Провадження №1-кп/127/646/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.04.2025 за № 0000253, за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Краматорськ Донецької області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, непрацюючого, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

02.03.2018 Краматорським міським судом Донецької області за частиною першою статті 185 Кримінального кодексу України, до покарання у виді 80 годин громадських робіт,

06.09.2019 Краматорським міським судом Донецької області за частиною другою статті 186, частиною другою статті 190, частиною першою статті 296 Кримінального кодексу України, з урахуванням статті 71 Кримінального кодексу України (зміненого ухвалою Донецького апеляційного суду, до остаточного покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі,

10.10.2019 Слов`янським міськрайонним судом Донецької області за частиною другою статті 185 Кримінального кодексу України, з урахуванням частини першої статті 71 Кримінального кодексу України, до остаточного покарання у виді 1 року 6 місяців 10 днів позбавлення волі. Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21.04.2020 ОСОБА_6 визначений порядок відбування покарання за вироками від 06.09.2019 та 10.10.2019 шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 296 Кримінального кодексу України,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Жмеринка Вінницької області, громадянина України, з неповною середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , в силу статті 89 Кримінального кодексу України раніше несудимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 296 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

13.04.2025 близько 17:00 год. у кафе «Атмосфера», що по вул. Є. Пікуса, 1А в м. Вінниці, перебували ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Перебуваючи у вказаному закладі, останні розпивали алкогольні напої, які принесли з собою та будучи в стані алкогольного сп`яніння поводили себе зухвало, гучно розмовляли, виражались нецензурною лайкою, кричали.

Надалі, один із відвідувачів кафе, а саме ОСОБА_9 підійшов до зазначеної групи осіб і попросив вести себе тихіше, так як вони своєю поведінкою та зовнішнім виглядом ( ОСОБА_6 був по пояс роздягнений) заважають відвідувачам вказаного закладу.

У цей час у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 виник протиправний умисел спрямований на вчинення щодо ОСОБА_9 хуліганських дій, а саме, використовуючи малозначний привід (вищевказане зауваження), діючи умисно, з метою самоствердження за рахунок інших осіб, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , усвідомлюючи, що перебувають в громадському місці, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, безпідставно, з хуліганських спонукань, проявляючи особливу зухвалість та очевидну зневагу до існуючих норм поведінки, продовжуючи своє нахабне поводження, передбачаючи і бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, діючи умисно, демонструючи свою зверхність, наблизились до ОСОБА_9 та почали наносити кулаками рук та ногами численні удари по його голові та тулубу, внаслідок чого заподіяли останньому фізичного болю, страждання та тілесні ушкодження.

Крім того, ОСОБА_6 , продовжуючи свої хуліганські дії, взяв з кармана штанів, в які він був одягнений, розкладний ніж марки «BRAWNING», розклавши його (таким чином спеціально пристосував його для нанесення тілесних ушкоджень), наніс один удар зазначеним ножом в ділянку лівої сторони грудної клітини ОСОБА_9 , спричинивши останньому тілесні ушкодження.

Внаслідок зазначених злочинних дій ОСОБА_6 ОСОБА_9 був госпіталізований до хірургічного відділення КНП «Вінницької міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги». У ОСОБА_9 були виявлені тілесні ушкодження: синці та садна на обличчі, крововилив та садно на слизовій оболонці нижньої губи зліва, синець на правій кисті; різана рана на боковій поверхні грудної клітки зліва. Синці та садна на обличчі, крововилив та садно на слизовій оболонці нижньої губи зліва, синець на правій кисті - належать до легких тілесних ушкоджень, виникли від травматичної дії (удару, тертя) тупого твердого предмета (предметів), різана рана на боковій поверхні грудної клітки зліва - належить до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, виникла від травматичної дії предмета, що має колюче-ріжучі властивості.

Обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння визнав та суду пояснив, що він приїхав до Вінниці для проходження навчання по військовій службі. На вокзалі він познайомився з ОСОБА_10 , з яким домовились зустрітись наступного дня з приводу святкування дня народження подруги.

13.04.2025 в обідній час вони зустрілись та пішли у кафе «Атмосфера», що по вул. Є. Пікуса в м. Вінниці. Вони сиділи за столиком на терасі, розпивали горілку, яку принесли з собою. Йому стало спекотно, тому він зняв футболку. Потерпілому це не сподобалось і він зробив йому зауваження. Через зауваження почався конфлікт, під час якого він наніс потерпілому один удар у голову. Потім він дістав з кишені ножа, щоб злякати потерпілого, однак останній кинувся на нього, тому він наніс йому один удар ножом, від чого ОСОБА_11 впав на підлогу.

Що в цей час робив ОСОБА_12 він не бачив.

До зустрічі в кафе він також вживав алкогольні напої, тому під час події він був напідпитку.

Обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння визнав та суду пояснив, що 13.04.2025 близько 17:00 год. він разом з вітчимом та ОСОБА_13 відпочивали у кафе «Атмосфера» по вул. Є. Пікуса в м. Вінниці. ОСОБА_11 почав лаятись до них та принижувати їх, після чого між ОСОБА_13 та потерпілим виник конфлікт, який переріс у бійку. Хто з них перший наніс удар, він не бачив, у зв`язку з тим, що бійка відбувалась всередині кафе, а він перебував на терасі. Коли потерпілий вийшов на двір, він вирішив заступитись за ОСОБА_14 та почав наносити ОСОБА_15 удари. Потім ОСОБА_16 дістав ножа, щоб заспокоїти потерпілого, однак останній кинувся на ОСОБА_17 .

Конфлікт розпочався через те, що потерпілий зробив зауваження ОСОБА_18 щодо поведінки та зовнішнього вигляду, оскільки останній був без футболки.

Із ОСОБА_13 він познайомився напередодні події на вокзалі.

Про вчинене він щиро шкодує та розкаюється у скоєному.

Допит обвинувачених відбувся в судовому засіданні відповідно до приписів статті 351 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК). Під час зазначеного допиту обвинувачені надали суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого їм діяння, які мають бути встановленими в судовому засіданні згідно з приписами частини першої статті 91 КПК.

Потерпілий ОСОБА_9 в судове засідання не з`явився, разом з тим в матеріалах справи міститься його письмова заява, згідно з якою він просить суд здійснити розгляд справи за його відсутності, щодо міри покарання покладається на розсуд суду.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 КПК вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження. Згідно з приписами речення другого частини третьої статті 349 КПК суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники судового процесу зміст зазначених вище обставин, переконався у відсутності сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку учасники судового процесу будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Крім того, суд роз`яснив учасникам судового процесу принципи змагальності та диспозитивності, зміст яких розкритий у статтях 22, 26 КПК.

Отже, з урахуванням наведених вище норм кримінально-процесуального закону, суд вважає за доцільне обмежитись дослідженням відомостей, які характеризують особи обвинувачених, а також:

-протоколу затримання від 13.04.2025, відповідно до якого ОСОБА_7 був затриманий о 20.18 год, під час його особистого обшуку нічого вилучено не було;

-протоколу затримання від 13.04.2025, згідно з яким ОСОБА_6 був затриманий о 20.18 год, під час його особистого обшуку нічого вилучено не було;

-висновку експерта № 355 від 14.04.2025, відповідно до якого на підставі даних судово-медичного обстеження ОСОБА_9 в останнього були виявлені такі тілесні ушкодження: синці та садна на обличчі, крововилив та садно на слизовій оболонці нижньої губи зліва, синець на правій кисті; різана рана на боковій поверхні грудної клітки зліва. Синці та садна на обличчі, крововилив та садно на слизовій оболонці нижньої губи зліва, синець на правій кисті - належать до легких тілесних ушкоджень, виникли від травматичної дії (удару, тертя) тупого твердого предмета (предметів), різана рана на боковій поверхні грудної клітки зліва - належить до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, виникла від травматичної дії предмета, що має колюче-ріжучі властивості. Вказані ушкодження давністю утворення відповідають строку зазначеному у постанові 13.04.2025;

-висновку експерта № СЕ-19/102-25/9657-ХЗ від 05.05.2025, згідно з яким ніж, наданий на дослідження, не є холодною зброєю; є складним ножом господарсько-побутового призначення, виготовлений промисловим способом.

Аналізуючи показання обвинувачених, надані суду сторонами докази, суд дійшов до такого висновку.

За результатами судового розгляду суд встановив, що 13.04.2025 близько 17:00 год. у кафе «Атмосфера», що по вул. Є. Пікуса, 1А в м. Вінниці ОСОБА_9 зробив зауваження ОСОБА_6 та ОСОБА_7 щодо їхньої зухвалої, гучної розмови в приміщенні кафе з використанням лайки, а також щодо зовнішнього вигляду ОСОБА_6 . Це зауваження ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було використане як привід для нанесення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень. Також суд встановив, що під час нанесення зазначених ударів ОСОБА_6 дістав з кишені своїх штанів розкладний ніж, за допомогою якого спричинив ОСОБА_9 тілесні ушкодження.

Отже, оцінюючи надані суду докази у їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні підтверджений факт наявності конфлікту між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з однієї сторони та ОСОБА_9 з іншої, внаслідок якого останньому були спричинені тілесні ушкодження. Також суд вважає, що в судовому засіданні знайшла своє підтвердження і та обставина, що ініціаторами зазначеного конфлікту були саме обвинувачені, використавши в якості підстави для його початку малозначний привід, зазначений судом вище. Також суд враховує, що в ході зазначеного конфлікту ОСОБА_6 використав складний ніж з метою спричинення потерпілому тілесних ушкоджень.

Прокурор на підтвердження винуватості обвинувачених у вчиненні інкримінованого їм діяння надав, зокрема, згадані вище висновки проведених у кримінальному провадженні судових експертиз. Зі змісту висновку № 355 випливає, що у ОСОБА_9 були виявлені легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Також прокурор надав суду висновок № СЕ-19/102-25/9657-ХЗ, зі змісту якого випливає, що наданий на дослідження ніж не є холодною зброєю; є складним ножом господарсько-побутового призначення, виготовлений промисловим способом.

Вирішуючи питання щодо кримінально-правової кваліфікації діяння обвинувачених, суд враховує таке.

Згідно з роз`ясненнями, наданими в пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 10 від 22.12.2006 «Про судову практику у справах про хуліганство» (далі Постанова № 10) дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями Кримінального кодексу України (далі КК), що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Зі змісту пункту 5 Постанови № 10 випливає, що за ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалось, наприклад, насильством із завданням потерпілій особі побоїв або заподіянням тілесних ушкоджень, знущанням над нею, знищенням чи пошкодженням майна, зривом масового заходу, тимчасовим припиненням нормальної діяльності установи, підприємства чи організації, руху громадського транспорту тощо, або таке, яке особа тривалий час уперто не припиняла.

Також у пункті 5 Постанови № 10 зазначено, що хуліганством, яке супроводжувалось винятковим цинізмом, можуть бути визнані дії, поєднані з демонстративною зневагою до загальноприйнятих норм моралі, наприклад, проявом безсоромності чи грубої непристойності, знущанням над хворим, дитиною, особою похилого віку або такою, яка перебувала у безпорадному стані, та ін.

У постанові від 19.04.2018 (справа № 209/1242/13-к) Верховний Суд (далі ВС) зазначив, що об`єктом злочину, передбаченого статтею 296 КК, є громадський порядок, який слід розуміти як стан суспільних відносин, що виник, сформувався, змінюється та існує під впливом дії правових норм (значною мірою), моральних засад, звичаїв, етичних правил, традицій, інших поза юридичних чинників і знаходить свій вияв (відображається) у забезпеченні громадського спокою, охороні здоров`я, честі та гідності людини, її прав та свобод, зокрема, права на відпочинок, усталених правил співжиття, комунікації (спілкування), у поведінці в побуті, у повазі і ставленні членів спільноти один до одного, у нормальному функціонуванні органів державної влади, місцевого самоврядування, різних установ, організацій, громадських об`єднань, інших інституцій, які займаються корисною суспільною діяльністю.

Посягання на ці відносини здійснюються в активній формі, в основному з ініціативи правопорушника або через використання незначного (нікчемного) приводу, як правило, відбуваються в публічних (громадських, людних) місцях, супроводжуються ненормативною (брутальною, нецензурною) лексикою та/або фізичним насильством і призводять до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.

Аналогічний висновок зроблений ВС і у постанові від 19.04.2018 (справа № 209/1242/13-к).

У подальшому ВС в постанові від 19.04.2018 зауважив, що в основі відмежування хуліганства від злочинів проти здоров`я, крім інших ознак, перебувають об`єкт злочину, який значною мірою визначає правову природу (характер) кожного із цих діянь та їхню суспільну небезпечність, і така ознака суб`єктивної сторони злочину, як його мотив.

Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок та інші зазначені вище об`єкти захисту. Зміст та спрямованість цього діяння висновуються із характеру дій особи, яка їх вчиняє, а також із стосунків, що склалися між такою особою та потерпілим.

Крім того, відповідно до роз`яснень, наданих у Постанові № 10, суди мають відрізняти хуліганство від інших злочинів залежно від спрямованості умислу, мотивів, цілей винного та обставин учинення ним кримінально караних дій. Дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише у тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

У постанові від 04.10.2012 (справа № 5-17кс12) ВСУ сформулював правовий висновок, згідно з яким в основі відмежування хуліганства від злочинів проти здоров`я, крім інших ознак, перебувають об`єкт злочину, який значною мірою визначає правову природу (характер) кожного з цих діянь та їхню суспільну небезпечність, і така ознака суб`єктивної сторони злочину, як його мотив.

Хуліганські дії, як слідує з наведеної Постанови, завжди посягають на громадський порядок та інші зазначені об`єкти захисту. Висновки про зміст і спрямованість цього діяння роблять із характеру дій особи, яка їх вчиняє, а також із стосунків, які склалися між такою особою та потерпілим.

Особливість мотиву хуліганства полягає у причинній зумовленості. Наміри вчинити такі дії можуть бути різні. Поєднує їх те, що вони здебільшого позбавлені будь-якої необхідності, нерідко постають із бажання особи показати свою ніби вищість (винятковість), чи з розгнузданого самолюбства, пов`язаного з неповагою до особи, людської гідності, байдужим ставленням до законів і правил поведінки.

У постанові від 21.05.2019 (справа № 299/1530/16-к) ВС зауважив, що хуліганство відрізняється від інших злочинів спрямованістю умислу, мотивами, цілями винного та обставинами вчинення ним кримінально караних дій.

Зокрема, дії, що супроводжувалися заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо знайомих (членів сім`ї, родичів, сусідів та ін.), і були викликані особистими неприязними стосунками, певними діями потерпілих тощо, кваліфікують як хуліганство лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

При цьому грубе порушення громадського порядку передбачає недотримання встановлених правил поведінки у громадських місцях. Оцінювати порушення як грубе слід з урахуванням кількості його учасників, території, на якій мало місце порушення, кількості потерпілих, тривалості порушення тощо.

Суб`єктивна ж сторона хуліганства характеризується умисною виною і мотивом явної неповаги до суспільства. При цьому неповага до суспільства це прагнення показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, самоутвердитися за рахунок приниження інших осіб, протиставити себе іншим громадянам, суспільству, державі. Вказана неповага має бути явною, тобто очевидною, безсумнівною як для винної особи, так і для очевидців його дій.

Отже, наявність особистих неприязних стосунків між особами само по собі ще не свідчить про відсутність хуліганського мотиву в діях обвинуваченої особи, адже для визначення мотиву злочинних дій потрібно враховувати їх характер та спосіб вчинення, причини, що спонукали особу вчинити певні дії, поведінку обвинуваченого та потерпілих до і під час події.

У постанові від 03.07.2019 (справа № 288/1158/16-к) ВС зазначив, що для юридичної оцінки діяння за статтею 296 КК обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього злочину у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства.

За відсутності відповідного мотиву, коли застосування насильства зумовлене неприязними стосунками з потерпілим і прагненням завдати шкоди конкретній особі з особистих спонукань, сам собою факт вчинення протиправних дій у громадському місці в присутності сторонніх осіб не дає достатніх підстав для кваліфікації їх як хуліганства.

У постанові від 14.08.2025 (справа № 522/6559/21) ВС зауважив, що обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм хуліганства, як злочину проти громадського порядку й моральності.

Головною рушійною силою хуліганських дій, як зазначив ВС, є бажання завдати шкоди не конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. При цьому протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти.

Суд також вважає за доцільне зауважити таке.

Диспозиція статті 296 КК передбачає настання відповідальності саме за грубе порушення громадського порядку. Разом з тим, диспозиція статті 296 КК не містить визначення громадського порядку.

Згідно з визначенням, що міститься у статті 1 Закону України «Про особливості забезпечення громадського порядку та громадської безпеки у зв`язку з підготовкою та проведенням футбольних матчів» громадський порядок сукупність суспільних відносин, що забезпечують нормальні умови життєдіяльності людини, діяльності підприємств, установ і організацій під час підготовки та проведення футбольних матчів шляхом встановлення, дотримання і реалізації правових та етичних норм.

Статтею 1 Закону України «Про заходи щодо попередження та зменшення вживання тютюнових виробів і їх шкідливого впливу на здоров`я населення» визначено, що громадське місце, окрім іншого, - частина (частини) будь-якої будівлі, споруди, яка доступна або відкрита для населення вільно, чи за запрошенням, або за плату, постійно, періодично або час від часу, у тому числі під`їзди.

У постанові від 19.04.2018 (справа № 209/1242/13-к) ВС зазначив, що об`єктом злочину, передбаченого статтею 296 КК, є громадський порядок, який слід розуміти як стан суспільних відносин, що виник, сформувався, змінюється та існує під впливом дії правових норм (значною мірою), моральних засад, звичаїв, етичних правил, традицій, інших поза юридичних чинників і знаходить свій вияв (відображається) у забезпеченні громадського спокою, охороні здоров`я, честі та гідності людини, її прав та свобод, зокрема, права на відпочинок, усталених правил співжиття, комунікації (спілкування), у поведінці в побуті, у повазі і ставленні членів спільноти один до одного, у нормальному функціонуванні органів державної влади, місцевого самоврядування, різних установ, організацій, громадських об`єднань, інших інституцій, які займаються корисною суспільною діяльністю.

Посягання на ці відносини здійснюються в активній формі, в основному з ініціативи правопорушника або через використання незначного (нікчемного) приводу, як правило, відбуваються в публічних (громадських, людних) місцях, супроводжуються ненормативною (брутальною, нецензурною) лексикою та/або фізичним насильством і призводять до заподіяння моральної та матеріальної шкоди. Аналогічний висновок зроблено ВС і у постанові від 19.04.2018 (справа № 209/1242/13-к).

За результатами судового розгляду суд встановив, що конфлікт між обвинуваченими та потерпілим виник внаслідок зробленого останнім зауваження щодо поведінки та зовнішнього вигляду обвинувачених. При цьому обвинувачені під час їхнього допиту в судовому засіданні заперечили наявність у них неприязних особистих стосунків з потерпілим, зауваживши, що з потерпілим до цього вони знайомі не були. Також за результатами судового розгляду кримінального провадження суд встановив, що зазначений конфлікт був розпочатий з малозначного приводу і в ході зазначеного конфлікту ОСОБА_6 та ОСОБА_7 голосно лаялись у приміщенні кафе, яке є громадським місцем.

Отже, суд встановив, що обвинувачені та потерпілий до події, яка є предметом судового дослідження, знайомі не були, будь-які неприязні чи інші подібні особисті відносини між ними були відсутні. Не встановлені в судовому засіданні й обставини, які б свідчили, що дії потерпілого об`єктивно могли становити небезпеку для обвинувачених або інших осіб, присутніх у приміщенні кафе. Наведені обставини, на переконання суду, виключають можливість вчинення протиправний дій обвинуваченими щодо потерпілого з мотивів неприязних стосунків. Натомість за результатами судового розгляду суд встановив, що обвинуваченими був використаний незначний (нікчемний) привід, а саме зауваження потерпілого щодо недоречної поведінки. Тому, аналізуючи надані суду докази, суд вважає, що спричинення потерпілому виявлених у нього тілесних ушкоджень було зумовлене саме хуліганськими мотивами застосуванням незначного приводу і супроводжувалось особливою зухвалістю. Саме тому, на переконання суду, діяння ОСОБА_6 та ОСОБА_7 охоплюється складом кримінально караного хуліганства.

Вирішуючи питання щодо наявності в діях обвинувачених ознак вчинення інкримінованого їм діяння групою осіб, суд враховує роз`яснення, надані у пункті 6 Постанови № 10, відповідно до яких хуліганство визнають учиненим групою осіб і кваліфікують за частиною другою статті 296 КК у разі участі в злочинних діях декількох (двох і більше) виконавців незалежно від того, яка форма співучасті (стаття 28 КК) мала місце.

При цьому суд враховує, що ВС у постанові від 10.12.2020 (справа № 464/710/18) звернув увагу на те, що домовленість на спільне вчинення кримінального правопорушення не обов`язково має відбуватися в усній чи письмовій формі, а визначається і за допомогою конклюдентних дій поведінки, що свідчить про намір діяти для досягнення спільної злочинної мети.

Аналогічний висновок ВС викладений і у постанові 07.10.2020 (справа № 589/2313/18).

Враховуючи показання обвинувачених, які в судовому засіданні чітко та послідовно розповіли про обставини інкримінованого правопорушення, розмежувавши кількість нанесених потерпілому ударів та локалізацію їх нанесення, суд дійшов до переконання, що в судовому засіданні був доведений факт вчинення кримінального правопорушення групою осіб.

Вирішуючи питання щодо наявності в діянні обвинуваченого ОСОБА_6 такої кваліфікуючої ознаки, як застосування предмету, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень, суд вважає за доцільне зауважити таке.

У пункті 9 Постанови № 10 ВСУ зауважив, що вирішуючи питання щодо наявності в діях винної особи такої кваліфікуючої ознаки хуліганства, як застосування вогнепальної або холодної зброї чи іншого предмета, спеціально пристосованого або заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень (частина четверта статті 296 КК), слід враховувати, що ця ознака має місце лише в тих випадках, коли винний за допомогою названих предметів заподіяв чи намагався заподіяти тілесні ушкодження або коли використання цих предметів під час учинення хуліганських дій створювало реальну загрозу для життя чи здоров`я громадян.

У абзаці першому пункту 11 Постанови № 10 ВСУ зауважив, що спеціально пристосованими для нанесення тілесних ушкоджень слід визнавати предмети, які пристосовані винною особою для цієї мети наперед або під час учинення хуліганських дій, а заздалегідь заготовленими - предмети, які хоч і не зазнали якоїсь попередньої обробки, але ще до початку хуліганства були приготовлені винним для зазначеної мети.

В абзаці другому пункту 11 Постанови № 10 надані роз`яснення, зі змісту яких випливає, що використання при вчиненні хуліганства ножів, які не належать до холодної зброї, інших предметів господарсько-побутового призначення, спеціальних засобів (гумового кийка, газових пістолета, балончика, гранати, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії), пневматичної зброї, сигнальних, стартових, будівельних пістолетів, ракетниць, вибухових пакетів, імітаційно-піротехнічних та освітлюваних засобів, що не містять у собі вибухових речовин і сумішей, а також інших спеціально пристосованих для нанесення тілесних ушкоджень знарядь злочину є підставою для кваліфікації дій винної особи за частиною четвертою статті 296 КК не тільки в тих випадках, коли вона заподіює ними тілесні ушкодження, а й тоді, коли ця особа за допомогою зазначених предметів створює реальну загрозу для життя чи здоров`я громадян.

Як суд зазначив вище, за результатами судового розгляду суд встановив, що під час вчинення хуліганських дій ОСОБА_19 також використав складений ніж. За результатами проведення відповідного судово-криміналістичного дослідження було встановлено, що зазначений ніж не є холодною зброєю, однак є складним ножом господарсько-побутового призначення.

З огляду на викладене, суд вважає, що діяння ОСОБА_6 охоплюються складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною четвертою статті 296 КК, за ознаками хуліганства, тобто грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, кваліфікуючими ознаками якого є вчинення кримінального правопорушення групою осіб, а також зі застосуванням предмету спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень. Діяння ж ОСОБА_7 складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 296 КК, за ознаками хуліганства, тобто грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, кваліфікуючою ознакою якого є вчинення кримінального правопорушення групою осіб.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень, суд бере до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Аналогічний висновок ВС зробив і у постанові від 06.08.2020 (справа № 155/1064/18).

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК), як зазначив ВС, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду, як вже було зазначено вище, визнаються і Європейським судом з прав людини.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

В ході судового розгляду кримінального провадження суд встановив, що обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 вчинили умисний нетяжкий та умисний тяжкий злочини відповідно, винуватість у вчиненні яких визнали повністю, при цьому щиро розкаялись. Суд також враховує, що обвинувачені на обліках в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебувають. Обвинувачений ОСОБА_7 в силу статті 89 КК є особою раніше несудимою. Натомість з наданих суду матеріалів випливає, що ОСОБА_19 раніше неодноразово був притягнутий до кримінальної відповідальності за вчинення умисних кримінальних правопорушень, востаннє 10.10.2019 за частиною другою статті 185 КК з урахуванням частини першої статті 71 КК, до остаточного покарання у виді 1 року 6 місяців 10 днів позбавлення волі. При цьому ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21.04.2020 ОСОБА_6 визначений порядок відбування покарання за вироками від 06.09.2019 та 10.10.2019 шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.

Суд також враховує, що надані суду матеріали не містять відомостей щодо звільнення ОСОБА_19 від відбування призначеного йому покарання, однак ухвала від 21.04.2020 містить посилання на початок обрахування строку відбування призначеного покарання 09.02.2019. Також суд враховує, що ОСОБА_19 засуджений за вчинення як нетяжких злочинів, так і тяжкого.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 89 КК такими, що не мають судимості, визнаються, зокрема особи, засуджені до позбавлення волі або основного покарання у виді штрафу за тяжкий злочин, якщо вони протягом шести років з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового кримінального правопорушення.

Інкриміноване ОСОБА_19 діяння було вчинене 13.04.2025, тобто очевидно до закінчення шестирічного строку, визначеного пунктом 8 частини першої статті 89 КК. Саме тому суд вважає, що ОСОБА_19 вчинив інкриміноване йому діяння в період незнятої і непогашеної судимості.

Вирішуючи питання щодо обставин, які пом`якшують покарання обвинувачених, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Вище суд навів ознаки, які мають бути враховані при визначенні наявності чи відсутності щирого каяття. За результатами судового розгляду суд встановив, що обвинувачені засудили свою поведінку та висловили щирий жаль щодо вчиненого. Тому суд вважає, що за результатами судового розгляду судом встановлена наявність такої обставини, що пом`якшує покарання обвинувачених, як щире каяття. Крім того, з обвинувального акта, який наданий суду, випливає, що під час досудового розслідування обвинувачені активно сприяли розкриттю інкримінованих їм злочинів.

Отже, обставинами, що пом`якшують покарання обвинувачених, є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Вирішуючи питання щодо наявності в діях обвинувачених обставин, що обтяжують їхнє покарання, суд враховує висновки, викладені ВС у постанові від 03.12.2019 (справа № 571/1436/15-к), згідно з яким факт перебування в стані алкогольного сп`яніння може встановлюватися шляхом дослідження всієї сукупності доказів, а не виключно медоглядом.

Сторона обвинувачення надала суду довідки за підписом чергового лікаря КНП «ЦТЗ «Соціотерапія» ВОР» № 232 від 14.04.2025 та № 231 від 14.04.2025. Зі змісту цих довідок випливає, що в ОСОБА_6 14.04.2025 о 00.20 год виявлене алкогольне сп`яніння 1,56 ‰ та 1,67 ‰; в ОСОБА_7 14.04.2025 о 22.30 год виявлене алкогольне сп`яніння 0,70 ‰ та 0,75 ‰. Обвинувачені зазначеної обставини в судовому засіданні не заперечували, зазначивши, що на час вчинення інкримінованих їм кримінальних правопорушень перебували у стані алкогольного сп`яніння. Тому суд вважає, що в судовому засіданні підтверджена наявність такої обставини, що обтяжує покарання обвинувачених, як вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Відповідно до роз`яснення, наданих в пункті 19 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» № 7 від 04.06.2010 у разі якщо рецидив злочинів утворює одночасно і їх повторність, яка передбачена у статті чи частині статті Особливої частини КК як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, то за змістом частини четвертої статті 67 КК як повторність, так і рецидив злочинів суд не може ще раз враховувати при призначенні покарання як обставину, що його обтяжує.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 07.06.2018 (справа № 203/921/16-к).

За результатами судового розгляду суд встановив, що ОСОБА_6 був засуджений 06.09.2019 за частиною другою статті 186, частиною другою статті 190, частиною першою статті 296 КК та 10.10.2019 за частиною другою статті 185 КК. Відомості, які б свідчили, що вчинення інкримінованого кримінального правопорушення в період незнятої і непогашеної судимості, впливають на кримінально-правову кваліфікацію діяння обвинуваченого, суду надані не були. Разом з тим, ВС у постанові від 20.12.2018 (справа № 679/783/17) ВС зауважив таке.

Відповідно до статті 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках зміни судом правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 368 КПК суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.

За пунктом 4 частини першої статті 91 КПК обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Обов`язок доказування перелічених обставин згідно зі статтею 92 КПК покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Тому, як зазначив ВС у вказаній вище постанові, посилання у вироку на обставину, що обтяжує покарання обвинуваченого, яка при формулюванні обвинувачення не була зазначена в обвинувальному акті відповідно до пункту 6 частини другої статті 291 КПК, не узгоджується з положеннями статті 337 КПК.

Згідно з пред`явленим обвинуваченням ОСОБА_6 не інкримінований рецидив кримінальних правопорушень. Саме тому суд вважає, що правові підстави для ствердження про наявність у діянні обвинуваченого такої обставини, що обтяжує його покарання, відсутні.

Отже, обставиною, що обтяжує покарання обвинувачених, є вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Вирішуючи питання щодо призначення обвинуваченим кримінального покарання суд також враховує, що ВС у постанові від 02.10.2018 (справа № 752/8309/16-к) звернув увагу, що думка потерпілого може враховуватись судом при призначенні покарання, однак не є вирішальною.

Аналогічний висновок ВС зробив і у постанові від 21.02.2019 (справа № 742/584/18), згідно з яким позиція потерпілого щодо виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

Подібний висновок ВС зробив і у постанові від 10.06.2020 (справа № 640/3693/15-к). Зокрема, ВС зауважив, що позиція потерпілого щодо застосування судом запобіжного заходу за своєю правовою сутністю є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених кримінальним процесуальним законом, щодо обрання альтернативи таких заходів.

Хоча у постанові ВС від 10.06.2020 мова йшла про врахування думки потерпілого під час застосування запобіжного заходу, однак суд вважає, що зазначений висновок може бути врахований судом у зазначеному кримінальному провадженні, оскільки ВС у своєму висновку зауважував про виконання судом своїх дискреційних повноважень.

Аналізуючи надані сторонами докази, враховуючи особи обвинувачених, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених і попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення волі.

Санкцією кримінального закону частиною другою статті 296 КК тривалість такого виду кримінального покарання як позбавлення волі визначена до 4 років. Натомість санкцією кримінального закону частиною четвертою статті 296 КК тривалість такого виду кримінального покарання як позбавлення волі визначена в межах від 3 до 7 років.

Як вже суд зазначив вище, в ході судового розгляду кримінального провадження суд встановив, що обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вчинили умисний тяжкий та нетяжкий злочин відповідно, проте винуватість у його вчиненні визнали, щиро розкаялись, висловили жаль щодо вчиненого діяння і засудили його. Згідно з обвинувальним актом, який направлений до суду, обвинувачені під час досудового розслідування активно сприяли розкриттю злочину. З огляду на викладене, суд не вбачає правових підстав для призначення обвинуваченим максимально дозволеного строку покарання.

Також суд враховує, що інкриміноване кримінальне правопорушення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вчинили у стані алкогольного сп`яніння, групою осіб. Разом з тим, суд вище зазначав, що ВС звертав увагу на те, що у частині другій статті 65 КК встановлена презумпція призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення. В ході судового розгляду кримінального провадження прокурор не довів, що призначення обвинуваченим мінімально дозволеного санкцією кримінального закону покарання у виді позбавлення волі не здатне досягти мети кримінального покарання.

Тому суд вважає, що призначення обвинуваченому ОСОБА_6 кримінального покарання, що перевищує мінімально допустимий розмір не відповідатиме засадам кримінального судочинства. Натомість, з метою виконання завдань кримінального судочинства суд вважає за недоцільне призначати обвинуваченому ОСОБА_7 мінімально дозволене кримінальне покарання у виді позбавлення волі.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченим положень частини першої статті 75 КК, тобто для їх звільнення від відбування кримінального покарання з випробуванням, суд бере до уваги, висновки, викладені ВС в постанові від 26.04.2018 (справа № 757/15167/15-к), а саме відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вже суд зазначив вище, загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Також у постанові від 16.07.2020 (справа № 748/1036/19) ВС зауважив, що розсуд суду в призначенні покарання це фактично право суду призначити покарання в межах санкції статті, що встановлені законодавцем. Призначення покарання за скоєний злочин на розсуд суду та звільнення від відбування покарання є суто різними інститутами в кримінальному праві.

Аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, суд враховує обставини, зазначені вище, а саме щире каяття, щирий жаль та осуд своєї протиправної поведінки. При цьому обвинувачений ОСОБА_7 в силу статті 89 КК є особою раніше несудимою, натомість обвинувачений ОСОБА_6 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності та вчинив інкриміноване йому діяння у період незнятої і непогашеної судимості. Тому суд вважає, що виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства не можливе, а відтак правові підстави для застосування до нього приписів частини першої статті 75 КК відсутні. Однак, суд бере до уваги, що об`єктивні дані, які б свідчили, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_20 без ізоляції від суспільства неможливе, суду надані не були, а тому суд вважає, що є всі підстави для його звільнення від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі відповідно до положень частини першої статті 75 КК.

При цьому суд враховує, що частина перша статті 76 КК є імперативною нормою, якою передбачено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Крім того, як вже суд зазначив вище, згідно з частиною другою статті 50 КК метою покарання визначено не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Тому з метою реалізації зазначеної мети суд вважає за доцільне покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 додаткові обов`язки, передбачені пунктами 2 та 4 частини третьої статті 76 КК.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначається, зокрема, рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження.

Згідно з пунктом 9 частини другої статті 131 КПК заходами забезпечення кримінального провадження є, зокрема, запобіжні заходи.

Зі змісту частини четвертої статті 196 КПК випливає, що слідчий суддя, суд зобов`язаний визначити в ухвалі про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або домашнього арешту дату закінчення її дії у межах строку, передбаченого цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою статті 197 цього Кодексу.

При цьому частиною першою статті 197 КПК регламентовано, що строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів. Слід також зауважити, що статтею 199 КПК регламентований порядок продовження строку тримання під вартою. Зокрема, частиною першою статті 199 КПК визначено, що клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. А зі змісту частини другої статті 199 КПК виливає, що клопотання про продовження строку тримання під вартою подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду.

До обвинувачених під час досудового розслідування були застосовані запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою, які у подальшому були продовжені у судовому порядку відповідно до наведених вище приписів кримінально-процесуального закону.

Вирішуючи питання щодо застосованих до обвинувачених запобіжних заходів до набрання вироком законної сили, суд вважає за доцільне також зауважити таке.

У пункті 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України (далі КСУ) від 23.11.2017 (справа № 1-28/2017) КСУ зауважив, що продовження судом під час підготовчого судового засідання застосування заходів забезпечення кримінального провадження щодо запобіжних заходів у виді домашнього арешту та тримання під вартою за відсутності клопотань прокурора порушує принцип рівності усіх учасників судового процесу, а також принцип незалежності та безсторонності суду, оскільки суд стає на сторону обвинувачення у визначенні наявності ризиків за статтею 177 КПК, які впливають на необхідність продовження домашнього арешту або тримання під вартою на стадії судового провадження у суді першої інстанції. Коли суддя за відсутності клопотань сторін (прокурора), як зауважив КСУ, ініціює питання продовження тримання обвинуваченого під вартою або домашнім арештом, він виходить за межі судової функції і фактично стає на сторону обвинувачення, що є порушенням принципів незалежності і безсторонності судової влади.

Хоча зазначені висновки КСУ висловлені щодо продовження строку застосованого запобіжного заходу під час підготовчого судового засідання, суд вважає зазначені висновки прийнятними і в частині, що стосується доцільності продовження застосованого запобіжного заходу щодо засудженої особи (при постановленні вироку).

Разом з тим, суд вважає за доцільне зауважити, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у пункті 31 рішення від 04.06.2015, яке набуло статусу остаточного 04.09.2015 (справа «Руслан Яковенко проти України» /Заява № 5425/11/ (далі Рішення № 5425/11) зауважив, що починаючи з дати постановлення вироку (навіть якщо лише судом першої інстанції), підсудний перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції [про захист прав людини і основоположних свобод].

У пункті 32 Рішення № 5425/11 ЄСПЛ зауважив, що у такому випадку судовий контроль за позбавленням свободи, що вимагається згідно з пунктом 4 статті 5 Конвенції, вважається вже інкорпорованим у постановлений вирок та призначене покарання. Проте, коли виникають нові питання щодо законності такого тримання під вартою, знову застосовується пункт 4 статті 5 Конвенції (рішення у справі «Стоїчков проти Болгарії» (Stoichkov v. Bulgaria), заява № 9808/02, пп. 64 та 65, від 24.03.2005).

ЄСПЛ у пункті 46 Рішення № 5425/11 звертає увагу на те, що підсудний вважається таким, що перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції, з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть якщо він ще не набрав законної сили і його можна оскаржити. У зв`язку з цим Суд доходить висновку, що словосполучення «після засудження» не може тлумачитися як таке, що обмежується вироком, який набрав законної сили, оскільки це виключатиме випадки затримання під час судового засідання осіб, яких за результатами судового розгляду було засуджено і які на такий судовий розгляд з`явилися, ще будучи вільними, незалежно від доступних їм засобів юридичного захисту (рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoff v. Germany), від 27.06.1968, С. 23, п. 9, Series А № 7). Більше того, особа, засуджена судом першої інстанції, яка перебуває під вартою до закінчення строку оскарження вироку, не може вважатися такою, що перебуває під вартою з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення за підпунктом «c» пункту 1 статті 5 Конвенції (див., зокрема, рішення у справі «Сольмаз проти Туреччини» (Solmaz v. Turkey), заява № 27561/02, п. 25, від 16.01.2007).

Також у пункті 47 Рішення № 5425/11 ЄСПЛ зауважив, що у своїй практиці Суд неодноразово зазначав, що він бере до уваги значні розбіжності серед держав - учасниць Конвенції стосовно питання про те, чи розпочинається відлік строку відбування покарання особою, засудженою судом першої інстанції, тоді як розгляд апеляційної скарги ще триває. Проте Суд повторно зазначає, що важливі гарантії статті 5 Конвенції не залежать від національного законодавства (рішення у справі «Б. проти Австрії» (В. v. Austria), від 28.03.1990, п. 39, Series А № 175, та вищенаведене рішення у справі «Сольмаз проти Туреччини» (Solmaz v. Turkey), п. 26). Отже, навіть якщо національне законодавство держави-члена передбачає, що вирок набирає законної сили лише після завершення розгляду справи судами усіх інстанцій, попереднє ув`язнення у розумінні положень Конвенції закінчується зі встановленням вини та призначенням покарання судом першої інстанції (рішення у справі «Сольмаз проти Туреччини» (Solmaz v. Turkey), п. 26).

Саме тому суд вважає, що правові підстави для зазначення у вироку суду застережень, передбачених частиною першою статті 197 КПК щодо строку дії судового рішення про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відсутні.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що застосований до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою слід продовжити до набрання вироком законної сили. Натомість, враховуючи, що за результатом розгляду кримінального провадження суд дійшов до переконання про доцільність звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від призначеного йому покарання з випробуванням, суд вважає, що правові підстави для подальшого застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відсутні, а тому такий запобіжний захід доцільно скасувати, звільнивши останнього з-зали суду.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою також зазначається початок строку відбування покарання.

Слід зауважити, що частиною першою статті 165 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК) визначено, що іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду. Тому, зважаючи на те, що судом прийняте рішення про доцільність звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком, суд вважає, що іспитовий строк необхідно рахувати саме за правилами, встановленими частиною першою статті 165 КВК. Натомість, строк відбування призначеного покарання ОСОБА_6 у виді позбавлення волі необхідно рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Разом з тим, відповідно до частини п`ятої статті 72 КК у разі засудження до позбавлення волі попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

З матеріалів кримінального провадження випливає, що під час досудового розслідування ОСОБА_6 та ОСОБА_7 13.04.2025 були затримані за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 296 КК. Надалі ухвалами слідчих суддів від 15.04.2025 до них були застосовані запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою.

З огляду на викладене, суд вважає за доцільне відповідно до приписів частини п`ятої статті 72 КК зарахувати обвинуваченим строк їхнього попереднього ув`язнення до строку призначеного їм покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, а саме ОСОБА_7 з 13.04.2025 по 29.08.2025, а ОСОБА_6 з 29.05.2025 по день набрання вироком законної сили.

Питання щодо речових доказів слід вирішити відповідно до положень статті 100 КПК. Разом з тим, з наданих стороною обвинувачення документів випливає, що ухвалами слідчих суддів Вінницького міського суду Вінницької області від 16.04.2025 на речові докази у кримінальному провадженні накладений арешт, який доцільно скасувати.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 368 КПК, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання, на кого мають бути покладені процесуальні витрати та в якому розмірі. Частиною третьою зазначеної статті визначено, що, якщо обвинувачено декілька осіб, суд вирішує питання, зазначені в цій статті, окремо щодо кожного з обвинувачених.

При цьому суд враховує роз`яснення, надані у пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 07.07.1995 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат», відповідно до яких у разі вчинення злочину групою осіб витрати на стаціонарне лікування потерпілого стягуються відповідно до частини другої статті 93 КПК з кожного засудженого окремо з урахуванням ступеня їх вини та майнового стану.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного суду від 01.10.2019 у справі № 555/551/17.

Разом з тим, з матеріалів кримінального провадження випливає, що кримінального правопорушення із застосуванням ножа було вчинене саме ОСОБА_6 . З огляду на викладене, суд вважає за доцільне відповідно до частини другої статті 124 КПК процесуальні витрати покласти на ОСОБА_6 , який обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення із застосуванням згаданого вище ножа.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 296 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Згідно з частиною п`ятою статті 72 Кримінального кодексу України зарахувати до строку призначеного ОСОБА_6 покарання строк попереднього ув`язнення з 13.04.2025 по день набрання вироком законної сили з розрахунку 1 (один) день попереднього ув`язнення за 1 (один) день позбавлення волі.

Визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 296 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців позбавлення волі.

Згідно з частиною першою статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої та пунктів 2, 4 частини третьої статті 76 Кримінального кодексу України зобов`язати ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку суду.

Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою скасувати, звільнивши його з-під варти із зали суду.

Відповідно до частини п`ятої статті 72 Кримінального кодексу України зарахувати ОСОБА_7 до строку призначеного покарання строк його попереднього ув`язнення з 13.04.2025 по день звільнення з-під варти 29.08.2025 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 1782 (одну тисячу вісімдесят дві) гривні 80 (вісімдесят) копійок витрат на залучення експерта.

Речові докази:

-два змиви з поверхні плитки речовини бурого кольору, які поміщені до двох паперових конвертів, спецпакет Експертної служби МВС України № 6189229, які передані на зберігання до камери речових доказів Відділу поліції № 2 Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області знищити;

-матерчатий светр сірого кольору із візерунком, який поміщений до спецпакету НПУ № RAW 0111200, футболку білого кольору, яка поміщена до спецпакету НТУ № RAW 0111200 та передані на зберігання до камери речових доказів Відділу поліції № 2 Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області, повернути ОСОБА_9 .

Арешт, накладений на зазначені речові докази на підставі ухвал слідчих суддів Вінницького міського суду Вінницької області від 16.04.2025, скасувати.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: