 (справа №740/3597/17) наголосила, що в разі виявлення істотних порушень процесуального закону, які вплинули на правильність застосування матеріального права, вирок має бути скасовано з постановленням нового судового рішення.

Прокурор переконана, що допущені судом першої інстанції порушення є істотними, оскільки призвели до ухвалення виправдувального вироку та, відповідно, до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Пункт 3 ч. 1 ст. 373 КПК України дозволяє виправдати обвинуваченого, лише якщо в діянні особи не виявлено складу кримінального правопорушення.

Проте, з огляду на досліджені документи, зокрема свідчення про житловий статус будинку, посадові інструкції, положення про Департамент, а також зміст укладених договорів, можна зробити висновок, що дія обвинуваченого містить ознаки службової недбалості й спричинення негативних наслідків (ч. 2 ст. 367 КК України).

Оскільки виправдувальний вирок суду першої інстанції суперечить зібраним доказам, прокурор клопоче перед апеляційним судом про їх повторне дослідження.

У цій справі, підкреслює прокурор, суд не перевірив належно питання про статус приміщення й реальну можливість його використання для реєстраційних послуг, не дослідив детально зміст кожного з відповідних договорів суборенди й не проаналізував, якою мірою директор Департаменту, укладаючи ці договори, порушив свої обов`язки.

З урахуванням викладеного, прокурор у доповненні просить скасувати виправдувальний вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.09.2024 у справі №331/5358/21 як такий, що суперечить доказам і нормам матеріального та процесуального права.

Натомість прокурор пропонує постановити новий обвинувальний вирок, визнавши ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, а також призначити йому покарання з урахуванням тяжкості діяння та його суспільно небезпечних наслідків.

У судовому засіданні апеляційного суду прокурор ОСОБА_6 підтримав подану прокурором апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Разом з тим клопотання про повторне дослідження доказів не підтримав.

У судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 - заперечував проти доводів апеляційної скарги прокурора. Наголосив, що ОСОБА_7 не мав обов`язку витребовувати документи у власника будівлі, оскільки йшлося про договір суборенди. У цій будівлі й на сьогодні розміщується Територіальний сервісний центр МВС України. Збитків завдано не було, а договір виконувався належним чином.

Обвинувачений ОСОБА_7 заперечував проти доводів апеляційної скарги та підтримав позицію свого захисника.

Заслухавши в судовому засіданні апеляційного суду доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг, учасників провадження, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів дійшла до таких висновків.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, зокрема, повинно бути ухвалене згідно з нормами матеріального та процесуального права, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Згідно зі ст. 368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у його вчиненні.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

У разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку відповідно до ст. 374 КПК України зазначаються: формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

На переконання колегії суддів, під час розгляду кримінального провадження суд першої інстанції дотримався всіх вимог закону.

Оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 , оскільки сторона обвинувачення не надала достатніх доказів, які б беззаперечно доводили склад інкримінованого йому кримінального правопорушення.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, та вважає, що вони ґрунтуються на правильній оцінці перевірених в судовому засіданні доказів, які були надані стороною обвинувачення.

За змістом ст. 84 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є лише ті фактичні дані, які отримані у передбаченому цим Кодексом порядку. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

У відповідності до п. 1, 2 ч. 1 ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягають, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування всіх обставин кримінального правопорушення та доведеності винуватості особи у його вчиненні покладається на сторону обвинувачення.

Саме через відсутність достатніх і переконливих доказів суд першої інстанції, оцінивши кожен доказ із точки зору належності, допустимості та достовірності, а також зваживши на сукупність зібраних матеріалів і їхній взаємозв`язок, дійшов висновку про необхідність виправдання обвинуваченого на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України.

У судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 провину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав, пояснивши, що з 2015 до 2021 року обіймав посаду директора Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, який на той час лише створювався і не мав у своєму розпорядженні належного приміщення.

Філіали Департаменту тимчасово працювали в різних локаціях по місту, однак це перешкоджало ефективному функціонуванню органу.

Міською радою було передано у користування приміщення на вул. Незалежної України, яке, втім, потребувало значного ремонту. Згодом керівництво міської ради повідомило, що коштів на ремонт немає, і запропонувало самостійно знайти інше приміщення.

Обвинувачений вказав, що, діючи в інтересах ефективної організації роботи Департаменту, знайшов через мережу Інтернет приміщення на п`ятому поверсі будинку по вул. Олександрівській, 84.

Оглянувши його із ріелтором, він з`ясував, що це облаштоване офісне приміщення з кабінетами, санвузлами та коридором.

Попри те, що у бюджеті було передбачено 55 000 грн на оренду, йому вдалося досягти домовленості про суму 50 000 грн.

Усі документи щодо об`єкта були передані до юридичного відділу міської ради, який провів правову перевірку, а також депутатська комісія здійснила огляд об`єкта без зауважень.

Обвинувачений наголосив, що йому був наданий технічний паспорт, згідно з яким приміщення мало статус нежитлового. Інформація про наявність запису в Державному реєстрі речових прав про житлове призначення будівлі йому не була відома ані від власників, ані від служб, які перевіряли документи чи погоджували оренду.

Самостійно перевірити цю інформацію він не міг, бо доступ до цього реєстру на той час був обмеженим. За результатами огляду будівлі він переконався, що приміщення фактично відповідає усім критеріям офісу, було придатним для розміщення працівників, документації, техніки, і тому не мав підстав сумніватися в законності його використання.

Далі, після схвалення бюджету та голосування на сесії міськради, ОСОБА_7 уклав договір оренди, причому всі витрати, пов`язані з діяльністю Департаменту, проходили через погодження у фінансовому департаменті ЗМР.

Щороку він звертався до департаменту комунальної власності із проханням виділити інше приміщення, однак постійно отримував відмову у зв`язку з відсутністю вільного майна з відповідними характеристиками, після чого переукладав договір оренди по вул. Олександрівська, 84.

Обвинувачений наголосив, що питання забезпечення приміщенням обговорювалося на нарадах і сесіях Запорізької міської ради, а також з його безпосереднім керівником - заступником міського голови ОСОБА_13 , який курував діяльність виконавчих органів, зокрема й Департаменту реєстраційних послуг.

За увесь час жодних зауважень чи доган з боку керівництва міськради він не отримував.

На переконання обвинуваченого ОСОБА_7 , він виконував свої обов`язки добросовісно, діючи в межах своїх повноважень та у відповідності до процедур, які передбачають погодження юридичною службою, депутатськими комісіями та фінансовим відділом усіх аспектів використання бюджетних коштів.

Вважав себе невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, та просив суд його виправдати. Від можливості закриття провадження у зв`язку із закінченням строків давності обвинувачений категорично відмовився.

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні суду першої інстанції показала, що у 2016 році обіймала посаду головного бухгалтера департаменту реєстраційних послуг ЗМР, керівником якого був ОСОБА_7 . Департамент тільки створювався, штат був великим, але належного приміщення для роботи не було.

Пошуком приміщення займався особисто керівник. Було направлено бюджетний запит до фіндепартаменту, який після погодження виділив кошти і департамент переїхав у приміщення по вул. Олександрівській, 84.

Чому обрали саме цю адресу їй невідомо, договір підписував ОСОБА_15 . За її оцінкою, приміщення відповідало офісному типу: кабінети, коридор, санвузли.

Вони неодноразово звертались до міської та обласної рад із проханням надати інше приміщення з комунального майна, але їм пропонували лише варіанти, непридатні до використання або такі, що потребували капремонту.

Інші свідки в суд не з`явилися, прокурор відмовився від забезпечення їх явки.

У межах судового розгляду судом першої інстанції, окрім показань обвинуваченого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_14 , було всебічно досліджено докази, надані стороною обвинувачення, які, на переконання прокурора, мали підтверджувати наявність складу кримінального правопорушення в діях обвинуваченого.

Зокрема, суд встановив, що ОСОБА_7 був призначений на посаду директора Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради відповідно до розпорядження міського голови від 25.02.2016 № 357 к/тр.

Його посадовий статус був чітко визначений, а обсяг службових обов`язків детально викладений у посадовій інструкції, затвердженій 01.09.2016, з якою обвинувачений був ознайомлений.

Також суд врахував затверджене рішенням міської ради Положення про департамент, штатний розпис (т.1 а.с.157166) і розпорядження про призначення заступників директора, що в сукупності підтверджують формування та функціонування нового виконавчого органу місцевого самоврядування.

У контексті інкримінованих дій було досліджено належним чином оформлені договори суборенди № 500 від 01.09.2016 та № 01-2017/п від 12.01.2017, укладені між департаментом і ТОВ «Компанія «Запоріжбізнеспроект», відповідно до яких департамент тимчасово користувався приміщенням на п`ятому поверсі будівлі по АДРЕСА_3 загальною площею 605,8 кв.м.

Згідно з протоколом огляду від 23.11.2017, це приміщення мало всі ознаки офісного кабінетну систему, санвузли, службовий простір, розміщення персоналу (т.1 а.с.218227). Візуальний огляд підтвердив повну функціональну відповідність потребам департаменту.

ОСОБА_7 не мав фактичної можливості встановити правовий статус приміщення, особливо з огляду на те, що ззовні та за плануванням воно мало характеристики офісного простору (т.2 а.с.129142).

Крім того, до справи долучені численні бюджетні запити, кошторисні документи, пояснювальні записки та розрахунки, які демонструють, що оренда вказаного приміщення була економічно доцільною.

Приміщення, що перебували у комунальній власності, або були непридатними для використання, або потребували капітального ремонту із залученням понад 1,5 млн грн з міського бюджету.

Усі витрати, пов`язані з орендою, були попередньо погоджені фінансовим департаментом та затверджені міським головою у складі річних кошторисів (т.2 а.с.231247).

Виплати за користування приміщенням підтверджуються актами приймання-передачі послуг, банківськими виписками, платіжними дорученнями, а також висновками експертів № 20-71 від 23.05.2018 та № 20-82 від 21.06.2018, у яких підтверджено перерахування з рахунку департаменту грошових коштів у сумі 865 703,70 грн за договорами суборенди та комунальних послуг у 20162017 роках (т.3 а.с.2950, т.4 а.с.107128).

На підтвердження вжиття належних заходів щодо пошуку інших приміщень, суд дослідив листи ОСОБА_7 , адресовані структурним підрозділам міської ради, у яких неодноразово порушувалось питання передачі іншого приміщення у господарське відання.

Зокрема, він звертався щодо нежитлових об`єктів по АДРЕСА_5 та просп. Маяковського, 20, однак у відповідь отримував інформацію про їх технічну непридатність або відсутність необхідного фінансування для ремонту.

Також наявні листи ОСОБА_15 до заступника міського голови ОСОБА_13 , якому він регулярно звітував про потреби департаменту (т.2 а.с.155193).

Таким чином, уся сукупність доказів, досліджених судом першої інстанції, свідчить про те, що ОСОБА_7 діяв у межах своїх посадових повноважень, погоджував кожне рішення з відповідними структурними підрозділами органу виконавчої влади, зокрема фінансовим департаментом, а його дії були зумовлені об`єктивною потребою в забезпеченні діяльності новоствореного департаменту.

Він не мав умислу чи грубої недбалості у діях, які могли б утворювати склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.

Відтак суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку про невинуватість ОСОБА_7 , оскільки не було доведено в його діях складу інкримінованого йому кримінального правопорушення (п.3 ч.1 ст.373 КПК України).

Оцінюючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо вироку суду, колегія суддів зазначає, що наведені в скарзі твердження є необґрунтованими, не відповідають фактичним обставинам провадження та суперечать установленим у судовому засіданні доказам, комплексну оцінку яким уже було надано судом першої інстанції відповідно до вимог ст. 94 КПК України.

Насамперед слід підкреслити, що суд першої інстанції, дослідивши всі наявні в матеріалах кримінального провадження докази, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.

Цей висновок ґрунтується, зокрема, на: аналізі укладених договорів суборенди №500 від 01.09.2016 року та №01-2017/п від 12.01.2017 року (т. 3 а.с. 711, 1216), висновках судово-будівельної експертизи №2176 від 24.08.2021 (т. 5 а.с. 118121), документах, що підтверджують погодження правовстановлюючих документів і надання дозволу юридичним департаментом міської ради (т. 2 а.с. 8486), матеріалах листування між Департаментом та юридичним відділом міської ради (т. 2 а.с. 8190), відсутності звернень Запорізької міської ради або її уповноважених осіб із заявами про визнання потерпілою стороною чи подання цивільного позову.

Суд першої інстанції установив, що ОСОБА_7 , виконуючи посадові обов`язки директора Департаменту реєстраційних послуг, діяв у межах наданих повноважень та відповідно до інструкцій.

Він перевірив технічну документацію на приміщення (т. 1 а.с. 1721), звернувся до юридичного відділу із запитом щодо правомірності укладення договору (т. 2 а.с. 8586), та отримав згоду на укладення суборенди та використання коштів бюджету (т. 2 а.с. 8283).

Прокурор у своїй апеляційній скарзі необґрунтовано стверджує, що житловий статус будівлі був відомий обвинуваченому та мав обов`язково бути перевірений ним додатково.

Як убачається з матеріалів справи, на момент укладення договорів у технічному паспорті (т. 1 а.с. 1820) не було зазначено обмеження на використання приміщення, а зміст договорів (т. 3 а.с. 711) не містив жодної вказівки на незаконне або обмежене використання.

Навпаки, у договорі суборенди було чітко передбачено, що приміщення передається в користування з метою розміщення службового підрозділу, що, з огляду на мовчазну згоду власника та дозвільні листи, не суперечило чинному законодавству.

Що стосується доводів прокурора про недбале ставлення до службових обов`язків, то вони не ґрунтуються на досліджених судом доказах.

На виконання вимог посадової інструкції (т. 4 а.с. 7577) ОСОБА_7 здійснив усі дії, необхідні для перевірки законності укладення договору. Саме юридичний відділ міської ради мав повноваження здійснювати правову експертизу документації і в даному випадку така експертиза була проведена з позитивним висновком.

Твердження апелянта про наявність «тяжких наслідків», які, за твердженням прокурора, нібито були спричинені бюджету міста, не підтверджено в судовому засіданні.

Жоден свідок, допитаний у суді, зокрема представники Запорізької міської ради (т. 4 а.с. 110123), не вказав на спричинення шкоди або недоцільність витрачання бюджетних коштів.

Не було подано й цивільного позову чи клопотання про відшкодування шкоди, що прямо свідчить про відсутність заподіяння шкоди охоронюваним законом інтересам.

Аргументація прокурора щодо недопустимості використання житлового приміщення для службових цілей не відповідає правовій позиції, викладеній, зокрема, у висновку експерта №2176 (т. 5 а.с. 118121), де зазначено, що формальне перебування об`єкта у житловому фонді не перешкоджає його фактичному використанню, якщо це не порушує конструктивні характеристики будівлі, не створює небезпеки для мешканців та не пов`язане зі зміною цільового призначення всієї споруди.

Посилання прокурора на норми ДБН В.2.2-15-2005 є некоректним, оскільки в матеріалах справи не зафіксовано фактів порушення технічних вимог до експлуатації будівлі чи втручання в її конструктивну схему. Ба більше, ці ДБН регулюють порядок введення об`єктів у експлуатацію та реконструкції, а не правову відповідальність за цільове використання приміщень у вже збудованому будинку без зміни цільового призначення об`єкта.

Щодо твердження про порушення вимог ст. 94 КПК України, прокурор фактично оскаржує оціночну діяльність суду першої інстанції, яка є дискреційною за своєю суттю. Суд мотивовано зазначив, які докази вважає допустимими, належними, достовірними, а які такими, що не підтверджують вину особи у пред`явленому обвинуваченні.

Жодних ознак упередженості чи формального підходу до оцінки доказів судом не встановлено, а виправдувальний вирок ґрунтується на комплексному аналізі всіх наявних у справі матеріалів, а не на «вибірковому прийнятті» інформації, як це намагається стверджувати прокурор.

Посилання прокурора на практику Верховного Суду, зокрема справу №522/24499/15-к, є хибним за суттю, оскільки у зазначених рішеннях йшлося про необхідність повторного дослідження доказів у разі, якщо вони були неналежно досліджені або не досліджені зовсім.

У даному випадку всі докази були повно й належно досліджені в судовому засіданні, і судом надана об`єктивна оцінка як документам, так і показанням свідків та експертів.

Що стосується посилання прокурора на розмір матеріальної шкоди у сумі 865 703,7 грн, слід зазначити, що сума орендних платежів сама по собі не є доказом заподіяння шкоди.

Адже в кримінальному праві шкода має не лише номінально обчислюватись, але й характеризуватися як така, що завдала негативних наслідків охоронюваним законом інтересам.

У цьому провадженні жодним доказом не підтверджено, що територіальна громада чи міський бюджет зазнали фактичного збитку, особливо з огляду на відсутність будь-яких претензій чи звернень з боку власника коштів.

Таким чином, доводи прокурора зводяться до спроби переоцінити фактичні обставини справи без наведення нових доказів або істотних обставин, які не були враховані судом.

В апеляційній скарзі прокурора не міститься юридично обґрунтованого доказу на підтвердження суб`єктивної сторони складу злочину вини у формі недбалості.

Крім того в судовому засіданні апеляційного суду прокурор відмовився від клопотання про повторне дослідження доказів.

За таких умов колегія суддів вважає, що відсутність належного підтвердження прокурором відповідного процесуального наміру виключає обов`язок суду апеляційної інстанції здійснювати повторне дослідження доказів за власною ініціативою, оскільки сторона обвинувачення, яка мала ініціативу на це дослідження, не підтримала її під час безпосереднього розгляду кримінального провадження.

Таким чином, відсутність підтримання відповідного клопотання прокурором у судовому засіданні під час апеляційного перегляду не породжує правових підстав для його розгляду по суті, а, тому таке клопотання колегія суддів вважає за необхідним залишити без розгляду.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів вважає, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правпоуршення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Ніхто не зобов`язаний доводи свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості.

Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

З урахуванням викладеного, оцінивши кожен поданий сторонами доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що стороною обвинувачення не доведено, що у діях обвинуваченого ОСОБА_7 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України (п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України).

В ході апеляційного розгляду даного кримінального провадження не встановлено підстав, передбачених ст. 409 КПК України та не знайшли свого підтвердження доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не було дано належної оцінки усім наявним в матеріалах справи доказам, оскільки з аналізу вироку та матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 94 КПК України, безпосередньо були досліджені усі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, яким суд дав правильну юридичну оцінку, що у вироку достатньо мотивував.

Враховуючи викладені вище обставини, в їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та вмотивованим, у зв`язку з чим його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу з доповненнями прокурора ОСОБА_9 , залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 вересня 2024 року, яким ОСОБА_7 визнано невинуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України та виправдано за недоведеністю у діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4