ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/6636/24 (1-в/639/610/24) Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/453/25 Суддя доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
24 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:
-головуючого ОСОБА_2 ,
-суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
-при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2024 року відносно ОСОБА_6 , -
Цією ухвалою суд відмовив у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про приведення вироку Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08.02.2016 стосовно нього у відповідність до вимог Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» № 3886-IX від 18.07.2024.
Своє рішення мотивував тим, що оскільки вартість майна, за замах 20.08.2014 на викрадення якого ОСОБА_6 засуджений вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08.02.2016 ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України, становить 2520 грн, що перевищує розмір 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян станом на 2014 рік 1218 грн., вказане діяння не може бути визнано дрібною крадіжкою, а є кримінальним правопорушенням злочином і не може бути декриміналізовано відповідно до Закону №3886-ІХ
В своїй апеляційній скарзі засуджений просить звільнити його від відбування покарання.
Вказує, що оскільки судом було встановлено неможливість декриміналізувати його діяння, а тому просить переглянути це рішення.
Також вважає, що можливо застосувати щодо нього Закон України Про амністію в 2014 році, а також зарахувати йому у строк відбуття покарання період перебування під вартою з 18.12.2010 року по 07.06.2011 року із розрахунку день за два.
Сторони були повідомлені про час та місце судового розгляду належним чином, про особисту участь у судовому засіданні не клопотали, а тому колегія суддів вважає за можливе проводити судовий розгляд за відсутності учасників справи.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги засудженого, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
З матеріалів судового провадження вбачається, що Вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08.02.2016 ОСОБА_6 засуджений за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки (за вчинення 20.08.2014 замаху на крадіжку майна вартістю 2520 грн).
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання у виді позбавлення волі, призначеного вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08.06.2011 до покарання, призначеного за цим вироком остаточно ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць.
Засуджений ОСОБА_6 звернувся до Жовтневого районного суду м.Харкова з клопотанням про приведення вироку Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08.02.2016, який винесено стосовно нього, у відповідність до вимог Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» №3886-ІХ від 18.07.2024 (далі за текстом Закон №3886-ІХ).
Відмовляючи у задоволенні вказаної заяви засудженого суд першої інстанції правильно виходив із того, що 09.08.2024 набрав чинності Закон України № 3886-ІХ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів».
Відповідно до вказаного Закону №3886-ІХ, стаття 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення була викладена у новій редакції, внаслідок чого дрібним викраденням чужого майна вважається крадіжка, шахрайство, привласнення чи розтрата, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Положеннями частини 1 статті 3 КК України встановлено, що законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. При цьому зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення (частина 6 статті 3 КК України).
Відповідно до пункту 5 підрозділу 1 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, для норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги.
Підпункт 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV Податкового кодексу України визначає, що податкова соціальна пільга визначається у розмірі, що дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року, - для будь-якого платника податку.
Таким чином, два неоподатковуваних мінімуми доходів громадян дорівнюють 100 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи, встановленому законом на 1 січня звітного року.
Станом на 01.01.2014 прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 1218 грн.
Кримінальна протиправність діяння, а також його карність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки Кримінальним кодексом, що діяв на час вчинення цього діяння (ч. 3 ст. 3, ч. 2 ст. 4 КК України).
Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість (ч. 1 ст. 5 КК України).
Указане положення цілком узгоджується із вимогами ст. 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Таким чином, на теперішній час кримінальна відповідальність за заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство) настає виключно у випадку, якщо вартість такого майна становить більше двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян встановленого на дату скоєння відповідного правопорушення.
Вказані висновки суду узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.01.2021 у справі № 0306/7567/12, згідно з якими «за загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 4 КК, злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення. Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК раніше як злочини і скоєні після втрати цією нормою чинності. Водночас у випадках, коли новий закон про кримінальну відповідальність покращує юридичне становище особи, він поширюється і на діяння, вчинені до набрання ним чинності, тобто застосовується принцип ретроактивності».
Оскільки вартість майна, за замах 20.08.2014 на викрадення якого ОСОБА_6 засуджений вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08.02.2016 ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України, становить 2520 грн, що перевищує розмір 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян станом на 2014 рік 1218 грн., вказане діяння не може бути визнано дрібною крадіжкою, а є кримінальним правопорушенням злочином і не може бути декриміналізовано відповідно до Закону №3886-ІХ., а отже відмова суду у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 є такою, що ґрунтується на Законі.
Стосовно вимог апеляційної скарги засудженого ОСОБА_6 про застосування до нього положень Закону України Про амністію в 2014 році, а також зарахування йому у строк відбуття покарання період перебування під вартою з 18.12.2010 року по 07.06.2011 року із розрахунку день за два, то вони не підлягають задоволенню, оскільки така вимога на вирішення суду першої інстанції не заявлялась та ним не розглядалась.
В свою чергу, Апеляційний суд позбавлений можливості розглядати нові клопотання засудженого в порядку виконання вироку, оскільки такі клопотання первісно мають бути первісно розглянуті та вирішені саме місцевим в порядку ст.ст. 537, 539 КПК України .
Отже, засуджений ОСОБА_6 не позбавлений можливості звернутись до місцевого суду із новим клопотанням про застосування до нього Закону України «Про амністію в 2014 році» та (або) про зарахування йому у строк відбування покарання строку тримання під вартою.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування немає.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2024 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді