Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

13 серпня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференції з використанням підсистеми "Електронний суд" кримінальне провадження № 0002233 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця с. Кислівка Таращанського району Київської області,

громадянина України, що зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 ,

проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 14.04.2025 ОСОБА_7 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.289 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки і на нього покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

В апеляційній скарзі заступник керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_8 просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст.289 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Не оспорюючи фактичні обставини кримінального правопорушення, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості ОСОБА_7 та правову кваліфікацію його дій, вважає, що суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме, положення ст.75 КПК України та призначив покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і є явно несправедливим через м`якість.

На переконання прокурора, суд штучно знизив дійсний рівень суспільної небезпеки кримінального правопорушення. Серед кримінальних правопорушень проти безпеки руху та експлуатації транспорту особливе місце займають незаконні заволодіння транспортними засобами, в результаті чого власники (законні володільці) цих засобів позбавляються можливості реалізовувати належні їм права, а відносинам власності завдається істотна шкода. Суспільна небезпека злочину полягає у створенні неконтрольованого використання транспортних засобів і, як наслідок, значна кількість ДТП трапляється саме на тих транспортних засобів, якими незаконно заволоділи. Більше того, незаконне заволодіння транспортним засобом нерідко здійснюється з метою вчинення іншого, більш тяжкого злочину, а відтак, ефективна протидія таким посяганням може врятувати не лише майно, а й життя та інші важливі блага. Посилення координації діяльності правоохоронних органів для боротьби з цим злочином та, як наслідок, покарання винних осіб досягне своєї мети та попередить подальшу злочинну діяльність.

Всупереч викладеному суд дійшов помилкового висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства, безпідставно звільнивши його від відбування покарання з випробуванням. Поза увагою залишилось те, що ОСОБА_7 офіційно не працевлаштований, суспільно корисною працею не займається, не має законного джерела заробітку, що безсумнівно доводить небажання обвинуваченого перевиховуватися через наполегливе прагнення вести злочинний спосіб життя. Крім того, обвинувачений вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння і в подальшому був затриманий працівниками поліції, що не отримало необхідної та об`єктивної оцінки суду.

Не погоджується прокурор і з тим, що суд врахував як обставину, що пом`якшує покарання, щире каяття, розцінюючи визнання обвинуваченим вини як позицію захисту, яка покликана зменшити розмір покарання. Стверджує, що така позиція ОСОБА_7 мала бути врахована судом при призначенні покарання на мінімальний строк, установлений в санкції, і не може повторно враховуватися при вирішенні питання про можливість звільнення від його відбування.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити; доводи захисника та обвинуваченого, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги і просили вирок суду залишити без змін; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_7 незаконно заволодів транспортним засобом, за наступних обставин.

19 вересня 2021 року о 05 годині ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, за допомогою мобільного додатку "Bolt" викликав таксі за адресою: м. Київ, вул. Набережно-Корчуватська, 86. По приїзду автомобіля "Renault Logan" д/н НОМЕР_1 ОСОБА_9 , перебуваючи в салоні автомобіля, попросив водія ОСОБА_10 зачекати його товариша та не починати рух, на що останній погодився та на невеликий проміжок часу залишив салон автомобіля. В цей час ОСОБА_7 вирішив незаконно заволодіти зазначеним транспортним засобом і, реалізуючи свій умисел, скористався тим, що водій вийшов, запустив двигун та поїхав з місця злочину. Тим самим ОСОБА_7 незаконно заволодів автомобілем, який належить ТОВ "Дельта тревел тайм ту тревел", вартістю 214 240 гривень, тобто від ста до двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.289 КК України - незаконне заволодіння транспортним засобом, вартість якого становить від ста до двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, - є вірною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для зміни чи скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Що стосується доводів прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Суд відповідно до вимог ст.65 КК України врахував, що ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин, особу винного, який не судимий, обставину, яка пом`якшує покарання, - щире каяття та обставину, яка його обтяжує - вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння, і правильно призначив йому покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк, установлений у відповідній санкції закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

З огляду на те, що в апеляційній скарзі прокурор просить призначити ОСОБА_7 таке саме за видом і розміром покарання, яке призначив суд першої інстанції, доводи стосовно призначення явно несправедливого через м`якість покарання безпідставні.

Погоджується колегія суддів і з висновком суду про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, враховуючи викладені раніше дані та обставини, а також його молодий вік, а відтак і відсутність життєвого досвіду.

Твердження прокурора, які зводяться до загальнотеоретичних міркувань про суспільну небезпеку подібних злочинів, значну кількість ДТП за участю транспортних засобів, якими незаконно заволоділи, а також вчинення незаконного заволодіння транспортними засобами з метою вчинення іншого, більш тяжкого злочину, є недоречними, не мають ніякого відношення до цього кримінального провадження та ОСОБА_7 , а тому навіть не перевіряються судом апеляційної інстанції.

Дійсно, обвинувачений офіційно не працевлаштований, що нажаль є об`єктивною реалією сьогодення. Проте це жодним чином не доводить небажання ОСОБА_7 перевиховуватися через наполегливе прагнення вести саме злочинний спосіб життя, як на цьому наголошує прокурор. І посткримінальна поведінка обвинуваченого, враховуючи те, що з дня вчинення ним злочину минуло майже чотири роки, доводить протилежне.

Необґрунтованими є і доводи, що суд неправильно врахував щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання. На початку судового розгляду ОСОБА_7 вину у пред`явленому обвинуваченні визнав частково, категорично заперечуючи застосування до потерпілого насильства. Оскільки сторона обвинувачення не довела цю обставину, прокурор скористався своїм правом, передбаченим ст.338 КПК України, і змінив обвинувачення, виключивши з фактичних обставин кримінального правопорушення, правової кваліфікації та формулювання обвинувачення вчинення ОСОБА_7 дій, поєднаних з насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого. Вже після цього обвинувачений визнав свою вину і підтвердив ті свої показання, які давав на початку судового розгляду. Така принципова позиція захисту, на переконання колегії суддів, навпаки, свідчить про щире каяття.

До того ж, щире каяття зазначене в обвинувальному акті як обставина, яка може бути визнана судом такою, що пом`якшує покарання.

Стосовно тверджень прокурора, що така позиція ОСОБА_7 мала бути врахована судом при призначенні покарання на мінімальний строк, установлений в санкції, і не може повторно враховуватися при вирішенні питання про можливість звільнення від його відбування, колегія суддів зауважує, що вони не ґрунтуються на вимогах закону, зокрема, положеннях ст.ст.65, 75 КК України, які таких застережень не містять.

Отже, судом першої інстанції дотримані загальні засади призначення покарання, передбачені ст.65 КК України, і наведені ґрунтовні мотиви застосування ст.75 КК України, що спростовує доводи апеляційної скарги про протилежне.

Тому підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3