Справа № 132/3009/21
Провадження №1-кп/132/52/25
Вирок

Іменем України

18 квітня 2025 року Калинівський районний суд Вінницької області

в складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

За участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши в судовому засіданні в м. Калинівка кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000029 від 31.08.2021 року, про обвинувачення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , українця, громадянина України, освіта середня спеціальна, розлученого, уродженця села Василівка, Тиврівського району Вінницької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

Прокурора Вінницької спеціалізованої

прокуратури у сфері оборони

Південного регіону ОСОБА_4 .

Обвинуваченого ОСОБА_3 ,

Захисника-адвоката ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, який 05.06.2020 відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 № 135 призначений на посаду номера обслуги кулеметного відділення взводу бойового забезпечення 2 розвідувальної роти військової частини НОМЕР_2 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_1 , у військовому званні - «солдат», в порушення ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, 16.08.2021 близько 08.00 години, діючи умисно, з метою тимчасового ухилення від проходження військової служби, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, самовільно залишив військову частину НОМЕР_2 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та ухилявся від проходження військової служби, перебуваючи за адресою свого місця проживання: АДРЕСА_2 , проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його із проходженням військової служби, доки 08.09.2021 добровільно не прибув до четвертого слідчого відділу (з дислокацією у місті Вінниці) ТУ ДБР у місті Хмельницькому, чим припинив вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, тобто самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби).

Прокурор ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримав обставини, викладені в обвинувальному акті даного кримінального провадження, щодо повідомлення про підозру ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Враховуючи думку учасників судового процесу, суд визнав недоцільним досліджувати інші докази по кримінальному провадженню, відповідно до ч.3 ст. 349 КПК України, щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_3 правильно розуміє зміст цих обставин.

З урахуванням думки учасників судового провадження, суд вважає необхідним допитати в судовому засіданні обвинуваченого ОСОБА_3 , а також дослідити докази, що характеризують обвинуваченого.

Також обвинуваченому ОСОБА_3 суд роз`яснив, що в такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у скоєному визнав повністю за обставин вказаних в обвинувальному акті. Дав показання суду, які повністю відповідають сформульованому обвинуваченню та встановленим судом обставинам. Суду показав, що він, будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, у військовому званні - «солдат», та призначений на посаду номера обслуги кулеметного відділення взводу бойового забезпечення 2 розвідувальної роти військової частини НОМЕР_2 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_1 , 16.08.2021 близько 08.00 години самовільно залишив військову частину НОМЕР_2 та перебував за адресою свого місця проживання по АДРЕСА_2 , де проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його із проходженням військової служби. У вчиненому щиро розкаюється та бажає в подальшому проходити військову службу та просив застосувати до нього покарання у виді штрафу.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_5 в судовому засідання просила застосувати до обвинувачення покарання у виді штрафу, оскільки обвинувачений ОСОБА_3 вирішив продовжити військову службу та звернувся до військової частини НОМЕР_3 ( АДРЕСА_3 ) з метою проходження відбору для проходження військової служби за контрактом, і згідно з рекомендаційним листом командира військової частини НОМЕР_3 капітана ОСОБА_6 від 20.02.2025 року № 1570/209, військовою частиною НОМЕР_3 військової частини НОМЕР_4 попередньо вивчено та відібрано його як кандидата для проходження військової служби за контрактом.

На досудовому слідстві дії обвинуваченого ОСОБА_3 вірно кваліфіковані за ч. 4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби).

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , відповідно до ст. 66 КК України, є його щире каяття у вчиненні кримінального правопорушення та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , відповідно до ст. 67 КК України, в ході досудового розслідування не встановлено.

По даному кримінальному провадженню цивільний позов не заявлявся.

Витрати на залучення експертів та речові докази відсутні.

Під час судового розгляду судом детально проаналізовано поведінку обвинуваченого ОСОБА_3 після вчинення злочину, рівень суспільної небезпеки обвинуваченого, наслідки суспільно-небезпечного діяння останнього, особу обвинуваченого, його спосіб життя, історію порушень та ймовірність вчинення ним нових злочинів.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому, суд бере до уваги характер та тяжкість вчиненого ним злочину, форму вини, спосіб вчинення злочину, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, а саме ту обставину, що обвинувачений був відсутній на військовій службі незначний проміжок часу, на даний час бажає в подальшому проходити військову службу у лавах ЗСУ, факт його щирого каяття, який знайшов своє відображення в ході судового розгляду.

Також, суд враховує фактичні обставини справи, наявність суспільного інтересу в забезпеченні швидшого досудового розслідування і судового провадження, відсутність тяжких наслідків, а також дані про особу обвинуваченого ОСОБА_3 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, за місцем проходження військової служби характеризується задовільно, обставини, які пом`якшують його покарання, а саме те, що він щиро розкаявся у вчиненому кримінальному правопорушенні, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення та відсутність обставин, які обтяжують його покарання.

Згідно з ч. 1 ст. 69 КК України (в редакції станом на день вчинення кримінального правопорушення), за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Відповідно до правових орієнтирів, визначених у ст.ст. 50, 65 КК України, метою покарання є як кара, так і виправлення засуджених та запобігання вчинення нових злочинів. Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації визначених у ч. 1 ст. 1 КК України, завдань Закону про кримінальну відповідальність, правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.

Встановлені дані свідчать про наявність обґрунтованих підстав для застосування до ОСОБА_3 положень ст.69 КК України при призначенні покарання.

Відповідно до п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», у кожному випадку застосування ст.69 КК України, суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній - послатися на ч.1 ст. 69 КК України.

Суд виходить з того, що каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. Відтак покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Беручи до уваги вказані обставини, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_3 покарання за ч. 4 ст. 407 КК України із застосуванням ст.ст.53, 69 КК України, перейшовши до іншого, більш м`якого, виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 4 ст. 407 КК України, у вигляді штрафу, яке буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та буде цілком відповідати тяжкості вчиненого злочину і особі обвинуваченого.

Призначення такого основного покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого і є дотриманням судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд керується поняттям судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання.

Виходячи із цілей та принципів права, справедливості й достатності обраного покарання, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, враховуючи тяжкість злочину, вищенаведені обставини справи, зокрема позитивні зміни в поведінці обвинуваченого, враховуючи пом`якшуючі обставини, суд вважає, що така міра покарання сприятиме досягненню справедливого балансу між правами та свободами обвинувачених та інтересами держави і суспільства, і буде достатньою для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 349 ч.3, 373, 374 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ст. ст. 53, 69 ч. 1 КК України, перейшовши до іншого, більш м`якого, виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 4 ст. 407 КК України, у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень 00 копійок.

Вирок може бути оскарженим до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення.

З підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду і дослідження яких було визначено судом недоцільним, відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

СУДДЯ ОСОБА_1