Справа №930/295/25
Провадження № 1-кп/930/150/25

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.04.2025 року

Немирівський районний суд

Вінницької області

в складі головуючого судді: ОСОБА_1

при секретарі: ОСОБА_2

з участю прокурора: ОСОБА_3

обвинуваченого: ОСОБА_4

захисника обвинуваченого - адвоката: ОСОБА_5

потерпілого: ОСОБА_6

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Немирів угоду про визнання винуватості у кримінальному провадженні внесеному в ЄРДР за №0000511 від 28.09.2024 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт.Ситківці Немирівського району Вінницької області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , громадянина України, із середньою освітою, непрацюючого, раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286-1 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

До суду разом із обвинувальним актом надійшла угода про визнання винуватості укладена між прокурором та обвинуваченим.

У підготовчому судовому засіданні прокурор просив затвердити угоду про визнання винуватості та призначити обвинуваченому покарання визначене в угоді за ч.2 ст.286-1 КК України із застосуванням ст.69 КК України, а саме у виді пробаційного нагляду строком на п`ять років з покладенням обов`язків, визначених ч.2 ст.59-1 КК України, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк шість років.

Будучи допитаний в підготовчому судовому засіданні потерпілий дав покази, що разом із обвинуваченим вживав спиртні напої та повертаючись додому із поля на автомобілі під керуванням ОСОБА_4 , який не впорався з керуванням, що призвело до перекидання автомобіля, отримав тілесні ушкодження. Завдана йому шкода відшкодована в повному обсязі, будь-яких претензій до обвинуваченого не має, просив суд затвердити угоду.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_5 просили затвердити угоду про визнання винуватості.

Заслухавши думку прокурора, обвинуваченого, його захисника, потерпілого, перевіривши матеріали кримінального провадження та всі обставини укладення угоди про визнання винуватості, суд приходить до наступного висновку.

Як передбачено п. 2 ч. 1 ст. 468 КПК України, у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Відповідно до ч.2 ст. 469 КПК України, угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого.

За правилами п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про затвердження угоди або відмову в затвердженні угоди.

Статтею 474 КПК України визначено, що після перевірки угоди на відповідність чинному законодавству, суд ухвалює рішення про її затвердження чи відмови у затвердженні угоди, у разі встановлення підстав, передбачених ч. 7 ст. 474 КПК України.

Відповідно до положень ч. 7 ст. 474 КПК України суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо умови угоди суперечать вимогам КПК та/або закону; умови угоди не відповідають інтересам суспільства; умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися; очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань; відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.

Згідно ч.1 ст. 470 КПК України, прокурор при вирішенні питання про укладення угоди про визнання винуватості зобов`язаний враховувати такі обставини: 1) ступінь та характер сприяння підозрюваного чи обвинуваченого у проведенні кримінального провадження щодо нього або інших осіб; 2) характер і тяжкість обвинувачення (підозри); 3) наявність суспільного інтересу в забезпеченні швидшого досудового розслідування і судового провадження, викритті більшої кількості кримінальних правопорушень; 4) наявність суспільного інтересу в запобіганні, виявленні чи припиненні більшої кількості кримінальних правопорушень або інших більш тяжких кримінальних правопорушень.

Згідно обвинувальному акту ОСОБА_4 обвинувачується у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286-1 КК України, яка передбачає відповідальність за порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, якщо воно заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Санкція ч.2 ст. 286-1 КК України, передбачає міру покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від п`яти до восьми років.

Таким чином, у відповідності до вимог ст. 12 КК України правопорушення інкриміноване ОСОБА_4 є тяжким злочином.

Внаслідок вчинення обвинуваченим ОСОБА_4 кримінального правопорушення потерпілий ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження, які мають ознаки тяжких, як небезпечні для життя в момент їх заподіяння.

Наведене свідчить, що обвинувачений поставив під небезпеку не лише своє життя і здоров`я, а й потерпілого, який перебував з ним в автомобілі, та інших учасників дорожнього руху.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до Основного Закону України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3 Конституції України).

Таким чином, узгоджена в угоді про визнання винуватості міра покарання ОСОБА_4 із застосуванням ст.69 КК України у виді пробаційного нагляду строком на п`ять років з покладенням обов`язків, визначених ч.2 ст.59-1 КК України, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк шість років, не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, за яке відповідальність передбачена ч.2 ст.286-1 КК України.

Положеннями ст. 69 КК України визначено, що призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, може бути обумовлено за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного.

Правова конструкція ч. 1 ст. 69 КК законодавцем побудована таким чином, щоб суди в ході реалізації ними своїх дискреційних повноважень під час призначення винній особі покарання в кожному конкретному випадку вмотивовано аргументували істотність зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння. Тобто встановлення лише факту наявності не менше двох пом`якшуючих обставин не може автоматично тягнути застосування ст. 69 КК.

Для застосування судом положень ст. 69 КК повинні бути встановлені виключні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

Вказані доводи узгоджуються з висновками викладеними в постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 27.04.2021 справа № 712/4384/20.

В той же час у даному кримінальному провадженні, наявні обтяжуючі обставини передбачені ст.67 КК України, а саме тяжкі наслідки, завдані злочином та вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Отже, лише визнання ОСОБА_4 своєї винуватості у скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення, його згода із видом та мірою покарання, вказаною в угоді, сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відшкодування завданої шкоди, є недостатніми підставами для затвердження зазначеної угоди.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Суд вважає, що визначена в угоді міра покарання не зможе в повній мірі виконати покладену на неї мету, оскільки застосовуючи покарання, суд констатує, що відповідні діяння є суспільно небезпечними і всі особи зобов`язані уникати їх вчинення. Сама можливість караності таких діянь виступає засобом стримування осіб, схильних до кримінально-протиправної поведінки.

Домовленість сторін угоди при узгодженні покарання не мають виходити за межі загальних та спеціальних засад призначення покарання, встановлених законом України про кримінальну відповідальність.

Отже, суд вважає, що узгоджене сторонами угоди покарання за своїм видом та розміром не відповідає характеру, тяжкості вчиненого злочину та особі винного, тому визнає умови угоди такими, що не відповідають інтересам суспільства та суперечать вимогам КПК України.

Відповідно до п. 2 ч. 7ст.474 КПК України, суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо умови угоди не відповідають інтересам суспільства.

Разом з тим, аналізуючи зміст угоди про визнання винуватості, суд приходить до висновку, що вказана угода не відповідає вимогам п. 2 ч. 7 ст. 474 КПК України.

Суд, перевіривши відповідність угоди вимогам кримінального процесуального закону, врахувавши заслухані доводи сторін кримінального провадження, не вбачає законних підстав для її затвердження.

Згідно з ч. 7 ст.474 КПК у випадку відмови у затвердженні угоди судове провадження продовжується в загальному порядку.

Керуючись ст.ст. 314, 315, 316, 469, 474 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити в затвердженні угоди про визнання винуватості, укладеної 31 січня 2025 року року між обвинуваченим ОСОБА_4 та прокурором ОСОБА_3 ..

Судове провадження продовжити у загальному порядку.

Роз`яснити сторонам, що відповідно до ч. 8 ст. 474 КПК України, повторне звернення з угодою в даному кримінальному провадженні не допускається.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1