Справа № 306/762/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/243/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року у м. Львові колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 на вирок Свалявського районного суду Закарпатської області від 22 листопада 2024 року щодо ОСОБА_6 ,

за участю: прокурора ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

захисника-адвоката ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

встановила:

вищенаведеним вироком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця російської федерації, смт.Сарни, Пермської області, проживаючого в АДРЕСА_1 , визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.258 КК України, ч.1 ст.263 КК України призначивши покарання: за ч.1 ст.263 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років; за ч.3 ст.258 КК України у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Цивільні позови заявлені ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 задоволено частково.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 завдану моральну шкоду в розмірі 50 000 (пятдесят тисяч) гривень.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 завдану моральну шкоду в розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_11 завдану моральну шкоду в розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень. В решті вимог відмовити.

Позов Керецьківської сільської ради про стягнення з ОСОБА_6 майнової шкоди задоволено повністю.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь Керецьківської сільської ради майнову шкоду в розмірі 52 200 (пятдесят дві тисячі двісті) гривень.

Вирішено питання з речовими доказами та судовими витратами.

Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 , будучи депутатом Керецьківської сільської ради Хустського району Закарпатської області VIII скликання 15.12.2023 року о 10.00 год разом з іншими депутатами та запрошеними особами в загальній кількості 29 осіб прибув на засідання 24 сесії Керецьківської сільської ради VIII скликання, яке проводилось в приміщенні сільської ради за адресою: с.Керецьки Хустського району, вулиця Головна, 52. Обвинувачений ОСОБА_6 о 11 год. 23 хв. з метою реалізації свого злочинного задуму спрямованого на вчинення терористичного акту, з метою впливу на прийняття рішень органом місцевого самоврядування, приведення наявних у нього вибухових пристроїв (гранат) в бойову готовність та забезпечення вибухів, залишив приміщення сесійної зали Керецьківської сільської ради та вийшов в коридорне приміщення, де здійснив всі необхідні дії, для приведення вищевказаних вибухових пристроїв в бойову готовність, а саме висмикнув три запобіжні кільця, після чого затиснув вибухові пристрої (гранати) в руках таким чином, щоб не допустити їх передчасне спрацювання, після чого розмістив вибухові пристрої в кишенях своєї куртки.

Надалі, о 11 год. 26 хв. обвинувачений ОСОБА_6 повернувся до сесійної зали, де продовжувалось засідання ради та усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свої дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з прямим умислом , витягнув з кишень своєї куртки три вибухові пристрої (гранати), а саме: дві осколкові наступальні гранати РГД-6 та одну ручну осколкову оборонну гранату Ф-1 та почергово кинув їх на підлогу у проході між президією ради та першим рядом депутатських крісел , після чого відбулось три послідовних вибухи.

Внаслідок вибухів тілесні ушкодження різних ступенів тяжкості отримали 25 осіб, присутніх в сесійній залі, а саме:

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканка АДРЕСА_2 - депутат Керецьківської сільської ради отримала тяжкі, небезпечні для життя в момент спричинення тілесні ушкодження;

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешканка АДРЕСА_2 - начальник фінансового відділу Керецьківської сільської ради отримала легкі тілесні ушкодження;

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешканець АДРЕСА_3 отримав легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоровя;

ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , мешканець АДРЕСА_4 отримав легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоровя;

ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , мешканка АДРЕСА_5 отримала легкі тілесні ушкодження;

ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , мешканець АДРЕСА_6 - голова Керецьківської сільської ради отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості;

ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , мешканець АДРЕСА_7 отримав легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоровя;

ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , мешканка АДРЕСА_3 - депутат Керецьківської сільської ради отримала легкі тілесні ушкодження;

ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , мешканець АДРЕСА_8 отримав легкі тілесні ушкодження;

ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , мешканець АДРЕСА_9 - депутат Керецьківської сільської ради отримав легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоровя;

ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , мешканець АДРЕСА_10 - заступник голови Керецьківської ОТГ отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості;

ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , мешканка АДРЕСА_11 - депутат Керецьківської сільської ради отримала середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження;

ОСОБА_24 , ІНФОРМАЦІЯ_14 , мешканець АДРЕСА_8 отримав легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоровя;

ОСОБА_25 , ІНФОРМАЦІЯ_15 , мешканець АДРЕСА_12 отримав легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоровя та середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження;

ОСОБА_26 , ІНФОРМАЦІЯ_16 , мешканець АДРЕСА_13 отримав легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоровя;

ОСОБА_27 , ІНФОРМАЦІЯ_17 , мешканець АДРЕСА_14 отримав легкі тілесні ушкодження;

ОСОБА_28 , ІНФОРМАЦІЯ_18 , мешканка АДРЕСА_15 - начальник відділу з кадрового і правового забезпечення Керецьківської сільської ради отримала легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоровя;

ОСОБА_29 , ІНФОРМАЦІЯ_19 , мешканець АДРЕСА_16 - депутат Керецьківської сільської ради отримав легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоровя, тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості;

ОСОБА_30 , ІНФОРМАЦІЯ_20 , мешканець АДРЕСА_13 отримав легкі тілесні ушкодження ;

ОСОБА_31 , ІНФОРМАЦІЯ_21 , мешканка АДРЕСА_17 отримала середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження;

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_22 , мешканець АДРЕСА_18 - депутат Керецьківської сільської ради отримав легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоровя;

ОСОБА_32 , ІНФОРМАЦІЯ_23 , мешканець АДРЕСА_3 отримав середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження;

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_24 , мешканка АДРЕСА_9 - депутат Керецьківської сільської ради отримала тяжкі тілесні ушкодження;

ОСОБА_33 , ІНФОРМАЦІЯ_25 , мешканець АДРЕСА_19 отримав тяжкі тілесні ушкодження;

ОСОБА_34 , ІНФОРМАЦІЯ_26 , мешканець АДРЕСА_20 , депутат Керецьківської сільської ради отримав тяжкі тілесні ушкодження; та сам ОСОБА_6 .

Після надання невідкладної медичної допомоги потерпілі були доставлені для подальшого лікування в різні медичні установи Закарпатської області, а саме: КНП Свалявська міська лікарня, КНП Іршавська міська лікарня, КНП Мукачівська міська лікарня та КНП ЗОКЛ ім.Новака.

16.12.2023 року внаслідок отриманих травм в КНП Свалявська міська лікарня ОСОБА_33 помер.

ІНФОРМАЦІЯ_27 під час перебування в палаті інтенсивної терапії КНП ЗОКЛ ім.Новака помер потерпілий ОСОБА_34 .

Внаслідок вибухів, вчинених обвинуваченим ОСОБА_6 , було пошкоджено приміщення сесійної зали Керецьківської сільської ради за адресою: с.Керецьки, вулиця Головна, 52 та знищено майно, що в ньому знаходилось, чим Керецьківській сільській раді було заподіяно майнову шкоду на 78485,00 гривень.

Дії ОСОБА_6 кваліфіковані за ч.3 ст.258 КК України - терористисний акт, а саме вчинення вибухів, які створювали небезпеку для життя чи здоров`я людини, заподіяння значної майнової шкоди та настання інших тяжких наслідків, з метою порушення громадської безпеки, впливу на прийняття рішень чи вчинення або невчинення дій органами місцевого самоврядування, службовими особами цих органів, привернення уваги громадськості до певних політичних чи інших поглядів винного (терориста), що призвело до загибелі людини.

Обвинувачений ОСОБА_6 з метою доведення свого злочинного умислу до кінця та досягнення єдиного бажаного результату, а саме вчинення терористичного акту, діючи всупереч вимог ст.68 Конституції України , п.1 Переліку видів майна, що може перебувати у власності громадян , громадських обєднань, міжнародних організацій та юридичних осіб інших держав на території України, затверджених постановою ВР України Про право власності на окремі види майна від 17.06.1992 № 2471-Х1 п.п. 9.11,15 Положення про дозвільну систему затвердженого Постановою КМУ від 12 жовтня 1992 року № 576 з наступними змінами, Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метільними снарядами несмертельної дії та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ від 21.08.1998 №662, не маючи передбаченого Законом дозволу, у невстановлений досудовим слідством час та місці, але не пізніше 15.12.2023 придбав у невстановлених досудовим слідством осіб три вибухові пристрої, а саме: дві осколкові наступальні гранати РГД-6 та одну ручну осколкову оборонну гранату Ф-1, які доставив та розмістив за адресою свого проживання: АДРЕСА_1 де і зберігав до 15.12.2023.

Надалі 15.12.2023 о 10.00 хв. обвинувачений ОСОБА_6 взяв зазначені вибухові пристрої та спільно з іншими депутатами прибув на засідання 24 сесії Керецьківської сільської ради V111 скликання, яке проводилось в приміщенні сільської ради за адресою: с.Керецьки, вулиця Головна, 52 Хустського району з метою доведенння свого злочинного умислу до кінця.

Так, ОСОБА_6 перебуваючи в сесійній залі, де продовжувалось засідання ради та усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з прямим умислом, витягнув з кишень своєї куртки три вибухові пристрої (гранати), а саме: дві осколкові наступальні гранати РГД-6 та одну ручну осколкову оборонну гранату Ф-1 та почергово кинув їх на підлогу, у проході між президією ради та першим рядом депутатських крісел, після чого відбулось три послідовних вибухи.

Дії ОСОБА_6 кваліфіковані за ч.1 ст.263 КК України - носіння, зберігання, придбання вибухових пристроїв, без передбаченого законом дозволу.

Не погоджуючись з цим вироком обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_7 подали апеляційні скарги.

Обвинувачений ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить вирок Свалявського районного суду Закарпатської області від 22 листопада 2024 року скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України. Також просить дослідити: його показання з технічного запису судового засідання; протоколи судових засідань, технічний запис щодо обсягу та якості надання йому правової допомоги захисником та характеризуючі відомості.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що він не мав умислу на вчинення терористичного акту. Стверджує, що ні в обвинувальному акті, ні у вироку конкретно не зазначено, який саме вплив на прийняття яких саме рішень з яких питань чи вчинення або невчинення яких саме дій якого органу, службових осіб, привернення уваги громадськості до яких політичних чи інших поглядів винного хотів добитися обвинувачений. Також ні в обвинувальному акті, ні у вироку не зазначено кому саме було завдано значну майнову шкоду, в якому розмірі, чим це підтверджується і чому шкода кваліфікується саме як значна.

Звертає увагу, що у вироку не зазначено обґрунтування того, чому суд погодився з висновком про те, що записка є саме передсмертною. На його думку, якщо записка є передсмертною, то чи не може вона свідчити про бажання обвинуваченого вплинути своїм вчинком на когось, запланувавши водночас власну смерть.

Стверджує, що одна особа не може тримати одночасно три гранати у двох руках із висмикнутими кільцями, а тому з цього приводу необхідно було допитати експерта.

Вказує, що суд вірно встановив, що він кинув гранати у проході, але не дав оцінку тій обставині, що він кинув гранати не в людей, а між сценою та першим рядом стільців, щоб зменшити наслідки від шуму. На думку обвинуваченого, ця обставина свідчить про відсутність у нього умислу завдати шкоди потерпілим.

Також обвинувачений вказує, що у висновку експерта зазначено, що він кинув бойові гранати, заводського виробництва, а отже вони відносяться до боєприпасів, а не до вибухових пристроїв. Водночас в обвинуваченні не йдеться про інкримінування йому використання боєприпасів, а йдеться про вибухові пристрої, якими гранати не є.

Посилається на те, що в обвинувальному акті не зазначено, кого саме з числа потерпілих сторона обвинувачення вважає особою похилого віку та з інвалідністю. А тому суд, зазначивши особами похилого віку ОСОБА_21 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , а особою з інвалідністю ОСОБА_10 , вийшов за межі обвинувачення, що є істотним порушенням закону та підставою для виключення посилання на обтяжуючу обставину вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, особи з інвалідністю. Також сторона обвинувачення в обвинувальному акті не зазначила, а суд у вироку не встановив і не мотивував, в чому виявилося вчинення злочину з особливою жорстокістю, а тому зазначена обставина встановлена і застосована під час призначення покарання безпідставно, необґрунтовано і незаконно.

Вказує, що суд не обґрунтував чому до вперше судимого обвинуваченого застосував покарання саме у виді довічного позбавлення волі і конфіскацію майна.

Також апелянт в апеляційній скарзі не погоджується з висновком суду про стягнення з нього витрат на залучення експертів, адже, на його думку, він не зобов`язаний нести витрати на проведення будь-яких експертиз, а лише тих які мають якесь доказове значення.

Окрім того, зазначає, що експертизи проводилися державними установами і в обов`язки експертів входить виконання експертиз (експерт отримує зарплату за свою роботу), а тому такі оплачуються державою без будь-якого стягнення їх вартості в порядку регресу з обвинуваченого.

Наголошує на порушенні його права на захист, оскільки призначений захисник не надавав йому ефективну правову допомогу.

Зауважує, що суд не мав правових підстав зазначати про залишення обвинуваченого під вартою до набуття вироком законної сили, оскільки запобіжний захід у випадку обвинуваченого може бути лише продовжений і щоразу лише не більше ніж на 60 днів, а залишення під вартою як зазначено у вироку не передбачено законом.

В поданій обвинуваченим ще одній апеляційній скарзі, останній просить скасувати оскаржуваний вирок Свалявського районного суду Закарпатської області від 22 листопада 2024 року та винести новий, яким пом`якшити йому покарання, зокрема призначити покарання за ч.1 ст.263 у виді 5 років позбавлення волі, а за ч.3 ст.258 КК України у виді 14 років позбавлення волі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги покликається на такі обставини:

- йому не були роз`яснені права, передбачені ст.42 КПК України, а також право на відмову від дачі показань, передбачене ст.63 Конституції України;

- на досудовому розслідуванні слідчий не забезпечив йому захисника, а тому порушено ст.52 КПК України;

- при призначенні покарання суд не врахував ряд пом`якшуючих покарання обставин, зокрема стан його здоров`я, яке є важким, його вік, вчинення злочину у стані афекту і те, що він раніше не судимий.

Захисник ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить, вирок Свалявського районного суду Закарпатської області від 22 листопада 2024 року скасувати та ухвалити новий вирок про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_6 .

Апеляційні вимоги обґрунтовані тим, що судом не враховано, що обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 258 КК України та ч. 1 ст. 263 КК України, ґрунтується на домислах і припущеннях, доказах, отриманих незаконним шляхом, не об`єктивних показах потерпілих та свідків, які не були очевидцями події, яка мала місце 15.12.2023. Всі докази, надані прокурором в судовому засіданні 16 жовтня 2024 р. разом з клопотанням про визнання обсягу доказів, що підлягають дослідженню та порядку їх дослідження від 16 жовтня 2024 р. є очевидно недопустимими доказами, бо всі слідчі дії проведено без участі та відома підозрюваного ОСОБА_6 , який з часу цієї події та до цього часу, отримавши важкі тілесні ушкодження нічого не пам`ятає, на час цієї події був інвалідом 3 групи, про що не відображено ні в обвинувальному акті, ні у вироці, що стверджується листом Філії ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально виконавчої служби України» у Чернівецькій, Івано-Франківській, Закарпатській та Тернопільській областях № 846-ЧН-24 від 22.10.2024.

Вказує, що судом не враховано, що ОСОБА_6 , є депутатом Керецьківської сільської ради, ініціатором припинення злочинної корупційної діяльності депутатським корпусом Керецьківської сільської ради, що внаслідок його заяв відкрито 10 кримінальних проваджень відносно них, чим вчиняв необхідну оборону в інтересах Керецьківської громади в межах ст. ст. 36-39 КК України, а з 14 на 15 грудня 2023 р. своєю хворобливою уявою визначив, що його зусилля як депутата, що діє в інтересах громади є марними, здійснив безглуздий вчинок, пристроями для глушіння риби у воді, які придбав разом з сіткою для ловлі риби, що викликає сумніви в його осудності.

Вважає, що його дії слід кваліфікувати як перевищення меж необхідної оборони, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 118 КК України, - та ст. 124 КК України, та застосувати відносно нього примусові заходи медичного характеру, так як з 15 грудня 2023 року до цього часу перебуває під дією обезболюючих медичних препаратів і не може в повній мірі усвідомлювати, що відбувається навкруги, підлягає перевірці на предмет осудності, так як висновки проведеної комплексної судово-психіатричної експертизи 21 січня 2024 року є застарілими, а всі докази, надані прокурором є недопустимими.

При апеляційному розгляді справи обвинувачений та його захисник підтримали подані апеляційні скарги, з наведених у них мотивів, та просили такі задоволити.

Прокурор заперечив апеляційні скарги, з огляду на безпідставність та необґрунтованість таких, зазначивши про законність, обґрунтованість та вмотивованість оскаржуваного судового рішення.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок суду ухвалений на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом першої інстанції відповідно до ст.94 КПК України в їх сукупності, з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. У вироку суду наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів місцевий суд правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження, навівши такі у вироку, та прийшов до обґрунтованого висновку про наявність у діях обвинуваченого складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 258, ч.1 ст. 263 КК України.

Такі висновки місцевого суду підтверджуються сукупність досліджених та належно оцінених місцевим судом доказів, які наведено в оскаржуваному вироку, а саме: показаннями потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_28 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_21 , ОСОБА_17 , ОСОБА_12 , ОСОБА_16 , ОСОБА_35 , ОСОБА_24 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_18 , ОСОБА_38 , ОСОБА_25 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_27 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , протоколом огляду місця події від 15.12.2023; протоколом огляду від 26.12.2023; висновком експерта №3 від 31.01.2024; висновком експертів за результатами проведення комісійної судово -лінгвістичної експертизи мовлення №22-Е від 15.03.2024; висновком судово-психіатричного експерта №22 від 25.01.2024; висновком комплексної експертизи № КСЕ -19/107-23/12490 від 29.01.2024; висновком експерта №23-і від 22.02.2024; висновком експерта №12/С від 21.02.2024; висновком експерта №7/С від 20.02.2024; висновком експерта №20-і від 21.02.2024; висновком експерта №25-і від 21.02.2024; висновком експерта №4/С від 16.02.2024 ; висновком експерта №24-і від 21.02.2024; висновком судово-медичної експертизи №58/С від 24.01.2024; висновком судово-медичної експертизи №41 від 15.02.2024; висновком експерта №20/С від 23.02.2024; висновком експерта № 13/С від 21.02.2024; висновком експерта № 22-і від 22.02.2024; висновком експерта № 6/С від 19.02.2024; висновком експерта № 26-і від 22.02.2024; висновком експерта № 28-і від 21.02.2024; висновком експерта №27-і від 21.02.2024; висновком експерта № 19-і від 22.02.2024; висновком експерта № 11/С від 25.01.2024; висновком експерта №21-і від 21.02.2024; висновком експерта № 33-і від 23.02.2024; висновком експерта № 5/С від 23.01.2024; висновком експерта № 10/С від 20.02.2024; висновком експерта №3/С від 23.02.2024; висновком експерта №8/С від 20.02.2024; висновком експерта №15/С від 22.02.2024; протоколом огляду від 15.12.2023, зміст яких детально відтворено у вироку.

Окрім того, у судовому засіданні було здійснено перегляд DVD-R (а.с.202, том 4), на якому на видно як о 1:26 год ОСОБА_6 повертається в зал зі словами :А мож я? кидає три гранати, які в подальшому вибухають.

Дослідивши наявні у справі документи, місцевий суд умотивовано визнав, що вони згідно зі ст. 84 КПК є процесуальними джерелами доказів, а тому правомірно поклав їх в основу вироку, а їх сукупність дала суду обґрунтовані підстави визнати доведеною винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих злочинів та правильно кваліфікувати його дії за ч.3 ст.258, ч.1 ст.263 КК України

Переконливих аргументів про протилежне в поданих строною захисту апеляційних скаргах не міститься.

Обвинувачений ОСОБА_6 вважає, що судом не встановлено мету вчинення ним злочину, передбаченого ст. 258 КК України.

Разом із тим, як було зазначено вище, сукупністю доказів встановлюється об`єктивна сторона складу злочину, а саме, дії особи, їх конкретна реалізація. У той же час мета вчинення злочинів тісно пов`язана з вольовим ставленням особи до суспільно небезпечних наслідків свого діяння, визначає направленість дій, результат, до якого прагне особа, і встановлюється шляхом аналізу скоєного особою конкретного діяння.

Терористичний акт є одним із найнебезпечніших злочинів проти громадської безпеки. Він створює загальну небезпеку, заподіює значну чи тяжку шкоду життю і здоров`ю ні в чому не винних людей, власності, довкіллю, нормальному функціонуванню органів влади, підприємств, установ чи організацій, характеризується застосуванням зброї, жорстокістю, насильством, здатний дестабілізувати соціально-політичну обстановку в суспільстві чи в окремих регіонах, дезорганізувати роботу органів влади, викликати у населення: шок, почуття напруги, незахищеності і громадського неспокою, тривоги і занепокоєння, посіяти страх і безпорадність тощо.

Із суб`єктивної сторони терористичний акт може бути вчинений лише з прямим умислом.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони терористичного акту є наявність мети: 1) порушення громадської безпеки; 2) залякування населення; 3) провокація воєнного конфлікту, міжнародного ускладнення; 4) вплив на прийняття рішень, вчинення або невчинення дій державною владою чи органами місцевого самоврядування, службовими особами цих органів, об`єднаннями громадян, юридичними особами; 5) привертання уваги громадськості до певних політичних, релігійних чи інших поглядів винного (терориста).

Так, судом було встановлено, зокрема, що метою здійснення терористичного акту був вплив на прийняття рішень органом місцевого самоврядування, привернення уваги громадськості до певних політичних чи інших поглядів винного, порушення громадської безпеки.

Отже, суд першої інстанції на підставі всебічно досліджених та вірно оцінених доказів дійшов обґрунтованого висновку про встановлення в діях ОСОБА_6 поза розумним сумнівом усіх ознак складу злочину, передбаченого ст. 258 КК України.

Надаючи оцінку апеляційним доводам обвинуваченого про те, що обвинувальний акт містить недеталізоване обвинувачення за ч.3 ст.258 КК України, ч.1 ст.263 КК України, за якими суд першої інстанції визнав його винуватим у вчиненні цих кримінальних правопорушень, апеляційний суд визнає їх необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно з ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.

Висунуте особі обвинувачення повинно бути зрозумілим як сторонам кримінального провадження, так і суду. Саме в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту згідно ст. 337 КПК України, суд першої інстанції здійснює судовий розгляд.

Колегією суддів встановлено, що викладене судом формулювання обвинувачення відповідає формулюванню обвинувачення, яке міститься в обвинувальному акті, при цьому в самому обвинувальному акті зазначені всі обов`язкові відомості, про які йдеться в ч.2 ст.291 КПК України, тобто цей процесуальний документ за своєю формою та змістом повністю відповідає вимогам вищезазначеної статті Кримінального процесуального кодексу України, так як слідчий з достатньою повнотою відобразив фактичні обставини кримінального правопорушення, які вважав встановленими, його правову кваліфікацію з посиланням на положення КК України, сформулював обвинувачення, яке є зрозумілим та містить дані про кримінальні правопорушення, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 , в тому числі час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення.

Крім того апеляційний суд враховує, що в силу положень ст. 314 КПК України сторона захисту мала можливість заявити клопотання про незрозумілість та неконкретність такого обвинувачення під час підготовчого провадження у суді, проте таке питання не піднімала.

Всі досліджені у цьому провадженні докази, як кожен окремо, так і їх сукупність, підтверджують обставини, що регламентовані ст. 91 КПК України щодо події кримінального правопорушення (його часу, місця, способу, обставин його вчинення), причетності засудженого до учинення інкримінованих йому діянь, його винуватості, форми вини, та водночас дають повне уявлення щодо усіх елементів і ознак інкримінованих ОСОБА_6 у даному провадженні кримінальних правопорушень.

Твердження обвинуваченого, що одна особа не може тримати одночасно три гранати у двох руках із висмикнутими кільцями, є необґрунтованими та спростовуються відеозаписом, з якого слідує, що о 1:26 год ОСОБА_6 повертається в зал зі словами :А мож я? кидає три гранати, які в подальшому вибухають (т.4 а.с.202).

Не ґрунтуються на вимогах закону і матеріалах провадження, викладені у апеляційній скарзі обвинуваченим доводи про те, що в суді першої інстанції він був позбавлений ефективного захисту через неналежну якість наданої йому правової допомоги.

Як видно з матеріалів провадження, під час розгляду провадження в суді першої інстанції захист інтересів обвинуваченого ОСОБА_6 здійснював адвокат ОСОБА_7 як захисник за призначенням із центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Колегія суддів звертає увагу, що ефективність захисту не є тотожною досягненню за результатами судового розгляду бажаного для обвинуваченого результату, а полягає в наданні йому належних та достатніх можливостей з використанням власних процесуальних прав та кваліфікованої юридичної допомоги, яка в передбачених законом випадках є обов`язковою, захищатися від обвинувачення в передбачений законом спосіб. Подальша незгода обвинуваченого з позицією і тактикою захисту не свідчить про його неефективність.

Так, аналізуючи матеріали кримінального провадження та перебіг судового процесу, колегія суддів зазначає, що захисник ОСОБА_7 , який є професійним адвокатом, має відповідний фах та кваліфікацію, брав активну участь у судових засіданнях та обстоював позицію сторони захисту, зокрема, подавав клопотання, заперечення на клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу тощо.

При цьому обвинувачений будь-яких зауважень щодо якості послуг, сумлінності адвоката або неузгодженості стратегії захисту не мав, клопотання про відмову від захисника не заявляв.

Відтак, посилання обвинуваченого на неналежне надання правової допомоги захисником, не підтверджується матеріалами справи.

Апеляційні доводи обвинуваченого про безпідставність покладення на нього процесуальних витрат за проведення експертиз, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону.

Виходячи з аналізу ч. 2 ст. 124 КПК України, законодавець чітко поставив вимогу перед судом про необхідність стягнення з винної особи, у разі постановлення обвинувального вироку, усіх документально підтверджених витрат на проведення експертиз у рамках кримінального провадження.

Оскільки в цьому кримінальному провадженні було призначено та проведено ряд експертних досліджень, вартість яких документально підтверджена, то витрати понесені на їх проведення у розумінні вимог ч. 2 ст. 124 КПК України підлягають стягненню із особи, визнаної винуватою.

Твердження, що витрати, пов`язані із залученням експертів, можуть бути покладені на обвинуваченого лише у випадках коли їх висновки мають доказове значення є безпідставними і такими, що не ґрунтуються на вимогах закону з огляду на наступне.

Так, ВС вказав, що згідно із частиною 2 статті 9 КПК прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Дотримання вимог зазначеної вище загальної засади кримінального провадження покладає обов`язок на сторону обвинувачення висунути і перевірити усі можливі версії щодо вчиненого кримінального правопорушення. У зв`язку з цим ними самостійно обираються засоби доказування (як якісно, так і кількісно) за допомогою яких будуть встановлені обставини, зазначені у статті 91 КПК, та які не залежать від позиції сторони захисту та використання чи невикористання їх у подальшому під час судового розгляду.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі стороною захисту, про неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого, оскільки у його діях вбачається наявність необхідної оборони, є необґрунтованими з огляду на таке.

Стаття 124 КК України передбачає відповідальність за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця. Діяння, визначене ст. 124 КК України, характеризується заподіянням шкоди у вигляді тяжких тілесних ушкоджень тому, хто посягає, при захисті від суспільно небезпечного посягання, але з перевищенням меж необхідної оборони, тобто при явній невідповідності зазначеної шкоди небезпечності посягання або обстановці захисту. Обов`язковою умовою кваліфікації за цієї нормою закону є обстановка вчинення злочину - перебування винного під час вчинення цього діяння у стані необхідної оборони, уявної оборони або в умовах необхідності затримання злочинця.

Статтею 118 КК України передбачено кримінальну відповідальність за умисне вбивство, вчинене при перевищенні меж необхідної оборони, а також у разі перевищення заходів, необхідних для затримання особи, яка вчинила кримінальне правопорушення.

Згідно з нормами ч. 1 та ч. 3 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 КК України.

При цьому, до критеріїв визначення необхідної оборони, серед іншого, належать - наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність. Ще одним елементом є наявність у того, хто захищається, потреби в негайному відверненні чи припиненні наявного суспільно-небезпечного посягання. Тобто, у особи існує право на захист правоохоронюваних інтересів лише протягом часу, коли вона перебуває у стані необхідної оборони. У разі, якщо такий стан закінчився, то право на необхідну оборону припиняється.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із перебуванням особи в стані необхідної оборони, суд повинен врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Як вбачається з матеріалів справи, такого суспільно-небезпечного посягання, яке б загрожувало життю чи здоров`ю обвинуваченого та підлягало негайному відверненню чи припиненню, не було. Також, не встановлено обставин, за яких обвинувачений міг би вбачати реальну загрозу, тобто певної підстави (юридичного факту), наявність якої б вказувало на обґрунтованість виникнення у нього підстав для правомірного захисту.

Доводи апеляційної скарги захисника щодо його сумнів в осудності обвинуваченого є необґрунтованими, оскільки такі спростовуються висновком судово-психіатричної експертизи №22, відповідно до якого, ОСОБА_6 на момент вчинення кримінальних правопорушень, які йому інкримінуються психічним захворюванням не страждав, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними (т.2 а.с.155-159).

Щодо тверджень обвинуваченого, що суд не мав правових підстав зазначати у вироку про залишення його під вартою до набуття вироком законної сили, оскільки, на його думку, запобіжний захід у випадку обвинуваченого може бути лише продовжений і щоразу лише не більше ніж на 60 днів, а залишення під вартою як зазначено у вироку не передбачено законом, то такі колегією суддів визнаються безпідставними.

Частиною 4 ст. 374 КПК України визначено, що у разі визнання особи винуватою у пред`явленому обвинуваченні в резолютивній частині вироку зазначається рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

В даному випадку судовий розгляд щодо ОСОБА_6 закінчився ухваленням обвинувального вироку щодо нього і суд, на підставі положень ст.ст. 368, 374 КПК України, залишив попередній запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили у виді тримання під вартою.

Твердження ОСОБА_6 про те, що місцевий суд вийшов за межі обвинувачення, оскільки в обвинувальному акті не було зазначено, кого з потерпілих осіб сторона обвинувачення вважає особами похилого віку та з інвалідністю, а суд зазначивши їх прізвища істотно порушив вимоги КПК України, є неприйнятні з огляду на наступне.

За змістом ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Саме частина обвинувального акта, де викладаються фактичні обставини кримінального правопорушення, які сторона обвинувачення вважає встановленими, а також правова кваліфікація правопорушення і встановлює межі судового розгляду кримінального провадження.

Як вбачається з обвинувального акта, органом досудового розслідування при формулюванні пред`явленого обвинувачення, яке в подальшому було визнане судом першої інстанції доведеним, встановлено обставини, які обтяжують покарання, зокрема вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, особи з інвалідністю; вчинення злочину з особливою жорстокістю та вчинення злочину з використання умов воєнного чи надзвичайного стану.

За наслідками судового розгляду місцевим судом визнано обставини, які згідно з вимогами ст.67 КК України, обтяжують покарання обвинуваченого, а саме: вчинення кримінального правопорушення щодо осіб похилого віку ОСОБА_21 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , особи з інвалідністю ОСОБА_10 , вчинення злочину з особливою жорстокістю, в умовах воєнного стану.

Враховуючи наведене, та обставина, що суд зазначив конкретні прізвища потерпілих, не є порушенням вимог закону, оскільки вона не змінює обсягу обвинувачення, а лише конкретизує особи потерпілих, що вже фігурують у справі.

Окрім того, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно визначено наявність у діях ОСОБА_6 таких обтяжуючих покарання обставин як вчинення злочину з особливою жорстокістю, в умовах воєнного стану.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги обвинуваченого, що він не мав умислу завдати шкоди потерпілим, оскільки кинув гранати не в людей, а між сценою та першим рядом стільців.

Зазначене, на переконання апеляційного суду, є обраною моделлю захисту обвинуваченого націленою на ухилення від кримінальної відповідальності за свої дії, оскільки кидаючи вибухові пристрої в приміщенні, де перебувала велика кількість людей, не міг не розуміти та не усвідомлювати суспільно-небезпечний характер своїх дій та їх суспільно небезпечні наслідки.

З приводу доводів обвинуваченого, що йому не було інкриміновано носіння, зберігання, придбання боєприпасів, а тому він не може нести відповідальність за носіння, зберігання, придбання вибухових пристроїв, то такі є необґрунтованими, оскільки з обвинувального акта вбачається, що органом досудового розслідування дії ОСОБА_6 кваліфіковано за ч.1 ст. 263 КК України, тобто у носінні, зберіганні, придбанні вибухових пристроїв.

Згідно з висновком комплексної експертизи №КСЕ-19/107-23/12490 від 29.01.2024 надані на дослідження предмети являються частинами ручної осколкової наступальної гранати РГД -5 та ручної осколкової оборонної гранами Ф-1, які є вибуховими пристроями промислового виробництва.

Також всупереч доводам апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 у частині відшкодування заподіяної моральної шкоди ґрунтується на вимогах закону, і таке прийнято у рахуванням засад розумності та справедливості.

Безпідставними є і твердження обвинуваченого про порушення слідчим вимог ст.52 КПК України, оскільки з матеріалів кримінального провадження вбачається, що інтереси обвинуваченого ОСОБА_6 на досудовому розслідуванні представляв захисник ОСОБА_45 .

Також як вбачається з протоколу затримання від 15.12.2023, у графі «ознайомившись з підставами затримання та правами і обов`язками затриманого, підозрюваний пояснив» зазначено зі слів лікуючого лікаря, що ОСОБА_6 знаходиться в стані середньої важкості (після наркозу) і не може надати пояснення.

Відповідно до ч.5 ст.104 КПК України якщо особа через фізичні вади або з інших причин не може особисто підписати протокол, то ознайомлення такої особи з протоколом здійснюється у присутності її захисника (законного представника), який своїм підписом засвідчує зміст протоколу та факт неможливості його підписання особою.

В даному випадку у відповідності до вимог ч.5 ст.104 КПК України протокол затримання засвідчив своїм підписом захисник ОСОБА_46 , який також отримав копію протоколу та пам`ятку про процесуальні права та обов`язки підозрюваного (т.3 а.с.182-188).

Перевіривши апеляційні доводи обвинуваченого щодо призначеного йому покарання, колегія суддів враховує наступне.

В силу вимог ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання у цілому.

На переконання колегії суддів призначене місцевим судом обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 258, ч.1 ст. 263 КК України,відповідає вимога ст.ст. 50, 65 КК України.

Так, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, місцевим судом у повній мірі враховано, характер та ступінь суспільної небезпеки вчинених ним злочинів, які класифікуються, як тяжкий і особливо тяжкий,особу обвинуваченого, який характеризується посередньо, є інвалідом 3 групи з березня 2023 року за загальним захворюванням, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, а також наявність обставин, які обтяжують покарання вчинення кримінального правопорушення щодо осіб похилого віку ОСОБА_21 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , особи з інвалідністю ОСОБА_10 , вчинення злочину з особливою жорстокістю, в умовах воєнного стану.

Окрім того, суд при призначені покарання за ч.3 ст.258 КК України врахував те, що обвинувачений, будучи фізично здоровою, працездатною людиною, не вважав життя людини найвищою цінністю, знехтував загальнолюдськими цінностями, вчинивши терористичний акт, створив небезпеку для життя, здоров`я потерпілих, заподіяв значної майнової шкоди та смерть потерпілих ОСОБА_47 , ОСОБА_48 .

Урахувавши наведені обставини у сукупності, колегія суддів визнає правильним та обґрунтованим висновок місцевого суду про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у межах санкцій інкримінованих йому злочинів, а саме: за ч. 3 ст. 258 КК України у виді довічного позбавлення волі; за ч.1 ст.263 КК України у виді 6 років позбавлення волі, та призначення йому остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, оскільки встановлені місцевим судом обставини підтверджують висновок місцевого суду, що обвинувачений ОСОБА_6 являє собою високу небезпеку для суспільства.

При цьому, колегія суддів враховує, що встановлені місцевим судом обставини вчинених обвинуваченим злочинів безперечно свідчать про байдуже ставлення ОСОБА_6 до життя інших людей та вказують на відсутність у такого відчуття цінності такого.

Згідно даних обвинувального акта під час досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні не було встановлено жодної обставини, яка пом`якшує покарання. Не було встановлено таких обставин і під час судового розгляду у суді першої інстанції.

За наведених обставин, висновок місцевого суду про неможливість призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на певний строк є правильним, оскільки у даному випадку будь-який інший вид покарання, окрім довічного позбавлення волі, не забезпечить мету покарання у виді виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення нових злочинів.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає призначене ОСОБА_6 покарання у виді довічного позбавлення волі справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів.

На думку колегії суддів, такі висновки місцевого суд, з урахуванням обставин цього кримінального провадження, відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості призначення покарання.

Всі інші доводи апеляційної скарги судом апеляційної інстанції оцінюються критично, оскільки такі не спростовують вини обвинуваченого, мають формальний характер, при цьому, апелянти оцінюють ці докази вибірково, ігноруючи при цьому їх сукупність.

Підстав для повторно дослідження доказів у справі, колегія суддів не вбачає, оскільки такі судом першої інстанції досліджено повно та із дотриманням вимог закону.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги не містять правових підстав для зміни чи скасування оскаржуваного вироку суду, а отже такі визнаються судом апеляційної інстанції необґрунтованими та до задоволення не підлягають.

Крім того, за наслідками апеляційного перегляду істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 376,404, 405, 407,419 КПК України, колегія суддів,

постановила:

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Свалявського районного суду Закарпатської області від 22 листопада 2024 року щодо ОСОБА_6 без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення апеляційної інстанції, а особою, яка утримується під вартою, в цей же строк з дня отримання копії ухвали.

Головуючий

Судді