ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/162/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.3 ст.15 ч.1 ст.152 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2025 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючої - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

з участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 лютого 2025 року, -

Встановила:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина україни, українця, уродженця м.Тернопіль, адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 , офіційно не працевлаштованого, неодруженого, не судимого в порядку ст. 89 КК України,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 ч. 1 ст. 152 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк три роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з моменту його затримання на виконання цього вироку.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк відбуття покарання термін його попереднього ув?язнення строком один день за 12.09.2024 з розрахунку день за день.

На підставі ч. 7 ст. 72 КК України, зараховано у строк відбуття покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , строк перебування під цілодобовим домашнім арештом із 13.09.2024 по 18.02.2025 включно, виходячи з такого їх співвідношення - три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту ОСОБА_7 , заборонивши йому цілодобово залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , до набрання вироком законної сили, але не довше ніж до 23 год. 59 хв. 15.04.2025.

Вироком суду також вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.

Згідно вироку суду, 11.09.2024, близько 19:00, ОСОБА_7 , перебуваючи неподалік під?їзду N?l будинку N?10 по вул. В.Великого у м. Тернополі, побачив раніше незнайому йому ОСОБА_9 , яка заходила у вказаний під?їзд будинку, оскільки там проживає.

У цей момент у ОСОБА_7 раптово виник злочинний умисел, направлений на звалтування ОСОБА_9 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, 11.09.2024, близько 19:00 ОСОБА_7 , перебуваючи біля будинку N?10 по вул. В. Великого у м. Тернополі, зайшов слідом за ОСОБА_9 . У приміщення підізду N?l вказаного будинку та направився за нею до шахти ліфту. Надалі, ОСОБА_7 спільно із ОСОБА_9 увійшов у кабіну ліфту та, скориставшись відсутністю сторонніх осіб, які б могли йому перешкодити, діючи умисно, з мотивів задоволення свої статевої пристрасті, маючи намір на вчинення дій сексуального характеру, пов?язаних із вагінальним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, розстебнув ширінку комбінезону, у який був одягнений та, діставши статевий член, почав підходити до потерпілої ОСОБА_9 та висловив намір вступити з нею в статеві зносини, на що потерпіла ОСОБА_9 в категоричній формі відмовилась.

Незважаючи на відмову ОСОБА_9 вступити з ОСОБА_7 у статеві зносини, останній, усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його наслідки та бажаючи їх настання, нехтуючи правом на статеву свободу та статеву недоторканість потерпілої, використовуючи свою фізичну перевагу над жінкою, без добровільної згоди потерпілої, почав до неї наближатись та хапати за плечі. В цей час потерпіла ОСОБА_9 почала кричати та відштовхувати від себе ОСОБА_7 , на що він притиснувши її до стінки кабіниліфту, погрожуючи застосуванням сили, почав примушувати ОСОБА_9 до вступу з ним у статеві зносини.

Надалі, коли ліфт зупинився на четвертому поверсі та двері ліфту почали відкриватися, ОСОБА_7 з метою перешкоджання виходу ОСОБА_9 та бажанню продовжити свої злочинні дії, натиснув на панелі наказів кнопку «Стоп», та використовуючи фізичну силу, а саме утримуючи потерпілу руками за плечі, продовжив утримувати проти волі ОСОБА_9 у кабіні ліфту, при цьому змушувати останню до вступу проти її волі у статеві зносини із ним.

У подальшому, ОСОБА_9 вдалося відштовхнути ОСОБА_7 від себе та останній спиною вперся на панель наказів ліфту, а тим самим двері ліфту відкрилися та потерпіла вибігла на загальний коридор та побігла у свою квартиру, зачинивши вхідні двері.

Вказані неправомірні дії ОСОБА_7 викликали у потерпілої короткочасні переживання страху, смутку, обурення, образи та відрази, оскільки ОСОБА_7 вчинив протиправні дії щодо останньої без її згоди, посягаючи таким чином на нормальний моральний, психологічний стан ОСОБА_9 .

Таким чином, з причин, що не залежали від волі ОСОБА_7 , останній не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, оскільки потерпілій ОСОБА_9 вдалось відкрити кабіну ліфту та втекти з місця кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання та звільнити його від відбування покарання з випробовуванням із визначенням іспитового строку.

Вказані вимоги мотивує тим, що призначене покарання є занадто суворим, належно необґрунтованим судом і не відповідає ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та особі обвинуваченого.

Зазначає, що обвинувачений щиро розкаявся у скоєному та повністю визнав свою вину, а також просив вибачення у потерпілої та пропонував відшкодувати завдану шкоду.

Стверджує, що судом не враховано, що ОСОБА_7 є особою молодого віку із розумовою відсталістю, але він позитивно характеризується та раніше не судимий.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника та обвинуваченого, які просять задовольнити апеляційну скаргу, з мотивів викладених у ній, прокурора, що вважає вирок суду законним і обґрунтованим, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно ст. 94 КПК України, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 15 ч. 1 ст. 152 КК України, відповідають фактичним обставинам справи, є обґрунтованими та ніким із учасників не оспорюються, а отже в апеляційному порядку не переглядаються.

Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

У ст. 65 КК визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст.75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, разом з цим, з огляду на положення ст.75 КК законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обираючи ОСОБА_7 вид та розмір покарання, місцевий суд дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину, який у відповідності до ст.12 КК України відноситься до нетяжкого злочину, особу обвинуваченого, відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Також судом першої інстанції не встановлено наявності пом`якшуючих покарання обставин, із чим не погоджується суд апеляціної інстанції, та не наведено у вироку мотивів неможливості застосування положень ст.75 КК України.

Відповідно до положень ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Зваживши на наведені обставини, суд з урахуванням положень, зокрема ст. 75 КК, приймає рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.

Так, щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів не вбачає підстав сумніватися в щирості розкаяння обвинуваченого, який як на досудовому слідстві, так і у суді повністю визнав себе винним, із самого початку послідовно розповідав про обставини вчиненого ним злочину, які повністю відповідають тим, що були визнані судом доведеними. При цьому потерпіла у поданій письмовій заяві вказала, що покладається на думку суду при призначенні покарання.

На думку колегії суддів така поведінка обвинуваченого свідчить не лише про визнання ним своєї вини, але і вказує на розкаяння обвинуваченого у вчиненому злочині.

Ураховуючи наведене та зважаючи на конкретні обставини цього кримінального провадження, ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, що є нетяжким, його поведінку після вчинення злочину, відношення до скоєного та критичний осуд своєї поведінки, позицію потерпілої, обставини, що пом`якшують покарання: визнання обвинуваченим своєї вини, щире каяття та відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також враховуючи молодий вік обвинуваченого, що виявляє ознаки легкої розумової відсталості, колегія суддів вважає, що досягти мети покарання та попередження вчинення ОСОБА_7 нових злочинів можливо без його ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про можливість зміни вироку в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та визначити останньому покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст.75 КК України з визначенням терміну іспитового строку та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу, що буде достатнім для того, щоб останній довів своє виправлення.

Колегія суддів вважає, що в даному конкретному випадку таке звільнення від відбування призначеного покарання відповідатиме вимогам статей 50, 65, 75 КК та принципам законності, індивідуалізації та справедливості.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга захисника обвинуваченого підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції щодо обвинуваченого ОСОБА_7 - зміні в частині призначеного покарання.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

Ухвалила:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 задовольнити, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 лютого 2025 року стосовно ОСОБА_7 за ч.3 ст. 15 ч. 1 ст. 152 КК України змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.3 ст. 15 ч. 1 ст. 152 КК України на 5 (п`ять) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання у виді позбавлення волі з встановленням іспитового строку тривалістю 3 (три) роки.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 обов`язки, передбачені п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді