КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/1366/2025 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2025 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 31 грудня 2024 року про арешт майна,

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 31 грудня 2024 року частково задоволено клопотання прокурора першого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000420 від 25.10.2024 року.

Накладено арешт на майно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на транспортний засіб марки «Ауді Q7», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , 2017 року випуску, із забороною на відчуження майна.

У задоволенні клопотання в іншій частині відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 31 грудня 2024 року в частині задоволення клопотання про накладення арешту на майно із забороною його відчуження та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні клопотання прокурора повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник посилається на те, що оскаржувана ухвала слідчого судді в частині задоволення клопотання про накладення арешту на автомобіль із забороною його відчуження є необґрунтованою та незаконною.

Зазначає, що слідчий суддя не в повному обсязі розглянув та дослідив всі обставини по справі, не врахував те, що майно було набуто не за кошти підозрюваної, остання не є його власником, тому висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Власник майна придбав автомобіль на законних підставах за кошти, які належали їй від продажу інших автомобілів, які були набуті раніше, один з яких було отримано у спадщину від померлого чоловіка. Крім того, ОСОБА_6 є інвалідом, потребує сторонньої допомоги, тому автомобіль необхідний для пересування та відвідування лікарняних закладів, оскільки остання проживає в селі, а всі установи знаходяться в м. Мукачево та м. Ужгород.

Також адвокат вказує, що слідчий суддя не прийняв до уваги доводи представника власника майна, безпідставно їх відхилив, хоч і відмовив у задоволенні клопотання частково, однак застосував захід забезпечення кримінального провадження, який не відповідає потребам досудового розслідування.

На переконання апелянта немає підстав вважати, що арештоване майно є речовим доказом, а також відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що це майно підпадає під вимоги щодо спеціальної конфіскації.

Звертає увагу на те, що наразі відсутні об`єктивні підстави вважати, що існує потреба в арешті майна - автомобіля із забороною його відчуження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , який підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, пояснення прокурора ОСОБА_8 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, вивчивши матеріали провадження і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000420, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.10.2024 року за підозрою ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 396, ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 289, ч.3 ст. 28, ч. 4 ст. 358 КК України.

19.12.2024 року ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 396, ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 289, ч.3 ст. 28, ч. 4 ст. 358 КК України.

Слідством встановлено, що 18.09.2024 року ОСОБА_13 придбала автомобіль марки «Ауді Q7», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєструвала на свою матір ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Водночас, у ході слідства встановлено, що вказаний автомобіль попри його належність ОСОБА_6 , перебуває у володінні та користуванні її доньки ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

20.12.2024 року прокурор першого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000420 від 25.10.2024 року.

В обґрунтування клопотання прокурор посилався на те, що досудовим розслідуванням встановлено, що протягом 2022-2024 років ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , діючи у складі організованої групи із використанням підроблених свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів та реєстраційних номерних знаків, незаконно перевезли викрадені на початку повномасштабного вторгнення в ТОВ «ПОРШЕ Україна» та ТОВ «ПЕЖО СІТРОЕН Україна», автомобілі за межі території України для подальшого їх продажу громадянам інших країн на загальну суму понад 15 млн. гривень.

19.12.2024 року ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 396, ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 289, ч.3 ст. 28, ч. 4 ст. 358 КК України.

Крім цього, досудовим слідством встановлено, що ОСОБА_13 , усвідомлюючи невідворотність покарання за її протиправні дії у майбутньому, передбачала, що грошові кошти, а також майно, яке перебувало б у її власності, в разі її викриття, підлягатиме конфіскації, так як санкція ч. 3 ст. 209 КК України передбачає як вид покарання конфіскацію майна. Тому частину належних їй грошових коштів вклала в рухоме майно, яке було оформлено на інших осіб, зокрема на її мати - ОСОБА_6 .

Так, слідством встановлено, що 18.09.2024 року ОСОБА_13 придбала автомобіль марки «Ауді Q7», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєструвала на свою мати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Водночас, у ході слідства встановлено, що вказаний автомобіль попри його належність ОСОБА_6 , перебуває у володінні та користуванні її доньки ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Прокурор зазначив, що на даній стадії досудового розслідування є достатні підстави вважати, що транспортний засіб марки «Ауді Q7», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та перебуває у фактичному володінні та користуванні ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 96-2 КК України є предметом кримінального правопорушення та може бути джерелом для забезпечення можливої спеціальної конфіскації майна.

У клопотанні прокурор посилався на те, що у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за ціною, вищою чи нижчою за ринкову вартість, і знала або повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, передбачених пунктами 1 - 4 частини першої статті 96-2 КК України.

Згідно з ч. 9 ст. 100 КПК України, питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.

З матеріалів кримінального провадження вбачається наявність достатніх підстав вважати, що вищевказаний автомобіль може бути відчужений, що унеможливить вжиття заходів щодо забезпечення його збереження як доказу та в подальшому здійснення спеціальної конфіскації, відтак необхідно накласти арешт на зазначене рухоме майно, власником якого є ОСОБА_6 , а фактичним володільцем та користувачем є ОСОБА_13 .

Посилаючись на вказані обставини, прокурор просив накласти арешт на майно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на транспортний засіб марки «Ауді Q7», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , 2017 року випуску, із забороною на відчуження, розпорядження та користування майном.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 31 грудня 2024 року частково задоволено клопотання прокурора першого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000420 від 25.10.2024 року.

Накладено арешт на майно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на транспортний засіб марки «Ауді Q7», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , 2017 року випуску, із забороною на відчуження майна.

У задоволенні клопотання в іншій частині - відмовлено.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 4 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 96-1 КК України, спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а так само передбаченого частиною першою статті 150, статтею 154, частинами другою і третьою статті 159-1, частиною першою статті 190, статтею 192, частиною першою статей 204, 209-1, 210, частинами першою і другою статей 212, 212-1, частиною першою статей 222, 229, 239-1, 239-2, частиною другою статті 244, частиною першою статей 248, 249, частинами першою і другою статті 300, частиною першою ст.ст. 301, 302, 310, 311, 313, 318, 319, 362, ст. 363, частиною першою статей 363-1, 364-1, 365-2 цього Кодексу.

Згідно п.п. 1, 2 ст. 96-2 КК України, спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна; призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення.

Крім того, згідно з ч. 9 ст. 100 КПК України, питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на майно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на транспортний засіб марки «Ауді Q7», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , 2017 року випуску, із забороною на відчуження майна, з тих підстав, що вказане майно підлягатиме можливій подальшій спеціальній конфіскації у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 96-2 КК України.

Колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді про необхідність накладення арешту із забороною відчуження на вказане рухоме майно, оскільки воно відповідає ознакам, передбаченим п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 96-2 КК України, а метою такого арешту є забезпечення спеціальної конфіскації.

Слід зауважити, що наявні матеріали кримінального провадження, які ретельно досліджені слідчим суддею місцевого суду та колегією суддів апеляційної інстанції, свідчать про те, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення можливої спеціальної конфіскації.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на транспортний засіб марки «Ауді Q7», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , 2017 року випуску, із забороною на відчуження майна, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути відчужене на користь третьої особи, що позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Таким чином, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на належний ОСОБА_6 автомобіль із забороною його відчуження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до втрати майна (автомобіля), яким, відповідно до матеріалів провадження, фактично володіє підозрювана ОСОБА_13 , і таким чином позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання його завдань, які передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Беззаперечних доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна із забороною його відчуження, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухвалення вироку, тобто на стадії судового провадження.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали ретельно перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження, оскільки рішення слідчого судді ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що вищевказаний автомобіль належить ОСОБА_6 і вона є добросовісним набувачем, так як придбала автомобіль на законних підставах за кошти, які належали їй від продажу інших автомобілів, які були набуті раніше, один з яких було отримано у спадщину від померлого чоловіка, колегія суддів відхиляє, оскільки ці доводи не являються перешкодою для накладення арешту на майно з метою спеціальної конфіскації на момент розгляду відповідного клопотання. При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зауважити на тому, що наявність чи відсутність підстав для застосування спеціальної конфіскації встановлюються судом під час розгляду справи по суті і не являються тією обставиною, яка входить до предмету оцінки слідчого судді при вирішенні клопотання прокурора про арешт майна на стадії розгляду такого клопотання.

Досудове розслідування на даний час ще триває і ці обставини також підлягають перевірці при його проведенні, тому в такому випадку, вбачається за можливе застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Посилання апелянта на те, що суд, задовольняючи клопотання про накладення арешту на майно, не дослідив та не взяв до уваги ту обставину, що арештоване майно не має жодного відношення до кримінального провадження, колегія суддів не бере до уваги, позаяк ці доводи обґрунтованості висновків слідчого судді про арешт майна не спростовують, оскільки з огляду на положення КПК України, на майно, яке підлягає спеціальній конфіскації (ч. 1 ст. 96-2 КК України), має бути накладено арешт, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить досягненню завдань кримінального провадження.

На противагу вищевказаним доводам, як убачається із матеріалів кримінального провадження та клопотання прокурора, органом досудового розслідування зібрано достатньо доказів того, що автомобілем «Ауді Q7», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , 2017 року випуску, постійно користується підозрювана ОСОБА_13 , у зв`язку з чим стороною обвинувачення доведено наявність обґрунтованих підстав вважати, що указаний автомобіль фактично належить підозрюваній. При цьому, не накладення арешту на вказаний автомобіль надасть реальну можливість його власнику здійснити його відчуження, що, таким чином, перешкоджатиме досягненню завдань кримінального провадження.

Колегія суддів не бере до уваги також і доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_6 є інвалідом, потребує сторонньої допомоги, тому автомобіль необхідний для пересування та відвідування лікарняних закладів, оскільки остання проживає в селі, а всі установи знаходяться в м. Мукачево та м. Ужгород, оскільки накладення арешту на транспортний засіб із забороною його відчуження жодним чином не обмежує власника майна у праві користування даним транспортним засобом.

Не спростовують висновків слідчого судді і доводи апеляційної скарги про неспівмірність обмеження прав власника майна завданням кримінального провадження, оскільки на переконання колегії суддів, слідчий суддя при вирішенні питання про накладення арешту на майно, дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співмірним завданням кримінального провадження, з огляду на встановлені обставини даного кримінального провадження, зважаючи на те, що на час прийняття рішення вони вимагали вжиття такого методу державного регулювання, як накладення арешту на вищезазначене майно. При цьому колегія суддів акцентує увагу на тому, що слідчим суддею в оскаржуваній ухвалі арешт накладено лише шляхом заборони відчуження транспортного засобу, і жодних обмежень управі володіння чи користування власника транспортного засобу ОСОБА_6 оскаржувана ухвала не містить, що спростовує доводи скарги у цій частині. Таким чином,колегія суддів вважає, що слідчим суддею при винесенні оскаржуваної ухвали обрано найменш обтяжливий для власника майна спосіб арешту майна з метою досягнення завдань даного кримінального провадження.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст. 170, 172-173 КПК України. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 31 грудня 2024 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4