УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2025 року

м. Київ

справа № 177/1119/22

провадження № 51 - 1138 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 09 травня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 0000384 від 15 серпня 2022 року, щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Зелене Поле Криворізького району Дніпропетровської області, громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

за її обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286-1 ч. 2 КК України.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 09 травня 2024 року ОСОБА_4 засуджено за ст. 286-1 ч. 2 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.

Вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватою і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за таких обставин.

14 серпня 2022 року з 16-20 год. до 17-10 год. водій ОСОБА_4 в стані алкогольного сп`яніння, керуючи легковим автомобілем «SkodaОсtavia», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 та рухаючись по вул. Юрія Гагаріна з боку вул. Нова у напрямку вул. Шкільна у с. Червоне Криворізького району Дніпропетровської області, грубо порушила вимоги п. 1.3., п. 1.5., п. 2.3. (б), п. 2.9.а, п. 12.1 Правил дорожнього руху, виїхала за межі майданчика для паркування з подальшим наїздом передньою частиною автомобіля на лавку поблизу магазину «Візит», на якій у момент наїзду сиділа малолітня ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заподіявши їй тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_8 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду - без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої внаслідок суворості, просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог захисник вказує, що дії ОСОБА_4 судами кваліфіковані неправильно, оскільки стороною обвинувачення не доведено, що ОСОБА_4 перебувала в стані алкогольного сп`яніння, а докази, на які послались суди, є неналежними, оскільки огляд ОСОБА_4 на стан алкогольного сп`яніння здійснювався в порушення вимог Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України 09 листопада 2015 № 1452/735, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 листопада 2015 року за № 1413/27858. Крім того, зазначає, що запис в журналі досліджень зразків біологічного матеріалу приймального відділення структурного підрозділу КНП «Криворізька міська лікарня №16» КМР не є належним доказом перебування ОСОБА_4 в стані алкогольного сп`яніння. Вважає, що дії ОСОБА_4 слід перекваліфікувати зі ст. 286-1 ч. 2 КК України на ст. 286 ч. 2 КК України та призначити покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Також зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій при призначенні ОСОБА_4 покарання безпідставно послались лише на позицію потерпілої та ступінь тяжкості вчиненого злочину і не врахували молодий вік ОСОБА_4 , відсутність судимостей, вчинення злочину з необережності, а також те, що остання не перебуває під наглядом лікарів нарколога та психіатра, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, неодноразово вибачалась перед потерпілою, частково відшкодувала завдану шкоду, визнала вину у вчиненні ДТП та щиро розкаялась, не змінювала свої показання, чим активно сприяла розкриттю злочину, а відтак вважає, що при призначенні покарання суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність та не застосував статті 69, 75 КК України, на що мав всі підстави.

Суд апеляційної інстанції, на думку захисника, в порушення вимог ст. 419 КПК України належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , не обґрунтував своє рішення та безпідставно залишив апеляційну скаргу без задоволення.

Мотиви Суду

Розглянувши доводи касаційної скарги, дослідивши долучені до касаційної скарги копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо

з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суди дотримались вимог зазначеного закону.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального

та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання

про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу,

та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК України

та на які є посилання в касаційній скарзі захисника, не є відповідно до вимог

ст. 433 ч. 1, ст. 438 ч. 1 КПК України предметом дослідження та перевірки касаційним судом.

Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суди дотримались зазначених вимог закону.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_4

у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що знижують увагу та швидкість реакції, що спричинило потерпілій тяжке тілесне ушкодження, передбачене ст. 286-1 ч. 2 КК України, підтверджуються безпосередньо дослідженими і оціненими судом доказами.

Як убачається з копії вироку місцевого суду, вирішуючи питання щодо доведеності вини ОСОБА_4 за пред`явленим їй обвинуваченням, суд першої інстанції безпосередньо дослідив та дав оцінку усім доказам у кримінальному провадженні, ретельно з`ясував обставини кримінального правопорушення, врахував позицію і доводи сторони захисту про недоведеність перебування ОСОБА_4 у стані алкогольного сп`яніння. У вироку суд навів мотиви, з яких визнав вищезазначені доводи необґрунтованими, і на підтвердження винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286-1 ч. 2 КК України, обґрунтовано послався на належні та допустимі докази.

З вироку суду вбачається, що ОСОБА_4 вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення визнала частково та заперечувала той факт,

що під час вчинення ДТП перебувала у стані алкогольного сп`яніння.

Суд першої інстанції перевірив такі показання і зазначив, що на перебування ОСОБА_4 у стані алкогольного сп`яніння показали свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які знаходились поруч із ОСОБА_4 одразу після ДТП. Крім того, перебування у стані алкогольного сп`яніння ОСОБА_4 підтвердили свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , які є медичними працівниками.

Стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_4 також підтверджується результатами огляду останньої на визначення стану алкогольного сп`яніння у приймальному відділенні КНП «Криворізька міська лікарня №16» за допомогою технічних засобів. ОСОБА_4 була ознайомлена з результатами огляду та будь-яких зауважень або незгоди з ними не виказувала. Перебування у стані алкогольного сп`яніння ОСОБА_4 особисто підтверджувала працівникам швидкої допомоги, які з її слів заповнювали картку виїзду.

Таким чином суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, дійшов

до обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_4 інкримінованого їй кримінального правопорушення та правильно кваліфікував її дії за ст. 286-1 ч. 2

КК України.

Зі змісту положень ст. 418 ч. 2, ст. 419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має бути зазначено узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, викладаються докази, що спростовують її доводи.

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.

При залишенні апеляційної скарги без задоволення суд апеляційної інстанції має зазначити підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, тобто процесуальний закон вимагає від суду проаналізувати доводи, викладені в апеляційній скарзі, і дати на них мотивовані відповіді.

З копії ухвали апеляційного суду вбачається, що захисник обвинуваченої ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_7 , не погодившись із висновком суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286-1 ч. 2 КК України, оскаржив його до Дніпровського апеляційного суду, подавши апеляційну скаргу.

З рішення суду апеляційної інстанції вбачається, що доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 є аналогічними за змістом доводам касаційної скарги захисника ОСОБА_5 щодо недоведеності вини ОСОБА_4 в частині пред`явленого обвинувачення, а саме перебування останньої в стані алкогольного сп`яніння.

Суд апеляційної інстанції в межах апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , належним чином перевірив викладені у ній доводи, визнав їх безпідставними та належним чином мотивував своє рішення, зазначивши підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, погодившись із висновком суду першої інстанції про те, що сукупність зібраних доказів підтверджує вину ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286-1 ч. 2 КК України.

При цьому апеляційний суд проаналізував та дав оцінку висновкам суду першої інстанції щодо належних та достатніх доказів, які підтвердили факт перебування ОСОБА_4 у стані алкогольного сп`яніння.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги захисника, апеляційний суд зазначив, що з аналізу показань свідків та письмових доказів вбачається, що після скоєння ДТП ОСОБА_4 автомобілем швидкої допомоги доставлено до КНП «Криворізької міської лікарні №16», оскільки вона та її син також отримали травми в результаті ДТП. При прийнятті у лікарську установу ОСОБА_4 в установленому порядку було проведено її огляд на стан сп`яніння сертифікованим технічним пристроєм «Алкофор 307». За результатами огляду встановлено, що ОСОБА_4 перебувала у стані алкогольного сп`яніння, рівень алкоголю становить 0,570 ‰. Інформація про проведення огляду та її результати занесено до журналу реєстрації прийому травмованих міжрайонного міського травматологічного пункту структурного підрозділу КНП «Криворізька міська лікарня №16» КМР, ОСОБА_4 з результатами огляду ознайомлена, про що свідчить підпис в журналі. У медичному закладі забір крові та сечі для подальшого виявлення вмісту алкоголю не був проведений у зв`язку з відмовою ОСОБА_4 , що підтверджується її особистим підписом у Журналі реєстрації прийому травмованих міжрайонного міського травматологічного пункту структурного підрозділу КНП «Криворізька міська лікарня № 16». Огляд проводився медичними працівниками, які діяли відповідно до завдань та обов`язків, зазначених в посадовій інструкції. Тобто, огляд ОСОБА_4 на стан сп`яніння проводився у медичній установі її працівниками, а не працівниками поліції для проходження огляду на стан сп`яніння відповідно до Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Суд апеляційної інстанції висновки суду першої інстанції про перебування ОСОБА_4 у стані алкогольного сп`яніння під час вчинення ДТП визнав обґрунтованими і зазначив, що районний суд належним чином дослідив наявні та допустимі докази на підтвердження вказаного факту у їх сукупності.

Апеляційний суд також погодився з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, вказавши, що вони у своїй сукупності з іншими доказами підтверджують вину ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286-1 ч. 2 КК України.

Отже, доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_5 про те, що встановлення стану алкогольного сп`яніння ОСОБА_4 здійснювалося в порушення вимог вищезазначеної Інструкції є безпідставними, а його твердження про відсутність належних доказів про перебування ОСОБА_4 у стані алкогольного сп`яніння - неспроможними.

Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. У даному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка була предметом судового розгляду, крім того, що кримінальне правопорушення вчинене і засуджена є винною у його вчиненні.

Доводи касаційної скарги про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженої внаслідок суворості є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє

для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості

й достатності обраного покарання тощо.

Статтею 69 ч. 1 КК України передбачено, що, за наявності кількох обставин,

що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий

від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Застосовуючи положення ст. 69 КК України, суд повинен не просто встановити наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання, а з урахуванням особи винного умотивувати, яким чином такі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, поведінкою особи під час його вчинення та іншими факторами, які безпосередньо впливають

на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд має виходити із системного тлумачення статей 66 та 69 КК України і тих статей Особливої частини Кодексу,

що визначають певні обставини як ознаки привілейованих складів кримінальних правопорушень, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого

є зниження ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Ці обставини у своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення,

що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було

би явно несправедливим. При цьому, призначаючи засудженому більш м`який вид покарання, аніж встановлений санкцією статті (частини статті) Особливої частини КК, суд має належно обґрунтувати, що саме цей захід примусу дозволить досягти ключової мети покарання, а саме виправлення винної особи та запобігання вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Статтею 75 ч. 1 КК України передбачено, що суд, крім випадків засудження

за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи,

дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання

з випробуванням.

При цьому згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Санкція ст. 286-1 ч. 2 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі

на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від трьох до восьми років і цей злочин відповідно до ст.12 ч. 5 КК України є тяжким.

З доданих до касаційної скарги копій судових рішень вбачається, що суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 50, 65 КК України при призначенні покарання ОСОБА_4 врахував тяжкість вчиненого нею кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286-1 ч. 2 КК України, конкретні обставини його вчинення та наслідки.

Також місцевий суд врахував дані про особу обвинуваченої, яка вперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, працює, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні двох неповнолітніх дітей.

Часткове відшкодування завданої потерпілій шкоди судом першої інстанції визнано обставиною, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання ОСОБА_4 , а обставин, що згідно зі ст. 67 КК України обтяжують покарання, суд не встановив.

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов

до обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років, тобто призначив додаткове покарання в мінімальній межі, а основне покарання - наближеній до мінімальної межі санкції ст. 286-1 ч. 2 КК України, і таке своє рішення належним чином мотивував.

Також місцевий суд зазначив, що підстав для призначення покарання із застосуванням статей 69 та 75 КК України не вбачає.

Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 370, 374 КПК України.

Суд апеляційної інстанції розглянув кримінальне провадження в межах апеляційної скарги захисника обвинуваченої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_7 , належним чином перевірив викладені у них доводи щодо пом`якшення ОСОБА_4 покарання та призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, визнав їх безпідставними та мотивував своє рішення, зазначивши підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою в частині призначеного покарання.

Погодившись із висновком суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що призначене ОСОБА_4 покарання є необхідним та достатнім для її виправлення і попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, та відповідає вимогам статей 50, 65 КК України.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 370, 419 КПК України

є законною, обґрунтованою і вмотивованою.

Отже, покарання, призначене місцевим судом ОСОБА_4 і залишене без зміни судом апеляційної інстанції, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, відповідає вимогам закону, принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації, і є адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винної.

За таких обставин, підстав для пом`якшення засудженій покарання і застосування положень ст. 69 КК чи 75 КК України за доводами касаційної скарги захисника та наявними матеріалами провадження колегія суддів не вбачає.

Обставин, які б вказували на те, що дії ОСОБА_4 неправильно кваліфіковані за ст. 286-1 ч. 2 КК України, а покарання є явно несправедливим через суворість за наявними матеріалами провадження колегією суддів не встановлено.

Враховуючи зазначене, з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для її задоволення, скасування судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції немає, у зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України.

Керуючись ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України, Верховний Суд

постановив:

Відмовити захиснику засудженої ОСОБА_4 - адвокату ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 09 травня 2024 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3