Дата документу 12.12.2024
Провадження № 1-кс/334/3201/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2024 року м. Запоріжжя

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі слідчого судді ОСОБА_1 , розглянувши скаргу адвоката ОСОБА_2 , подану в інтересах ОСОБА_3 щодо незаконного утримання ОСОБА_4 , яка подана в порядку статті 206 КПК України,

установив:

12.12.2024 року до слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшла скарга адвоката ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , про незаконне затримання її чоловіка ОСОБА_4 з ранку 11.12.2024 року співробітниками ІНФОРМАЦІЯ_1 та його протиправного утримання за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування скарги захисник зазначає, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , безпідставно та незаконно затримали співробітники ІНФОРМАЦІЯ_1 , хоча він оновив свої дані у застосунку «Резерв +» і перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_3 . Співробітники ІНФОРМАЦІЯ_1 примушують ОСОБА_4 до проходження ВЛК, хоча усі його документи перебувають в ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В теперішній час у ОСОБА_4 відсутні законні підстави перебуває в умовах ізоляції від суспільства в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Адвокат ОСОБА_2 просить зобов`язати посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_4 негайно звільнити ОСОБА_4 .

Дослідивши подану скаргу та наявні письмові докази, слідчий суддя дійшов до таких висновків.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 26 КПК України слідчий суддя у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Статтею 206 КПК України регламентовано загальні обов`язки судді щодо захисту прав людини, проте, вказану норму належить застосувати у комплексі із іншими нормами КПК України, в тому числі з загальними положеннями КПК України, які визначають статус слідчого судді та межі його повноважень.

Відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, та у випадку, передбаченому статтею 247 цього Кодексу, - голова чи за його визначенням інший суддя відповідного апеляційного суду.

За змістом ч. 1 ст. 206 КПК України кожен слідчий суддя суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи.

За приписами ст. 3 Закону України «Про попереднє ув`язнення» підставою для попереднього ув`язнення є вмотивоване рішення суду про обрання як запобіжного заходу тримання під вартою або про застосування тимчасового чи екстрадиційного арешту, винесене відповідно до Кримінального і Кримінального процесуального кодексів України та/або рішення компетентного органу іноземної держави у випадках, передбачених законом, рішення суду про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на прохання Міжнародного кримінального суду про тимчасовий арешт або про арешт і передачу, а також постанова прокурора, прийнята у випадках та порядку, передбачених статтею 615 КПК України.

Тримання під вартою є винятковим і найбільш суворим запобіжним заходом, пов`язаним із позбавленням особи свободи, і полягає в примусовій ізоляції підозрюваного, обвинуваченого шляхом поміщення його в установи для тримання під вартою на певний строк із підпорядкуванням вимогам режиму цих установ.

Згідно зі ст.4 Закону України «Про попереднє ув`язнення» установами для тримання осіб, щодо яких як запобіжний захід обрано тримання під вартою або до яких застосовано тимчасовий чи екстрадиційний арешт, є слідчі ізолятори Державної кримінально-виконавчої служби України, гауптвахти Військової служби правопорядку у Збройних Силах України. В окремих випадках, що визначаються потребою в проведенні слідчих дій, ці особи можуть перебувати в ізоляторах тимчасового тримання.

Слід також відзначити, що будь-яке позбавлення волі має узгоджуватися з метою захисту особи від свавілля (« ОСОБА_5 і А. проти Данії [ВП]» (S., V. and A. v. Denmark [GC]), § 74; «Вітольд Літва проти Польщі» (Witold Litwa v. Poland), § 78). 39. Поняття «свавілля» у частині 1 статті 5 має більш широке значення, аніж просто недотримання національного законодавства, так що позбавлення волі може бути законним з точки зору національного права, але все ж свавільним в розумінні Конвенції, порушуючи тим самим її положення («Крянге проти Румунії» (Creangг v. Romania), § 84; «А. та інші проти Сполученого Королівства [ВП]» (A. and Others v. the United Kingdom [GC]), § 164).

Слід зауважити, що згідно з п. 1, 3 Постанови КМУ від 23.02.2022 №154 «Про затвердження Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки» територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Крім того, нормою ст. 1 Закону України «Про Військову службу правопорядку у Збройних Силах України» унормовано статус і призначення Військової служби правопорядку у Збройних Силах України. Так, військова служба правопорядку у Збройних Силах України (далі - Служба правопорядку) - спеціальне правоохоронне формування у складі Збройних Сил України, призначене для забезпечення правопорядку і військової дисципліни серед військовослужбовців Збройних Сил України у місцях дислокації військових частин, у військових навчальних закладах, установах та організаціях (далі - військові частини), військових містечках, на вулицях і в громадських місцях; для запобігання кримінальним та іншим правопорушенням у Збройних Силах України, їх припинення; для захисту життя, здоров`я, прав і законних інтересів військовослужбовців, військовозобов`язаних під час проходження ними зборів, працівників Збройних Сил України, а також для захисту майна Збройних Сил України від розкрадання та інших протиправних посягань, а так само для участі у протидії диверсійним проявам і терористичним актам на військових об`єктах.

Відповідно до ст. 7 КПК України в якості загальної засади кримінального провадження проголошено змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. 22 КК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Отже, доведення обґрунтованості скарг і доводів за ними законом покладено саме на сторону, яка звернулась до суду.

Стаття 2 КПК України передбачає, що завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право звернення до суду. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Порядок звернення до суду за судовим захистом у кримінальному провадженні урегульований КПК України. Проте, як вбачається із змісту скарги, у даному випадку має місце незгода заявника із діями посадових осіб РТЦК та СП, пов`язаними з мобілізацією. Будь-яких відомостей про те, що ОСОБА_4 затриманий чи позбавлений волі в межах кримінального провадження або ж працівниками правоохоронних органів, слідчому судді не надано, а відтак подана адвокатом ОСОБА_2 скарга не може бути предметом розгляду в порядку, передбаченому статтею 206 КПК України.

Керуючись ст. 206-208, 214, 369-372 КПК України, слідчий суддя

ухвалив:

Скаргу адвоката ОСОБА_2 повернути заявнику без розгляду.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана протягом п`яти днів з дня її проголошення до Запорізького апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1