УХВАЛА

про обрання запобіжного заходу тримання під вартою

28 березня 2025 року місто Львів

Cлідча суддя Личаківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , підозрюваного ОСОБА_5 , розглянувши клопотання слідчого другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові ОСОБА_6 , погодженогопрокурором Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_7 , у кримінальному провадженні № 0000237 від 20.11.2024, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Обарів Рівненського району Рівненської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, раніше не судимого,

підозрюваного у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.28 - ч. 5 ст. 426-1 КК України,

встановила:

Слідчий другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові ОСОБА_6 , за погодженням прокурора, звернувся з клопотанням про застосування до підозрюваного ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави.

Клопотання мотивує тим, що ОСОБА_5 підозрюється у скоєнні кримінального правопорушеньня передбаченого ч.2 ст.28 - ч.5 ст.426-1 КК України у кримінальному провадженні № 0000237 від 20.11.2024.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_8 призначений на посаду заступника командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі ВЧ НОМЕР_1 НГУ) з озброєння начальника технічної частини, ОСОБА_5 призначений на посаду заступника командира ВЧ НОМЕР_1 НГУ по роботі з особовим складом, ОСОБА_9 призначений на посаду командира автомобільної роти ВЧ НОМЕР_1 НГУ, ОСОБА_10 призначений на посаду командира роти бойового та матеріального забезпечення ВЧ НОМЕР_1 НГУ.

Вимоги ст.ст.17, 65 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зобов`язують кожного громадянина України захищати Вітчизну, суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України.

Згідно ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» працівники Національної гвардії України є працівниками правоохоронних органів.

Відповідно до Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, його дія поширюється, в тому числі, на військовослужбовців Національної гвардії України.

Відповідно до Примітки 1 статті 425 КК України, під військовими службовими особами розуміються військові начальники, а також інші військовослужбовці, які обіймають постійно чи тимчасово посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських обов`язків, або виконують такі обов`язки за спеціальним дорученням повноважного командування.

ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , будучи військовими службовими особами, відповідно до вимог ст.ст.11, 16, 29, 30, 37, 49, 50, 58, 59, 66, 67, 127, 128, 130 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст.1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язані свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути зразком високої культури, скромності й витримки, поважати честь і гідність кожної людини, виявляти повагу до військовослужбовців, шанувати честь і гідність товаришів по службі, сприяти у підтриманні порядку і дисципліни, додержуватись правил військової ввічливості та поведінки, не допускати порушень громадського порядку та негідних вчинків, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, вимагати підпорядкування від своїх підлеглих, не припускаючись при цьому брутальності та приниження їх гідності, додержуватися військової дисципліни, берегти державне майно, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України, підтримувати на високому рівні особисту бойову готовність, сумлінно вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки, засвоювати все, чого навчають командири (начальники), бути готовим до виконання завдань за призначенням, постійно вдосконалювати свої знання за фахом, уміння та навички, бути хоробрим та ініціативним, не допускати негідних вчинків і стримувати від них інших військовослужбовців, вчасно та сумлінно виконувати накази командирів (начальників).

Командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів, за всебічне забезпечення військової частини.

Командир (начальник) відповідно до посади, яку він займає, повинен діяти самостійно і вимагати від підлеглих виконання вимог Конституції України, законів України, статутів Збройних Сил України та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України тощо.

Командир (начальник) зобов`язаний організовувати та безпосередньо керувати бойовою підготовкою, здійснювати контроль за її ходом, ефективно використовувати матеріальну базу, спрямовувати кошти та матеріальні засоби на вдосконалення цієї бази.

Командир в мирний і воєнний час відповідає за бойову та мобілізаційну готовність, успішне виконання полком бойових завдань, за збереження пального та інших матеріальних засобів, за стан фінансового господарства, за всебічне забезпечення військової частини, а також зобов`язаний керувати фінансовою діяльністю полку, розпоряджатися згідно із законодавством коштами, забезпечувати ощадливе витрачання коштів у суворій відповідності із затвердженим кошторисом.

Згідно ст.1 Закону України «Про оборону України», ст.1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в України» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено воєнний стан. Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено воєнний стан на всій території України, дія якого продовжена на даний час.

Відповідно до ст.28 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі за текстом Статут), єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед Державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця, наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази, а також в забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.

Відповідно до вимог ст.ст.31, 32, 33 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців.

Старші за військовим званням військовослужбовці мають право вимагати від молодших за військовим званням військовослужбовців додержання військової дисципліни, громадського порядку і форми одягу, а також правил поведінки і військового вітання.

Таким чином, заступник командира ВЧ НОМЕР_1 НГУ з озброєння начальник технічної частини ОСОБА_8 , заступник командира ВЧ НОМЕР_1 НГУ по роботі з особовим складом ОСОБА_5 , командир автомобільної роти ВЧ НОМЕР_1 НГУ ОСОБА_9 , та командир роти бойового та матеріального забезпечення ВЧ НОМЕР_1 НГУ ОСОБА_10 являються начальниками за військовим званням та посадою для військовослужбовців ввірених їм підрозділів.

Відповідно до Положення про військові частини і підрозділи з охорони громадського порядку Національної гвардії України, затвердженого наказом Міністра внутрішніх справ України від 16.06.2014 №567, командир військової частини має першого заступника та п`ять заступників, які відносяться до командування військової частини. Командир військової частини призначається за погодженням з Міністром внутрішніх справ України та звільняється з посади командувачем Національної гвардії України. Заступники командира військової частини призначаються і звільняються з посад командувачем Національної гвардії України. Керівництво підпорядкованими підрозділами командир військової частини здійснює особисто, через своїх заступників та управління військової частини (штаб, групу, службу).

Відповідно до вимог ст.ст.3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військова дисципліна досягається шляхом особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог військових статутів, умілого поєднання повсякденної вимогливості командирів і начальників до підлеглих без приниження їх особистої гідності, та зобов`язує додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, наказів командирів, додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

На підставі ст.ст.110, 111, 113 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України усі військовослужбовці мають право надсилати письмові звернення або особисто звертатися до посадових осіб, органів військового управління, органів досудового розслідування та інших державних органів у разі, зокрема, незаконних рішень, дій (бездіяльності) щодо них командирів чи інших військовослужбовців, порушення їх прав, законних інтересів та свобод. З інших питань службової діяльності скарга подається безпосередньому командирові тієї особи, чиї дії оскаржуються, а якщо ті, хто подають скаргу, не знають, з чиєї вини порушені їх права, скарга подається у порядку підпорядкованості. Ніхто не може бути скривджений на службі чи покараний за те, що він подає пропозицію, заяву чи скаргу.

Більше того, ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , та ОСОБА_10 у відповідності до вимог ст.ст.58, 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України є єдиноначальниками і особисто відповідають перед державою за бойову та мобілізаційну готовність довіреного їм підрозділу, за забезпечення охорони державної таємниці, за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан особового складу, за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів, за всебічне забезпечення підрозділу, за додержання принципів соціальної справедливості, а також зобов`язані, серед іншого, бути ввічливими і справедливими у ставленні до підлеглих, не принижувати їх честі і гідності, проводити роботу щодо зміцнення військової дисципліни, запобігання надзвичайним подіям, кримінальним та іншим правопорушенням серед особового складу, своєчасно виявляти й усувати їх причини, виявляти чуйність та бути уважними до підлеглих, поєднувати вимогливість і принциповість з повагою до їх честі і гідності.

Водночас, незважаючи на обізнаність із вищевказаними вимогами законодавства, будучи зобов`язаними до неухильного дотримання вищезазначених норм, ОСОБА_8 , будучи заступником командира ВЧ НОМЕР_1 НГУ з озброєння начальником технічної частини, ОСОБА_5 , будучи заступником командира ВЧ НОМЕР_1 НГУ по роботі з особовим складом, ОСОБА_9 , будучи командиром автомобільної роти ВЧ НОМЕР_1 НГУ, ОСОБА_10 , будучи командиром роти бойового та матеріального забезпечення ВЧ НОМЕР_1 НГУ, вчинили умисний злочин, а саме перевищення військовою службовою особою службових повноважень, тобто умисне вчинення дій, які явно виходять за межі наданих цим особам прав та повноважень, що заподіяли істотну шкоду, вчинених в умовах воєнного стану за попередньою змовою групою осіб, за наступних обставин.

Так, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 військовослужбовців ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , - зараховано до списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 НГУ на всі види забезпечення, присвоєно військові звання та призначено на посади у вказаній військовій частині, де останні проходить військову службу по даний час.

В невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 20.11.2024, у військових службових осіб ВЧ НОМЕР_1 НГУ ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , котрі в силу виконання службових обов`язків були обізнані з штатним розписом особового складу ввірених їм підрозділів ВЧ НОМЕР_1 НГУ, морально-психологічними настроями окремих військовослужбовців, пов`язаними з небажанням виконувати завдання та обов`язки, покладені на них під час проходженням військової служби, та наявністю в останніх навичок щодо ремонту цивільних транспортних засобів, виник злочинний умисел на видачу дозволів вищевказаним підпорядкованим їм військовослужбовцям перебувати поза межами місця дислокації ВЧ НОМЕР_1 НГУ, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , без будь-яких поважних на те причин, не виконувати при цьому обов`язки військової служби, проводити час на власний розсуд, в тому числі здійснювати ремонтні роботи на станціях технічного обслуговування транспортних засобів, розташованих на території Львівської області, виконуючи при цьому їх ( ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ) незаконні накази щодо ремонту приватних транспортних засобів та надання їм ( ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ) частини отриманого щомісячного грошового забезпечення військовослужбовців.

Так, незважаючи на обізнаність із вимогами наведених вище нормативно-правових актів, ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , перебуваючи на території ВЧ НОМЕР_1 НГУ, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , будучи обізнаними із порядком проходження військової служби, діючи умисно, знаючи, що самостійно поодинці реалізувати свій злочинний умисел та розроблений план вищевказаної злочинної діяльності вони не зможуть, діючи спільно, вчинили злочин проти встановленого порядку несення військової служби.

У невстановлений досудовим розслідуванням точний час, однак не пізніше 20.11.2024, підполковник ОСОБА_8 , діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб з заступником командира ВЧ НОМЕР_1 НГУ по роботі з особовим складом ОСОБА_5 , командиром автомобільної роти ВЧ НОМЕР_1 НГУ ОСОБА_9 , та командиром роти бойового та матеріального забезпечення ВЧ НОМЕР_1 НГУ ОСОБА_10 , всупереч діючих вищевказаних вимог законодавчих актів України, грубо порушуючи порядок проходження військової служби, в умовах воєнного стану, перевищуючи надані їм службові повноваження, у власних особистих цілях, як військові посадові особи, будучи начальниками для підлеглих військовослужбовців ввірених їм підрозділів ВЧ НОМЕР_1 НГУ ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_18 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , знаючи про існування між ними злочинної домовленості про невжиття належних заходів реагування у випадку виявлення одним з співучасників вчинення даного злочину відсутності вищевказаних військовослужбовців на території ВЧ НОМЕР_1 НГУ, прийняли рішення про надання їм ( ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_19 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ) дозволу перебувати у службовий час поза межами місця дислокації ВЧ НОМЕР_1 НГУ, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , без будь-яких поважних на те причин, не виконувати при цьому обов`язки військової служби, проводити час на власний розсуд, виконуючи при цьому їх ( ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ) незаконні накази щодо ремонту приватних транспортних засобів та надання їм ( ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ) частини отриманого щомісячного грошового забезпечення військовослужбовців.

Таким чином, у період часу з 24.11.2024 по 26.03.2025 військовослужбовці ВЧ НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_9 ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_20 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , не виконуючи за вказівками та дозволу ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 своїх безпосередніх обов`язків, пов`язаних з проходженням військової служби, отримували відповідне грошове забезпечення, що передбачене для військовослужбовців за їх посадами.

Зокрема, у період часу з 24.11.2024 по 26.03.2025 військовослужбовці ВЧ НОМЕР_1 НГУ ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 у службовий час перебували поза межами розташування військової частини, службові обов`язки за посадами не виконували, натомість здійснювали ремонтні роботи приватних транспортних засобів на території станції технічного обслуговування транспортних засобів «BRS Station» за адресою: АДРЕСА_3 .

Також, у період часу з 24.11.2024 по 26.03.2025 військовослужбовець ВЧ НОМЕР_1 НГУ ОСОБА_21 у службовий час перебував поза межами розташування військової частини, службові обов`язки за посадою не виконував, натомість здійснював ремонтні роботи приватних транспортних засобів на території станції технічного обслуговування транспортних засобів «ТІR сервіс», що розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

Також, у період часу з 24.11.2024 по 26.03.2025 військовослужбовець ВЧ НОМЕР_1 НГУ ОСОБА_15 у службовий час перебував поза межами розташування військової частини, службові обов`язки за посадою не виконував, натомість здійснював ремонтні роботи приватних транспортних засобів на території станції технічного обслуговування транспортних засобів «ТІR», що розташована за адресою, АДРЕСА_5 .

Також, у період часу з 24.11.2024 по 26.03.2025 військовослужбовці ВЧ НОМЕР_1 НГУ ОСОБА_17 та ОСОБА_16 у службовий час перебували поза межами розташування військової частини, службові обов`язки за посадами не виконували та проводили час на власний розсуд.

Вищевказаними протиправними діями військових службових осіб ВЧ НОМЕР_1 НГУ ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 заподіяно істотну шкоду у вигляді підриву авторитету держави, підрозділів Збройних Сил України, створення уявлення суспільства про вседозволеність та безкарність службових осіб вказаних підрозділів, неналежне здійснення покладених на них завдань, зокрема щодо захисту територіальної цілісності України, стримування збройної агресії проти України та відсіч їй, тобто будучи військовими службовими особами, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану перевищили свої службові повноваження, тобто умисно вчинили дії, які явно виходять за межі наданих їм прав та повноважень, що заподіяли істотну шкоду.

Про підозру у вчиненні вказаного злочину ОСОБА_5 повідомлено 27.03.2025.

Ураховуючи характер вчиненого підозрюваним злочину та тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованого злочину, є підстави вважати, що останній може полишити місце свого постійного проживання та виїхати з території України, де буде переховуватися від органів досудового розслідування та суду, може незаконними засобами, зокрема шляхом підкупу впливати на свідків та заявника, у кримінальному провадженні, які володіють інформацією, обставин вчинення ним зазначеного злочину, а також знищити, сховати або спотворити будь-які із речей та документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, продовжуватиме вчиняти злочину сфері службової діяльності, та може вчиняти інші злочини, з метою запобігання вказаним ризикам, об`єктивно необхідним є застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

При цьому, лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить належну процесуальну поведінку підозрюваного та дозволить виконати завдання і досягти мети кримінального провадження, для забезпечення виконання з ним процесуальних рішень. Разом з тим, при виконанні судом вимог ч.4 ст. 183 КПК України, щодо визначення застави, враховуючи передбаченні ч. 4, 5 ст.182 КПК України обставини, є необхідним визначити останньому заставу у розмірі не меше трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні клопотання підтримав, навівши мотиви, зазначені у ньому, просив його задовольнити та зазначив, що ОСОБА_5 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28 - ч.5 ст.426-1 КК України, наявними є ризики, передбачені п. 1, 2, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України та обставини передбачені ч. 1 ст. 194 КПК України, необхідні для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а відтак застосування іншого, більш м`якого запобіжного заходу, є недоцільним.

Захисник ОСОБА_4 проти задоволення клопотання заперечила, просила застосувати зпобіжний захід у вигляді домашнього арешту у період доби. Окрім цього подала письмові заперечення на клопотання.

ОСОБА_5 у судовому засіданні з приводу запобіжного заходу підтримав позицію свого захисника.

Заслухавши думку прокурора, який вважає за необхідне обрати щодо ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, думку підозрюваного, його захисника, вивчивши матеріали клопотання, вважаю, що клопотання слід задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 і 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 1 та п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходами забезпечення кримінального провадження є запобіжні заходи.

Відповідно до вимог п. п. 1-5 ч. 1 та ч. 3 ст. 176 КПК України запобіжними заходами є: особисте зобов`язання; особиста порука; застава; домашній арешт; тримання під вартою. Слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

Відповідно до вимог п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першої цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу».

Слідчою суддею встановлено, що Другим слідчим відділом (з дислокацією у місті Львові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові проводиться досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0000237 від 20.11.2024 за підозрою ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28 - ч.5 ст.426-1 КК України /а.с. 15/.

Останнє розпочато за фактом: перевищення своїх службових повноважень, тобто умисно вчинили дії, які явно виходять за межі наданих їм прав та повноважень, що заподіяли істотну шкоду.

Також встановлено, що 27.03.2025 ОСОБА_5 відповідно до вимог ст. 36, 40, 42, 276, 277, 278 КПК України повідомлено про підозру у вчиненні ч.2 ст.28 - ч.5 ст.426-1 КК України, та роз`яснено процесуальні права та обов`язки підозрюваного /а.с. 106-115/.

За змістом закону тримання під вартою як запобіжний захід може бути застосовано лише у разі, якщо прокурор наявною сукупністю дозволених законом при прийнятті даного рішення засобів доказування доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим у ст. 177 КПК. Неможливість запобігти даним ризикам слід розуміти як недостатність інших запобіжних заходів для того, щоби убезпечити їх настання.

За змістом ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

При розгляді даного клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідча суддя дійшла висновку, що слідчий та прокурор довели обґрунтованість підозри, висунутої ОСОБА_5 /сукупність наявних на даний час доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28 - ч.5 ст.426-1 КК України/, про що свідчать, зокрема: повідомленням про вчинення кримінального правопорушення УСБ України у Львівській області від 15.11.2024; повідомленням про вчинення кримінального правопорушення УСР у Львівській області від 10.12.2024; матеріалами виконання доручень слідчого від 15.01.2025; матеріалами виконання доручень слідчого від 11.12.2024; матеріалами виконання доручень слідчого від 20.12.2024; матеріалами виконання доручень слідчого від 20.01.2025; матеріалами виконання доручень слідчого від 06.02.2025; матеріалами виконання доручень слідчого від 07.01.2025; матеріалами виконання доручень слідчого від 18.03.2025; протоколом негласної слідчої (розшукової) дії від 28.01.2025 №62/14/2-149т та протоколом негласної слідчої (розшукової) дії №1293т/55/112-2025 від 12.03.2025 якими підтверджується обізнаність ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , та ОСОБА_10 з відсутністю військовослужбовців ВЧ НОМЕР_1 на території частини, невжиття заходів передбачених чинним законодавством у випадку виявлення відсутності військовослужбовців та існування злочинної домовленості про нерозголошення даної інформації; протоколом негласної слідчої (розшукової) дії №941т/55/112-2025 від 20.02.2025 яким повністю підтверджується перебування військовослужбовців ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_11 на СТО «BRS Station» за адресою: м.Львів, вул.Хуторівка, 23А, в робочий час та здійснення ремонту цивільних автомобілів; протоколом негласної слідчої (розшукової) дії №942т/55/112-2025 від 20.02.2025 яким повністю підтверджується перебування військовослужбовця ОСОБА_21 на СТО «ТІR сервіс», що розташована за адресою: Львівська область, м.Городок, вул.Львівська, 793А, в робочий час та здійснення ремонту цивільних автомобілів; протоколом негласної слідчої (розшукової) дії №970т/55/112-2025 від 20.02.2025 яким повністю підтверджується перебування військовослужбовця ОСОБА_15 на СТО «ТІR», що розташована за адресою, Львівська область, Львівський район, с.Наварія, вул.Львівська, 139А, в робочий час та здійснення ремонту цивільних автомобілів; протоколом негласної слідчої (розшукової) дії №940т/55/112-2025 від 20.02.2025 яким повністю підтверджується перебування ОСОБА_8 на СТО «BRS Station» за адресою: м.Львів, вул.Хуторівка, 23А, СТО «ТІR сервіс», що розташована за адресою: Львівська область, м.Городок, вул.Львівська, 793А, та СТО «ТІR», що розташована за адресою, Львівська область, Львівський район, с.Наварія, вул.Львівська, 139А, одночасно з підлеглими військовослужбовцями в робочий час; протоколом негласної слідчої (розшукової) дії №1294т/55/112-2025 від 12.03.2025 на якому зафіксовано обговорення рядовими військовослужбовцями свого перебування на СТО та отримання за цей час грошового забезпечення військовослужбовців та премій; іншими матеріалами даного кримінального провадження.

Ризиками, які дають підстави слідчому судді обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, слід вважати те, що: 1) підозрюваний може переховуватись від досудового слідства і суду, оскільки останній підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до десятироків з конфіскацією майна. При цьому, слідча суддя погоджується з доводами клопотання про те, що підозрюваний має можливості для переховування від органу досудового розслідування, у тому числі з використанням можливості для перетину державного кордону за зазначених у клопотанні обставин, до чого його може спонукати, зокрема, встановлена кримінальним законом відповідальність за вчинення інкримінованого йому тяжкого злочину. Такий висновок слідчого судді узгоджується з вимогами ст. 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(80) 11 від 27 червня 1980 року «Про взяття під варту до суду»; 2) знищити, сховати документи, речі які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, що обгрунтовується тим, що на даний час у рамках кримінального провадження не встановлено усі обставини, що мають значення для досудового розслідування (не встановлені всі причетні особи); 3) слідча суддя також дійшла висновку і про існування ризику незаконного впливу підозрюваного на свідків у цьому кримінальному провадженні, оскільки, відповідно до норм кримінального процесуального права, суд може обґрунтовувати свої висновки лише тими свідченнями, які він сприйняв безпосередньо під час судового засідання або які отримані у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, та не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому та/або прокурору, а також і посилатися на такі показання, а тому ризик впливу на свідків існує не лише на стадії досудового розслідування, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом свідчень від свідків; 4) перешкоджати іншим чином, зокрема шляхом узгодження показань; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення та продовжити кримінальне правопорушення в якому підозрюється, в тому числі з метою прикриття своєї злочинної діяльності та особистого збагачення.

Окрім того, відповідно до ст. 178 КПК України слідча суддя враховує, що ОСОБА_5 працездатний, непохилого віку, захворюваннями, які б перешкоджали його утриманню під вартою, не страждає, має на утриманні двох малолітніх доньок.

Тому слідча суддя доходить висновку, що інші, більш м`які запобіжні заходи, не можуть забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного ОСОБА_5 та виконання ним обов`язків, передбачених ст. 177 КПК України.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» № 12369/86 від 26 червня 1991 року вказав, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, що виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Така ж позиція відображена в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/97 від 26 липня 2001 року. Тобто, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

А тому, слідча суддя не відхиляє доводів на користь підозрюваного, але вважає, що у даному випадку ці доводи не перевищують суспільного інтересу у справі, який полягає у повному та неупередженому розгляді кримінального провадження у встановлені законом строки, а також забезпечення виконання підозрюваним процесуальних рішень у справі та запобігання процесуальним ризикам.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою слідча суддя виходить з вимог п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, відповідно до якого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосовано до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. В ухвалі слідчого судді, суду зазначаються, які обов`язки з передбачених статтею 194 цього Кодексу будуть покладені на підозрюваного, обвинуваченого у разі внесення застави, наслідки їх невиконання, обґрунтовується обраний розмір застави, а також можливість її застосування, якщо таке рішення прийнято у кримінальному провадженні, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Прокурор, покликаючись на абз.2 ч. 5 ст. 182 КПК України, клопотав про визначення застави в розмірі не менше 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб,. Зазначений розмір мотивував значним суспільним резонансом кримінального правопорушення у вчиненні якого підозрюється особа та можливості його сплати останнім оскільки наявне у власності рухоме майно та готівкові кошти, дозволяють це зробити.

Так, слідча суддя, вважає за необхідне зазначити, що застава це не менш суворий запобіжний захід, а альтернатива триманню під вартою. За тяжкістю вони рівні за КПК. Застава для особи не має бути надмірним тягарем і призвести до скрутного матеріального становища її та її родини це не покарання. Застава лише має забезпечити виконання особою (підозрюваним, обвинуваченим) процесуальних обов`язків на час досудового розслідування чи судового розгляду. При цьому, тягар застави не може покладатися на родичів

Тобто, з одного боку, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала б підозрюваного від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншого не має бути таким, щоб через очевидну неможливість виконання умов цього запобіжного заходу призвело б до подальшого його ув`язнення, яке в останньому випадку перетворилося б на безальтернативне.

Відтак, враховуючи обставини кримінального правопорушення, тяжкість правопорушення, в яких підозрюється ОСОБА_5 , його майновий та сімейний стан, який має на утриманні малолітніх дітей, вважаю за необхідне визначити заставу 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 454 200 (чотириста п`ятдесят чотири тисячі двісті) гривень, яка буде достатньою для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Застосовуючи до підозрюваного поряд із запобіжним заходом у виді тримання під вартою альтернативний запобіжний захід у виді застави, вважаю за необхідне покласти на нього обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України.

Відтак, зважаючи на необхідність виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, запобігти спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні з метою зміни їх показань, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином чи вчинити інші кримінальні правопорушення, а також зважаючи на доведеність прокурором наявності всіх обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, вважаю за необхідне застосувати відносно підозрюваного ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначенням застави 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 454 200 (чотириста п`ятдесят чотири тисячі двісті) гривень.

Керуючись вимогами статей 177, 178, 183, 186, 194, 196, 197, 395 КПК України, -

постановила:

Клопотання слідчого другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові ОСОБА_6 , погодженогопрокурором Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_7 , про застосування до підозрюваного ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, задовольнити.

Обрати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Визначити термін дії ухвали шістдесят днів - до 25 травня 2025 року включно.

Строк тримання під вартою рахувати з 27 березня 2025 року 12 год. 41 хв.

Одночасно для забезпечення виконання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обов`язків, визначених КПК України, визначити заставу - 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 454200 (чотириста п`ятдесят чотири тисячі двісті) гривень, яка може бути внесена як самим підозрюваним, так й іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) на депозитний рахунок для зарахування коштів, внесених у вигляді застави (частки майна, попередньо визначеної суми судових витрат тощо).

У разі внесення застави покласти на підозрюваного ОСОБА_5 , 27.05.1989 такі обов`язки:

- прибувати до слідчого, прокурора, суду за кожною вимогою;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

- утримуватися від спілкування із свідками та підозрюваними у даному кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Термін дії обов`язків, покладених судом, у разі внесення застави визначити до 25 травня 2025 року.

Роз`яснити підозрюваному, що у разі внесення застави у визначеному в ухвалі розмірі оригінал документу з відміткою банку, який підтверджує внесення на депозитний рахунок коштів, має бути наданий уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

Після отримання та перевірки протягом не більше одного робочого дня документа, що підтверджує внесення застави, уповноважена службова особа місця ув`язнення негайно має здійснити розпорядження про звільнення ОСОБА_5 з-під варти та повідомити усно і письмово слідчого, прокурора та слідчого суддю.

З моменту звільнення з-під варти у зв`язку із внесенням застави підозрюваний ОСОБА_5 вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Ухвала щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали оголошено о 09 год 00 хв. 31.03.2025 року.

Слідча суддя ОСОБА_1