Номер провадження: 11-сс/813/94/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.01.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

представника цивільного позивача ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника цивільного позивача ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 28.11.2024 про відмову у накладенні арешту на майно у кримінальному провадженні №0001657 від 24.11.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 28.11.2024 у кримінальному провадженні №0001657 від 24.11.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України відмовлено у задоволенні клопотання представника цивільного позивача ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 про накладення арешту із забороною відчуження, розпорядження та користування на автомобіль марки «Audi Q7», 2020 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 , з держаним номерним знаком « НОМЕР_2 », належний ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення слідчого судді обґрунтоване тим, що відомості, які б свідчили про наявність у ОСОБА_8 , якого зазначено цивільним відповідачем в цивільному позові, одного з означених процесуальних статусів в рамках кримінального провадження №0001657 до клопотання про арешт майна долучено не було, а слідчим у судовому засіданні не було надано для огляду матеріали кримінального провадження, у зв`язку з чим, не було доведено наявності підстав для задоволення поданого клопотання щодо накладення арешту на майно з метою забезпечення цивільного позову.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник цивільного позивача ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального закону.

Доводи обґрунтовує тим, що слідчим суддею жодним чином не враховано зв`язок між предметом розслідування у кримінальному провадженні та необхідністю накладення арешту на зазначений автомобіль, оскільки в разі його відчуження, потерпілий ОСОБА_7 буде позбавлений можливості отримати свої кошти, а його цивільний позов, в разі його задоволення, буде залишений без реального виконання.

Просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою клопотання представника цивільного позивача задовольнити та накласти арешт на майно зазначене у клопотанні.

Прокурор ОСОБА_9 та власник майна ОСОБА_8 , будучи повідомленими про дату та час розгляду справи в судове засідання не з`явилися, прокурор надала заяву про розгляд апеляційної скарги без її участі, причини неявки власника майна в судове засідання суду апеляційної інстанції не відомі, а тому у відповідності до положень ч. 3 ст. 306 та ч. 4 ст. 405 КПК України, апеляційний розгляд проведено за відсутності прокурора та власника майна.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, представника цивільного позивача, який підтримав подану апеляційну скаргу, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до ст. 131-132 КПК України, арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження та застосовується на підставі ухвали слідчого судді.

Згідно ч. 1, 2 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку ст. 170-173 КПК України, слідчий суддя зазначених вимог не дотримався та не з`ясував належним чином всіх обставин, які передбачають підстави для накладення арешту на майно.

На думку апеляційного суду, зміст клопотання про накладення арешту на майно свідчить про наявність достатніх підстав для висновку, що вказане майно відповідає критеріям, визначеним у ст. 170 КПК України та стороною обвинувачення дано належне обґрунтування необхідності такого арешту, наявності ризиків, встановлених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою збереження речових доказів.

Арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна.

Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

За приписами ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.

Як зазначено у ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Так, як вбачається з матеріалів, які надані апеляційному суду, вбачається, що СВ Одеського районного управлінням поліції №1 Головного управління Національної поліції в Одеській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР 24.11.2024 за №0001657, за заявою ОСОБА_7 щодо вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення за правовою кваліфікацією кримінального порушення ч. 2 ст. 190 КК України.

25.11.2023 ОСОБА_7 вручено пам`ятку про права та обов`язки потерпілого та допитано в якості потерпілого.

30.05.2024 ОСОБА_7 звернувся до СВ ОРУП №1 ГУНП в Одеській області з цивільним позовом до ОСОБА_8 на загальну суму 3401460 гривень.

Постановою старшого слідчого СВ ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 від 03.06.2024 ОСОБА_7 залучено до кримінального провадження №0001657 в якості цивільного позивача.

Того ж дня, постановою старшого слідчого СВ ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0001657 автомобіль марки «AUDI Q7» 2020 р.в. номер кузову НОМЕР_1 , д.з. НОМЕР_2 .

Отже, 03.06.2024, ОСОБА_7 набув прав цивільного позивача, передбачених ст. 61 КПК України, у кримінальному провадженні №0001657.

За наявної в ОСОБА_7 інформації, яка повідомлена слідчому, ОСОБА_8 вивіз автомобіль марки «AUDI Q7» 2020 р.в. номер кузову НОМЕР_1 , д.з. НОМЕР_2 за межі території України та станом на теперішній час зазначений автомобіль перебуває в Королівстві Нідерланди.

Так, апеляційний суд погоджується із позицією цивільного позивача, що вищезазначене майно може бути використане, як захід забезпечення цивільного позову заявленого в межах даного кримінального провадження для відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінальних правопорушень, оскільки сам факт вивезення автомобілю за кордон ОСОБА_8 вже свідчить про наявність умислу на не повернення цього автомобілю та його переховування за межами території України.

Також слідчим суддею при розгляді клопотання цивільного позивача не враховано ту обставину, що зазначений автомобіль може бути відчужено, що унеможливить забезпечення вже заявленого цивільного позову.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що у суді першої інстанції, під час розгляду клопотання про накладання арешту на майно слідча підтримала задоволення клопотання представника цивільного позивача та просила накласти арешт на автомобіль, оскільки ОСОБА_7 є заявником та потерпілим в рамках даного кримінального провадження.

Зазначена обставини не були в повній мірі враховано слідчим суддею.

Окрім того, накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав, хоча власник і обмежуються у реалізації всіх правомочностей права власності, такий захід є тимчасовим, відповідні обмеження за вищевказаних фактичних обставин є розумними і співмірними з огляду на завдання кримінального провадження, з урахуванням чого колегія суддів погоджується з твердженням цивільного позивача, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права та свободи з метою виконання завдань кримінального провадження.

Невиконання слідчим суддею приписів ст. 172 КПК України призвело до порушення права цивільного позивача, а отже слідчим суддею було допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Таким чином, слідчий суддя при розгляді клопотання не з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді скасуванню з постановленням нової ухвали, якою слід частково задовольнити клопотання представника цивільного позивача та накласти арешт на зазначений у клопотанні автомобіль тільки із забороною відчуження та розпорядження.

На думку колегії суддів, саме такий вид обтяження буде достатніми для сприяння завданням арешту майна у кримінальному провадженні та відповідатимуть вимогам охорони фундаментальних прав інших осіб.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, суду не надано та колегією суддів не встановлено.

Згідно ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: залишити ухвалу без змін; скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

З урахуванням указаних обставин та з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості приховування, знищення, втрати, пошкодження майна в даному кримінальному провадженні, відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), колегія суддів вважає, що відповідно до вимог ст.ст. 132, 170-173 КПК України, апеляційна скарга представника цивільного позивача підлягає задоволенню, оскаржуване судове рішення скасуванню, з постановленням нової ухвали про часткове задоволення клопотання.

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника цивільного позивача ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 28.11.2024 про відмову у накладенні арешту на майно у кримінальному провадженні №0001657 від 24.11.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання представника цивільного позивача ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001657 від 24.11.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України задовольнити частково.

Накласти арешт із забороною відчуження та розпорядження на автомобіль марки «Audi Q 7», 2020 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 , з держаним номерним знаком « НОМЕР_2 ».

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4