Справа № 461/1668/25
Провадження № 1-кс/461/3659/25
10.06.2025 року. м. Львів.
Слідчий суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_1
секретаря судових засідань ОСОБА_2
власника майна (у режимі відеоконференції) ОСОБА_3
04.06.2025 в період часу з 08:53 год. до 14:00 год. під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що за адресою: АДРЕСА_1 , виявлено та вилучено:
- предмети зовні схожні на боєприпаси у кількості 35 штук;
- предмет зовні схожий на боєприпас у кількості 1 штука;
- предмет зовні схожий на пістолет із серійним номером НОМЕР_1 із магазином;
- зовнішній жосткий диск чорного кольору марки «BLUEENDLES» із кабелем;
- дозвіл на зброю № НОМЕР_2 ;
- розписка ОСОБА_6 від 18.02.2021 на 1 арк;
- розписка ОСОБА_7 від 05.04.2021 та 21.02.2022 р. кожна на 1 арк.;
- розписка від 09.06.2022 від ОСОБА_5 на 1 арк.;
- розписка від 08.06.2022 від ОСОБА_5 на 1 арк.;
- акт приймання-передачі автомобіля від 20.04.2023 на 1 арк;
- висновок про анулювання дозволу на зберігання та носіння мисливської гладкоствольної зброї від 21.11.2022 на 2 арк;
- мобільний телефон марки «Honor», без ідентифікуючих ознак;
- мобільний телефон марки «Honor», без ыдентифыкуючих ознак;
- ноутбук марки «LG» S/N 711MSXH031714, M/N: e500-u/ap55r1,модель LGE 50.
Слідчий зазначає, що вказані речі та документи визнано речовими доказами у кримінальному провадженні. Тому просить клопотання задовольнити.
ОСОБА_8 у судовому засіданні в режимі відеоконференції клопотання слідчого заперечив. Повідомив суду, що не має відношення до підозрюваних. Вилучені телефони належать його дітям, які потрібні їм для навчання. Зазначив, що має дозвіл на зброю. Тому, оскільки слідчим не мотивовано підстави накладення арешту на вилучене майно, просив відмовити у задоволенні такого.
Слідчий у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи шляхом скерування судової повістки на офіційну електронну адресу, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.
Заслухавши думку власника майна, перевіривши наданні матеріали та дослідивши докази по цих матеріалах, слідчий суддя приходить до наступного висновку.
Згідно положень ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі "Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).
Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").
Відповідно до ч.11 ст.170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у разі якщо до такої юридичної особи може бути застосовано захід кримінально-правового характеру у вигляді конфіскації майна, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.
Арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності у підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, і перебувають у нього або в інших фізичних, або юридичних осіб, а також які перебувають у власності юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, з метою забезпечення можливої конфіскації майна, спеціальної конфіскації або цивільного позову.
Арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
При обшуку слідчий, прокурор має право проводити вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення обшуканого житла чи іншого володіння особи чи окремих речей, виготовляти відбитки та зліпки, оглядати і вилучати документи, тимчасово вилучати речі, які мають значення для кримінального провадження. Предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження. Вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном (ч. 7 ст. 236 КПК України).
Згідно з ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження.
04.06.2025 в період часу з 08:53 год. до 14:00 год. під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що за адресою: АДРЕСА_1 , виявлено та вилучено:
- предмети зовні схожні на боєприпаси у кількості 35 штук;
- предмет зовні схожий на боєприпас у кількості 1 штука;
- предмет зовні схожий на пістолет із серійним номером НОМЕР_1 із магазином;
- зовнішній жосткий диск чорного кольору марки «BLUEENDLES» із кабелем;
- дозвіл на зброю № НОМЕР_2 ;
- розписка ОСОБА_6 від 18.02.2021 на 1 арк;
- розписка ОСОБА_7 від 05.04.2021 та 21.02.2022 р. кожна на 1 арк.;
- розписка від 09.06.2022 від ОСОБА_5 на 1 арк.;
- розписка від 08.06.2022 від ОСОБА_5 на 1 арк.;
- акт приймання-передачі автомобіля від 20.04.2023 на 1 арк;
- висновок про анулювання дозволу на зберігання та носіння мисливської гладкоствольної зброї від 21.11.2022 на 2 арк;
- мобільний телефон марки «Honor», без ідентифікуючих ознак;
- мобільний телефон марки «Honor», без ыдентифыкуючих ознак;
- ноутбук марки «LG» S/N 711MSXH031714, M/N: e500-u/ap55r1,модель LGE 50.
04.05.2024 постановою слідчого ВРОТЗ СУ ГУНП у Львівській області ОСОБА_4 вилучені під час обшуку речі та документи - визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.
Звертаючись до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на вказане майно з метою забезпечення збереження речових доказів, слідчим належним чином не обґрунтовано, яке мають доказове значення у вказаному кримінальному провадженні вилучене майно, та не доведено необхідності накладення арешту на зазначене майно. Слідчим не доведено наявність достатніх підстав вважати, що вилучені речі самі по собі або в сукупності з іншими речами і документами кримінального провадження, у зв`язку з яким подається клопотання, мають суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні.
Враховуючи те, що слідчим не наведено достатніх підстав вважати, що вилучене майно має доказове значення у кримінальному провадженні, слідчий суддя не вбачає правових підстав для накладення арешту на вказане майно.
Як визначено у ч.1 ст. 318 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (відповідно до рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льоннрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Тобто, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.
Відповідно до ч.3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:
1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;
2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;
3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Всупереч вимогам ст.132 КПК України слідчий не довів, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого і може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий звертається із даним клопотанням.
Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту.
Керуючись ст.ст. 369, 376, 131, 132, 170, 172, 173 КПК України, слідчий суддя
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`яти днів з дня її оголошення, а особами, які не викликались до суду протягом п`яти днів з дня її отримання

Слідчий суддя ОСОБА_1