УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2025 року

м. Київ

cправа № 446/133/21

провадження № 51 - 1129 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 0000460 від 25 листопада 2020 року, щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Волевин Сокальського району Львівської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за його обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 185 ч. 3, ст. 289 ч. 2 КК України.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 28 листопада 2023 року ОСОБА_4 визнано винним та засуджено:

- за ст. 185 ч. 3 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки;

- за ст. 289 ч. 2 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.

Вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень за таких обставин.

23 серпня 2020 року о 02 годині ОСОБА_4 за попередньою змовою з ОСОБА_6 , матеріали відносно якого виділено в окреме провадження, перебуваючи на території гаражного кооперативу «Автоколо», розташованого у кварталі АДРЕСА_2 , шляхом зриву навісного замка проникли у гаражне приміщення № НОМЕР_1 , яке належить ОСОБА_7 , звідки таємно викрали належне останньому майно на загальну суму 844 грн, заподіявши потерпілому матеріальну шкоду на вказану суму.

Того ж дня о 02 годині 10 хвилин ОСОБА_4 за попередньою змовою з ОСОБА_6 , матеріали відносно якого виділено в окреме провадження, перебуваючи на території зазначеного гаражного кооперативу, повторно, шляхом пошкодження стіни проникли у гаражне приміщення № НОМЕР_2 , яке належить ОСОБА_8 , звідки, відчинивши за допомогою лому металеві ворота, вибуксирували на вулицю належний останній мотоцикл марки «Lifan» моделі «LF ISO 2 E», вартістю 18 452,52 грн, та, запустивши двигун, покинули на цьому транспортному засобі територію гаражного кооперативу.

Крім того, ОСОБА_4 у той же день о 02 годині 20 хвилин за попередньою змовою з ОСОБА_6 , матеріали відносно якого виділено в окреме провадження, перебуваючи на території згаданого гаражного кооперативу, повторно, шляхом пошкодження стіни та зламу навісного замка проникли до гаражного приміщення № 7, звідки під час незаконного заволодіння транспортним засобом вчинили крадіжку належного ОСОБА_8 майна на загальну суму 7 778,51 грн, заподіявши потерпілій матеріальну шкоду на вказану суму.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 14 лютого 2024 року задоволено апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 та змінено вирок місцевого суду в частині призначеного покарання. Ухвалено вважати ОСОБА_4 засудженим за ст. 289 ч. 2, ст. 185 ч. 3, ст. 70 ч. 1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням та встановлено іспитовий строк тривалістю 1 рік і покладено на нього виконання певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 травня 2024 року задоволено касаційну скаргу прокурора, скасовано ухвалу Львівського апеляційного суду від 14 лютого 2024 року та призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року задоволено частково апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 та змінено вирок місцевого суду шляхом виключення з обвинувачення епізоду крадіжки від 23 серпня 2020 року у зв`язку із декриміналізацією. В решті вирок місцевого суду залишено без зміни.

Вимоги касаційної скарги, узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить змінити ухвалу апеляційного суду і пом`якшити ОСОБА_4 покарання, застосувати ст. 75 КК України та призначити покарання, не пов`язане із позбавленням волі. Захисник вважає, що суд апеляційної інстанції за наявності підстав не застосував інститут умовного звільнення від призначеного покарання до ОСОБА_4 . Зазначає, що ОСОБА_4 вину у вчиненому визнав, щиро розкаявся, має сім`ю, в якій є малолітня дитина. Також вказує на те, що ОСОБА_4 свідомо повернувся із-за кордону та проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_3 з 09 вересня 2024 року, проте апеляційний суд не звернув на це уваги та не пом`якшив ОСОБА_4 покарання. За таких обставин вважає, що у суду касаційної інстанції є підстави для застосування ст. 75 КК України.

Мотиви Суду

Розглянувши доводи касаційної скарги, дослідивши долучені до касаційної скарги копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо

з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень та правильність кваліфікації його дій за ст. 289 ч. 2, ст. 185 ч. 3 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє

для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості

й достатності обраного покарання тощо.

Статтею 75 ч. 1 КК України передбачено, що суд, крім випадків засудження

за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи,

дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання

з випробуванням.

При цьому згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Санкція ст. 289 ч. 2 КК України, передбачає покарання у виді позбавлення волі

на строк від п`яти до восьми років з конфіскацією майна або без такої, а санкція ст.185 ч. 3 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до шести років і ці злочини відповідно до ст.12 ч. 5 КК України є тяжкими.

З доданих до касаційної скарги копій судових рішень вбачається, що суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 50, 65 КК України при призначенні ОСОБА_4 покарання врахував тяжкість вчинених ним кримінальних правопорушень, передбачених ст. 289 ч. 2, ст. 185 ч. 3 КК України, конкретні обставини їх вчинення та наслідки.

Також місцевий суд врахував те, що ОСОБА_4 визнав вину, щиро розкаявся, за місцем проживання характеризується посередньо, має постійне місце проживання, на час постановлення вироку не працював, легальних доходів не має та офіційно суспільно корисною працею не зайнятий, на диспансерному обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, має на утриманні малолітню дитину, раніше не судимий.

Крім того, суд першої інстанції зважив на процесуальну поведінку обвинуваченого, а саме на те, що ухвалою Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 07 грудня 2021 року обвинуваченого ОСОБА_4 було оголошено в розшук у зв`язку із неодноразовою неявкою до суду, а проведеними заходами було встановлено, що ОСОБА_4 27 липня 2021 року виїхав за межі України через пункт пропуску. Крім того, 17 березня 2023 року ухвалою Кам`янка-Бузького районного суду обвинуваченому ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Щире каяття судом першої інстанції визнано обставиною, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання ОСОБА_4 , а обставин, що згідно зі ст. 67 КК України обтяжують його покарання, суд не встановив.

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов

до обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 основного покарання за ст. 289 ч. 2 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років, тобто в мінімальній межі санкції вказаної частини статті, без конфіскації майна, а за ст. 185 ч. 3 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки, що є наближеним до мінімальної межі санкції цієї частини статті, та на підставі ст. 70 ч. 1 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначив остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.

Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 370, 374 КПК України.

Суд апеляційної інстанції ухвалою від 14 лютого 2024 року задовольнив апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 та змінив вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, застосувавши ст. 75 КК України, звільнив ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням та встановив іспитовий строк тривалістю 1 рік з покладенням на нього виконання певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Верховний Суд постановою від 14 травня 2024 року задовольнив касаційну скаргу прокурора та скасував ухвалу Львівського апеляційного суду від 14 лютого 2024 року з тих підстав, що судом апеляційної інстанції без належної оцінки залишилась тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, процесуальна поведінка ОСОБА_4 , а саме виїзд за кордон, відсутність заробітку та підтверджень про те, що останній повернувся із-за кордону для подальшої мобілізації до лав ЗСУ.

Під час нового розгляду в апеляційній інстанції суд частково задовольнив апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 і виключив із обвинувачення ОСОБА_4 епізод крадіжки від 23 серпня 2020 року у зв`язку із декриміналізацією.

Що стосується доводів апеляційної скарги в частині призначеного покарання, то апеляційний суд врахував вказівки Верховного Суду, які відповідно до вимог ст. 439 ч. 2 КПК України є обов`язковими під час нового розгляду, та розглянув кримінальне провадження в межах апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_4 , який в судове засідання не з`явився та просив розглядати справу у його відсутність. Апеляційний суд під час нового розгляду належним чином перевірив викладені доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 щодо пом`якшення йому покарання та призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, визнав їх безпідставними та мотивував своє рішення, зазначивши підстави, з яких апеляційну скаргу в частині призначеного покарання визнано необґрунтованою.

Погодившись із висновком суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що призначене ОСОБА_4 покарання є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, та відповідає вимогам статей 50, 65 КК України.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 370, 419 КПК України.

Отже, покарання, призначене місцевим судом ОСОБА_4 і залишене без зміни судом апеляційної інстанції, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, відповідає вимогам закону, принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації, і є адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Доводи захисника у касаційній скарзі про необхідність зміни ухвали апеляційного суду в частині призначеного покарання на підставі довідки, виданої ОСОБА_4 , про проходження ним з 09 вересня 2025 року служби у військовій частині є безпідставними. Така інформація на час постановлення вироку місцевого суду від 28 листопада 2023 року була відсутня, а проходження військової служби, враховуючи встановленні обставини вчинення ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, їх тяжкість, обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання, дані про його особу, попереднє рішення касаційного суду, не є достатньою і безумовною підставою для звільнення його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України. Крім того, умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання для проходження військової служби вирішується в порядку виконання вироку на підставі ст. 81-1 КК України.

Обставин, які б вказували на те, що призначене ОСОБА_4 покарання є явно несправедливим через суворість, за наявними матеріалами провадження колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, підстав для пом`якшення засудженому покарання і застосування положень ст. 75 КК України за доводами касаційної скарги захисника та наявними матеріалами провадження колегія суддів не вбачає.

Враховуючи зазначене, з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для її задоволення, зміни ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_4 та призначення йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України немає, у зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України.

Керуючись ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України, Верховний Суд

постановив:

Відмовити захиснику засудженого ОСОБА_4 - адвокату ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Львівського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3