КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засіданняОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві 14 травня 2025 року апеляційну скаргу із змінами та доповненнями прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 , на ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року,

за участі:

прокурора ОСОБА_5 ,

представника власників майна адвоката ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 , про накладення арешту у кримінальному провадженні № 003461.

Не погоджуючись з таким рішенням, прокурор подав апеляційну скаргу із змінами та доповненнями, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді, постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання та накласти арешт на майно вилучене в ході проведення обшуку 14.03.2025 за місцем фактичного проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме вилучений у ОСОБА_8 мобільний телефон «Iphone 13 Pro Max», imeiНОМЕР_1 із сім картою НОМЕР_2 та у ОСОБА_7 мобільний телефон «Oppo Reno 4Pro», imei1 НОМЕР_3 , imei 2 НОМЕР_4 із сім картою НОМЕР_5 , шляхом заборони користування, розпорядження та відчуження.

Прокурор зазначає, що під час проведення обшуку ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відмовилися надати код доступу системи логічного захисту, однак 02 квітня 2025 року захисником подано клопотання про повідомлення кодів доступу до тимчасово вилучених телефонів.

Вважає, що вказане не свідчить про відсутність систем логічного захисту, як вказано в оскаржуваному рішенні.

Наголошує на тому, що під час розгляду клопотання, прокурором зазначалося про те, що під час огляду телефонів виявлено інформацію, яка має значення для досудового розслідування. Зокрема, виявлено листування з ОСОБА_9 , власниками незаконно побудованих гаражів, а також іншими особами стосовно фінансових операцій пов`язаних із ними. Також, у листуванні фігурує банківська картка на яку пропонують перераховувати членські внески.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, пояснення представника власників майна, який заперечив щодо її задоволення, вивчивши матеріали провадження і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів судового провадження, СВ Оболонського УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 31 жовтня 2024 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0003461, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України.

У клопотанні прокурора зазначено, що в період часу з 01.01.2011 по теперішній час невстановлені особи з числа працівників гаражно-будівельного кооперативу «Полісся», , за адресою: м. Київ, вул. Північна, 3, діючи за попередньою змовою з іншими невстановленими особами, групою осіб, за відсутності будь яких дозвільних документів, самовільно зайняли частини земельних ділянок з кадастровими номерами :78:139:0055, :78:139:0016, :78:139:0018 та збудували на них понад 500 будівель та споруд, зокрема гаражів.

Під час досудового розслідування, як свідків допитано ряд осіб - власників незаконно побудованих на вказаних земельних ділянках об`єктів (гаражів), які повідомили, що придбавали їх або особисто у голови ГБК «Полісся» ОСОБА_9 або його так званого заступника ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відповідно до показань охоронників кооперативу наданих під час допитів як свідків перебуває на посаді начальника.

Так, з показань вказаних осіб встановлено, що через необхідність в отриманні гаражів як для паркування транспортних засобів, так і для зберігання особистих речей мешканців Оболонського району м. Києва при різних обставинах зверталися до кооперативу «Полісся» в особі голови ОСОБА_9 та ОСОБА_8 . У відповідь на звернення отримували від них пропозицію щодо будівництва необхідного гаража або придбання вже побудованого гаража за грошові кошти у сумах які відрізнялись в залежності від покупця. Це приблизно від 1 000 доларів США до 5 000 доларів США.

14 березня 2025 року на підставі ухвали слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 13 березня 2025 року проведено обшук за місцем фактичного проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 та вилучено у ОСОБА_8 мобільний телефон «Iphone 13 Pro Max» IMEI НОМЕР_1 з сім картою НОМЕР_2 та у ОСОБА_7 мобільний телефон «Oppo Reno 4Pro» IMEI 1 НОМЕР_3 , IMEI 2 НОМЕР_4 з сім картою НОМЕР_5 .

14 березня 2025 року постановою старшого слідчого СВ Оболонського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_10 вилучене під час обшуку майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0003461 від 31.10.2024.

15 березня 2025 року прокурор Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на майно вилучене в ході проведення обшуку за місцем фактичного проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , з метою збереження речових доказів.

Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року у задоволенні клопотання прокурора відмовлено, з тих підстав, що потреби досудового розслідування не виправдовують такий ступінь втручання у право власності, як арешт майна.

Колегія суддів погоджується із таким висновком слідчого судді з огляду на наступне.

Перевіряючи законність прийнятого рішення слідчим суддею, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини та дотримання ним вимог КПК України, які регулюють норми застосування заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі щодо накладення арешту на майно.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з п. 1 ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення, в тому числі збереження речових доказів.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слід переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення, які можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Як вбачається з матеріалів провадження, прокурор, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 171 КПК України, зазначив мету відповідно до положень ст. 170 КПК України, з якою пов`язує необхідність у накладенні такого арешту, - з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні.

Однак, колегія суддів вважає, що в клопотанні та долучених до нього матеріалах, не надано достатніх і належних доказів на підтвердження обставин, на які послався прокурор.

Слідчим суддею під час розгляду клопотання встановлено, що 02 квітня 2025 року власники майна надали паролі системи логічного захисту вилучених мобільних телефонів.Відсутність системи логічного захисту надала можливість органу досудового розслідування оглянути вміст мобільного телефона, що убачається з матеріалів справи.

Також, прокурором зазначено, що вилучені під час обшуку мобільні телефони містять інформацію про вчинення кримінального правопорушення, однак жодних комп`ютерно-технічних експертиз мобільних телефонів «Iphone 13 Pro Max», IMEI НОМЕР_1 з сім картою НОМЕР_2 , «Oppo Reno 4Pro», IMEI 1 НОМЕР_3 , IMEI2 НОМЕР_4 з сім картою НОМЕР_5 , не призначено.

Вирішуючи клопотання, слідчим суддею обґрунтовано, що з матеріалів клопотання не убачається підстав вважати, що майно, вилучене під час обшуку має ознаки речових доказів саме у даному кримінальному провадженні, зокрема були предметом, знаряддям чи засобом вчинення кримінального правопорушення, здобуте внаслідок вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України.

З огляду на те, що вказане у клопотанні прокурора майно є лише матеріальним носієм інформації, порядок копіювання якої передбачений ч. 2 ст. 168 КПК України, виключних підстав для вилучення електронних інформаційних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку, слідчим суддею не встановлено.

Відтак, будь-яких правових підстав для застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження у клопотанні прокурора не зазначено та доказів на обґрунтування наведеного не подано.

Посилаючись у клопотанні на необхідність накладення арешту на вказане майно, що є речовими доказами у цьому кримінальному провадженні, прокурор повинен був зібрати та надати слідчому судді достатні на даному етапі досудового розслідування докази на підтвердження такого висновку.

За таких обставин, посилання у клопотанні прокурора про арешт майна, як на форму забезпечення доказів, не ґрунтуються на вимогах закону.

Слідчий суддя надав оцінку усім доказам, які наявні в матеріалах справи та які стосуються предмету кримінального провадження, з чим погоджується колегія суддів.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, оскільки за викладених у клопотанні обставин та доданих до нього матеріалах не доведено необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Відтак, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 132, 167, 170 - 173 КПК України, відмовив у задоволенні клопотання прокурора з підстав недоведеності та необґрунтованості необхідності застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.

Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді в матеріалах судового провадження і зі змісту апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Керуючись статтями 117, 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року, - залишити без змін, а апеляційну скаргу із змінами та доповненнями прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 , - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Єдиний унікальний № 756/3614/25 Слідчий суддя в 1-ій інстанції: ОСОБА_14

Провадження № 11сс/824/3454/2025 Доповідач ОСОБА_1

Категорія ст.170 КПК України