УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2025 року

м. Київ

справа № 362/27/22

провадження № 51-1399 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 22 січня 2025 року щодо ОСОБА_5 ,

встановив:

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 липня

2024 року задоволено клопотання захисника, обвинувачену ОСОБА_5 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК України на підставі

п. 2 ч. 1 ст. 49 цього Кодексу, у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 001009 від

21 липня 2019 року, в цій частині закрито. Продовжено судове провадження у даному кримінальному провадженні в частині обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 січня 2025 року апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 залишено без задоволення, а ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2024 року щодо ОСОБА_5 - без змін.

Не погодившись із ухвалами судів першої та апеляційної інстанцій

ОСОБА_4 звернулась із касаційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. В обґрунтування зазначає, що суд першої інстанцій не мав законної підстави для закриття провадження лише за ч. 2 ст. 125 КК України, адже таке рішення суперечить цілісності судового розгляду. Також потерпіла вказує на те, що ОСОБА_5 до закінчення зазначених у ст. 49 КК України строків вчинила нові злочини, передбачені статтями 186, 364 КК України, а тому перебіг давності мав бути перерваний і розпочатий з дня вчинення нового злочину. На думку потерпілої, суди прийшли до необґрунтованого висновку про необхідність звільнення

ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності, чим допустили порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, вивчивши копії оскаржуваних судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 слід відмовити з огляду на таке.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, доданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом, у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

За ч. 1 ст. 285 КПК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Невідкладність вирішення клопотання пов`язана із тим, що суд, встановивши наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згоду обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах, ухвалює рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності та закриває провадження у справі. Ця норма, як і положення ст. 49 КК України є імперативними нормами, які передбачають не право суду, а його обов`язок розглянути відповідне питання.

Як слідує зі змісту оскаржуваних ухвал, ОСОБА_5 обвинувачувалась, зокрема,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, яке вчинено 20 липня 2019 року. Вказане кримінальне правопорушення, відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином, за яке передбачено покарання у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин або виправних робіт на строк до одного року, або пробаційним наглядом на строк до двох років, або обмеженням волі на той самий строк.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

У ході підготовчого судового засідання у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 суд першої інстанції розглянув клопотання захисника ОСОБА_6 про звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК України на підставі ст. 49 цього Кодексу та закриття кримінального провадження у цій частині, при цьому ОСОБА_5 вказала, що усвідомлює наслідки та надає згоду на закриття кримінального провадження, а сторона обвинувачення не заперечувала проти звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, доказів вчинення обвинуваченою іншого кримінального правопорушення чи ухилення від досудового розслідування або суду не надано, а в долученій прокурором довідці від 01 липня 2024 року відсутні відомості про притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності.

Місцевий суд, встановивши, що з часу скоєння (20 липня 2019 року) по час розгляду судом клопотання минуло понад 3 роки, звільнив ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК України через закінчення строку давності, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 49 цього Кодексу, а кримінальне провадження закрив в цій частині на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, з чим погодився і суд апеляційної інстанції.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Згідно до п. 2 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 5-8 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу.

Ураховуючи положення ч. 4 ст. 286 КПК України, суд першої інстанції розглянув вищезазначене клопотання невідкладно, не з`ясовуючи при цьому обставини, установлені під час кримінального провадження, та не перевіряючи їх доказами у порядку статей 347-363 цього Кодексу.

Відповідно до висновку Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 05.04.2021 у справі № 328/1109/19, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули зазначені у

ч. 1 ст. 49 КК України диференційовані строки давності за умови, що протягом вказаних строків особа не вчинила нового злочину, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років (перебіг давності не перерваний); особа не ухилялася від досудового слідства або суду (перебіг давності не зупинявся); законом не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого особою злочину.

З огляду на вказане, місцевий суд при вирішенні клопотання захисника про звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності обґрунтовано виходив саме з обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, та встановивши передбачені законодавством підстави для звільнення від кримінальної відповідальності ухвалив відповідне рішення.

При розгляді апеляційної скарги потерпілої, суд апеляційної інстанції перевірив доводи її скарги, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу залишив без задоволення, а ухвалу місцевого суду - без змін. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Стосовно доводів касаційної скарги про те, що суд першої інстанції, звільняючи ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності, не зважив на обставини вчинення нею нових злочинів, то Суд вважає зазначені доводи такими, що не спростовують обґрунтованість судових рішень з огляду на наступне.

Так, відповідно до правил ч. 3 ст. 49 КК України, перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

При перериванні перебігу давності обчислення строків давності як за раніше вчинений злочин, так і за вчинений новий злочин починається з дня вчинення саме нового злочину, причому окремо за кожний злочин.

Пунктом 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Вказане положення становить підґрунтя для регламентації цього принципу в національному законодавстві.

Згідно із ч. 1 ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Частинами 1, 5 ст. 17 КПК України визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Отже, згідно з чинним законодавством винуватість особи може бути встановлено лише обвинувальним вироком суду.

Разом з тим, факт внесення відомостей про кримінальне правопорушеннядо ЄРДР, враховуючи конституційно закріплену презумпцію невинуватості, за відсутністю відповідного судового рішення, не вказує на вчинення особою кримінального правопорушення.

Як вбачається зі змісту ухвали апеляційного суду, переглядаючи рішення суду першої інстанції, вказаний суд зазначив, що в матеріалах справи відсутні дані про притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності протягом строків давності.

Ураховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що оскільки на момент розгляду судом першої інстанції питання про застосування до ОСОБА_5 положень ст. 49 КК України нового вироку щодо останньої ухвалено не було, тому й відсутні підстави вважати, що перебіг строку давності був перерваний. Таким чином, суди не допустили порушення приписів вказаної правової норми.

З огляду на викладене, доводи касаційної скарги потерпілої щодо безпідставного закриття кримінального провадження в частині обвинувачення ОСОБА_5 за

ч. 2 ст.125 КК України не ґрунтуються на вимогах КПК.

Таким чином, на переконання Верховного Суду, доводи ОСОБА_4 про безпідставність звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності є неспроможними.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 22 січня 2025 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3