УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року

м. Київ

справа № 278/3646/24

провадження № 51-1785ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Житомирського апеляційного суду

від 10 лютого 2025 року в кримінальному провадженні № 0001149 щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 286-1 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 19 вересня

2024 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 286-1 КК

до покарання із застосуванням ст. 69 цього Кодексу у виді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років.

Цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 задоволено частково, ухвалено стягнути з ОСОБА_4 150 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та

35 654 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду військовослужбовця солдата ОСОБА_4 , призначеного відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 66 від 18 березня

2022 року такелажником 2 розряду 2 евакуаційного відділення 2 евакуаційного взводу 2 евакуаційної роти евакуаційного батальйону, засуджено за те, що він

14 квітня 2024 року приблизно о 17:30 в порушення вимог пп «а» п. 2.9, пп «б» п. 2.3, 12.1 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), керуючи технічно справним автомобілем Аudi А6, реєстраційний номер НОМЕР_2 , в стані алкогольного сп`яніння, рухаючись Чуднівським шосе зі сторони м. Житомира в напрямку

с. Тетерівка Житомирського району, яка має по дві смуги руху в кожному напрямку, в світлу пору доби, в умовах достатньої видимості проявив неуважність

до дорожньої обстановки та її змін, не врахував дорожню обстановку та не вибрав в установлених межах безпечну швидкість руху керованого ним транспортного засобу, внаслідок чого допустив некерований рух транспортного засобу, виїхав

за межі проїзної частини Чуднівського шосе та в подальшому зіткнувся з бетонними блоками, які знаходилися на узбіччі в зустрічному напрямку руху транспортного засобу.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) пасажир вказаного автомобіля ОСОБА_5 , який перебував на передньому пасажирському сидінні, отримав тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя.

Порушення водієм ОСОБА_4 вимог пп «б» п. 2.3, 12.1 ПДР знаходиться

у причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням цієї ДТП та її наслідками.

Житомирський апеляційний суд ухвалою від 10 лютого 2025 року спільну апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_4 , апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_7 - задовольнив частково, вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 19 вересня 2024 року щодо ОСОБА_4 в частині вирішення цивільного позову скасував та призначив новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. В решті вирок залишив без змін.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Прокурор у касаційній скарзі, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Свої вимоги мотивує тим, що апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого

суду щодо ОСОБА_4 , безпідставно погодився із правильністю застосування

до нього під час призначення покарання положень ст. 69 КК, а саме наявності умов для її застосування, за відсутності належного обґрунтування та не надав

в порушення вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) вмотивованих відповідей на доводи апеляційної скарги прокурора. При цьому суд, як зазначає прокурор, не врахував належним чином суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення з огляду на перебування винного у стані алкогольного сп`яніння, а також наслідки, які настали, - спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень. Зауважує прокурор і про те, що часткове відшкодування ОСОБА_4 завданих збитків у незначному розмірі за своєю формою не доводить його намагання відшкодувати завдану його діями шкоду. Також наголошує, що судом під час урахування ряду обставин для застосування положень ст. 69 КК не вмотивовано, яким чином ці обставини впливають

на суспільну небезпечність вчиненого ОСОБА_8 діяння і відповідно знижують ступінь тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі прокурора не оспорюються.

Доводи прокурора щодо невідповідності ухвали вимогам ст. 419 КПК, безпідставного застосування до нього положень ст. 69 КК, а також невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Статтею 69 КК регламентовано, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє

рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429,

437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти

до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин,

що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається із копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні

покарання ОСОБА_4 , дотримуючись наведених вимог закону України

про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, який раніше не судимий, характеризується позитивно, вину визнав повністю, на обліках у нарколога та психіатра не перебуває, не є особою з інвалідністю, є особою молодого віку, одружений, має на утриманні малолітнього сина, цивільний позов визнав частково, відшкодував частково потерпілому завдану матеріальну шкоду на суму 20 725 грн.

Місцевий суд з урахуванням наведеного, а також за відсутності обтяжуючих покарання обставин, наявності обставин, що пом`якшують покарання, а саме щирого каяття, сприяння розкриттю кримінального правопорушення, які визнав такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, вважав

за можливе застосувати положення ст. 69 КК та призначити винному більш м`який вид основного покарання, не зазначений в санкції ч. 2 ст. 286-1 КК, у виді обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 , у тому числі

за апеляційною скаргою сторони обвинувачення, доводи якої в частині безпідставного застосування положень ст. 69 КК та невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість є аналогічними доводам касаційної скарги прокурора, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

Як убачається з постановленої ухвали, колегія суддів апеляційного суду вказала

на необґрунтованість доводів апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного ОСОБА_4 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його м`якість, оскільки місцевим судом встановлені обставини, що пом`якшують покарання, обвинувачений частково відшкодував шкоду, а тому покарання призначене ОСОБА_4 у виді обмеження волі на значний термін є справедливим та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Крім того, колегією суддів враховано думку представника потерпілого, який

в апеляційній скарзі просив не позбавляти волі обвинуваченого ОСОБА_4 , оскільки шкода потерпілому відшкодована частково, а у разі призначення покарання у виді позбавлення волі, обвинувачений буде позбавлений можливості відшкодувати моральну та матеріальну шкоду ОСОБА_9 у повному обсязі,

а потерпілий на даний час її дуже потребує.

З урахуванням цих обставин, даних про особу обвинуваченого, характеру та обставин вчиненого кримінального правопорушення, вчиненого з необережності, ставлення обвинуваченого до скоєного, який частково відшкодував матеріальну шкоду, розкаявся, думку потерпілого, колегія суддів вважала, що призначене

ОСОБА_4 покарання не можна розцінювати таким, що є очевидно несправедливим внаслідок його м`якості.

Також апеляційний суд, як убачається з ухвали, наголосив, що суд першої інстанції обґрунтовано застосував положення ст. 69 КК, що є дискреційними повноваженнями суду. Тримання особи в кримінально-виконавчій установі

в умовах здійснення за ним нагляду з обов`язковим залученням до праці на строк

3 роки з урахуванням встановлених пом`якшуючих покарання обставин, даних

про особу обвинуваченого, на думку апеляційного суду, буде достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Як ствердила колегія судів, у цьому конкретному випадку призначене ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

З наведеними висновками суду апеляційної інстанції погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Постановлена у кримінальному провадженні ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою, її зміст відповідає вимогам ст. 419 КПК, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався

під час її постановлення.

Таким чином, Суд не вбачає підстав для скасування оскарженого судового рішення внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його м`якість.

В касаційній скарзі прокурора не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої м`якості призначеного ОСОБА_4 покарання та безпідставності застосування до нього положень ст. 69 КК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судового рішення, у касаційній скарзі прокурора не наведено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити прокурору у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 10 лютого 2025 року щодо засудженого ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3