В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" березня 2025 р. м. Київ Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарях ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003551 від 16.10.2024 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тімірязево Кустанайської області Казахстан, громадянина України, з вищою освітою, розлученого, працюючого не офіційно, маючого на утриманні чотирьох малолітніх дітей, раніше не судимого, без місця реєстрації, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

за участю учасників кримінального провадження: прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_4 ,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 , 16.10.2024 року приблизно о 01:30, перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Будівельників, 8, вчинив відкрите викрадення грошових коштів, що належать потерпілому ОСОБА_10 , поєднане із погрозою застосування насильства, що не є небезпечним для життя та здоров`я останнього, в умовах воєнного стану, за наступних обставин.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05:30 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому, на підставі відповідних Указів Президента України неодноразово продовжувався та станом на 16.10.2024 року являється діючим.

ОСОБА_4 , 16.10.2024 року приблизно о 01:30, прийшов на територію майданчику для паркування транспортних засобів, що розташований за адресою: м. Київ, вул. Будівельників, 12 (8-б, 8), де на підставі договору № ДНП-2024-01/04 від 18.01.2024 року «Про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування», здійснює свою господарську діяльність ТОВ «ФІНТЕК СОЛІОШИН» в особі директора ОСОБА_11 .. На території вказаного майданчику, ОСОБА_4 направився в сторону адміністративної будівлі, а саме будівлі охорони, в середині якої перебував ОСОБА_10 та виконував обов`язки, пов`язані з охороною території майданчику для паркування транспортних засобів. У цей час у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, в період воєнного стану, обравши об`єктом свого злочинного посягання грошові кошти, які на думку останнього, перебували у володінні ОСОБА_10 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на відрите викрадення чужого майна, ОСОБА_4 , діючи умисно, з корисливих мотивів, підійшов до будівлі охорони та почав вимагати від ОСОБА_10 відчинити двері, оскільки доступ до вказаної будівлі був обмежений, у зв`язку з тим, що ОСОБА_10 зачинився із внутрішньої сторони. ОСОБА_10 , у свою чергу, побоюючись за власне життя та здоров`я, в категоричній формі відмовився відчиняти двері до адміністративної будівлі, та з метою припинення протиправних дій з боку ОСОБА_4 , повідомив останньому про намір виклику правоохоронних органів, та взяв до рук робочий мобільний телефон марки «Nokia».

Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, в період дії воєнного стану, ОСОБА_4 , з метою подолання опору з боку потерпілого, із використанням фізичної сили, витиснув вікно до адміністративної будівлі та висмикнув з рук потерпілого вказаний вище мобільний телефон, з метою запобігання виклику правоохоронних органів, в результаті чого мобільний телефон розбився об асфальтне покриття. У подальшому, ОСОБА_4 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, в період дії воєнного стану, висловив вимогу ОСОБА_12 передати йому грошові кошти, при цьому погрожуючи застосувати фізичне насильство відносно нього, що не є небезпечним для життя та здоров`я, що потерпілим ОСОБА_10 було сприйнято як реальну загрозу його здоров`ю, внаслідок чого останній передав ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 1650 гривень. Таким чином, ОСОБА_4 відкрито викрав чуже майно - грошові кошти, що належать потерпілому ОСОБА_10 .

У подальшому ОСОБА_4 , з вищевказаними відкрито викраденими грошовими коштами з місця вчинення злочину зник, розпорядившись ними на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_10 матеріальної шкоди на суму 1650 грн 00 коп.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 винним себе за ч. 4 ст. 186 КК України визнав у повному обсязі та пояснив суду, що йому зрозуміло обвинувачення, права, передбачені КПК України, він погоджується з обставинами, встановленими під час досудового розслідування, із зібраними у кримінальному провадженні доказами як достовірними і допустимими, знає про міру та вид покарання, передбачене КК України за вказаний злочин, і його заява про винуватість не є результатом якихось погроз або обіцянок. Обвинувачений показав, що 16.10.2024 року близько 01:30, він пішов до будівлі охорони на майданчику для паркування транспортних засобів, що розташований за адресою: м. Київ, вул. Будівельників, 12 (8-б,8). На вказаному майданчику він вів свою господарську діяльність з 2009 до 2021 року, здійснив на ньому всі необхідні облаштування для роботи, які йому ніхто не відшкодував, однак у подальшому орган місцевої влади не продовжив з ним договірні відносини, у зв`язку з чим він звертався до суду за відновленням свого порушеного права на користування цією земельною ділянкою та майданчиком. Підійшовши до будівлі охорони цього майданчику, він постукав у двері, але йому ніхто не відкрив. Потім він сказав охоронцю ОСОБА_10 відчинити двері в будівлі, однак останній зачинився із внутрішньої сторони та відмовився виконати його прохання. Побачивши, що охоронець ОСОБА_10 взяв в руки мобільний телефон марки «Nokia» і мав намір викликами працівників правоохоронних органів, він рукою витиснув вікно до адміністративної будівлі та вихопив у нього з рук вказаний вище мобільний телефон, у результаті чого мобільний телефон впав та розбився об асфальтне покриття. У подальшому, він сказав ОСОБА_10 віддати йому грошові кошти, при цьому словесно пригрозив застосувати фізичне насильство відносно нього, що не є небезпечним для життя та здоров`я, внаслідок чого охоронець передав йому грошові кошти в сумі 1650 гривень. Таким чином, він заволодів грошовими коштами, що належать охоронцю ОСОБА_10 . Після чого, він пішов з вищевказаного майданчику, а викраденими грошима розпорядився на власний розсуд. Повідомив, що після вчиненого він намагався вибачитися перед потерпілим, відшкодувати йому завдану шкоду, однак потерпілий не виходить з ним на зв`язок, у зв`язку з чим він направив йому листа з вибаченнями та запропонував відшкодувати шкоду, лист потерпілий отримав. Тому, він вибачається перед потерпілим у судовому засіданні, шкодує про вчинене, у майбутньому готовий відшкодувати завдану шкоду. Обвинувачений зокрема зазначив, що всі обставини, так як вони викладені в обвинувальному акті, а саме: дата, час та місце, спосіб скоєння ним кримінального правопорушення відповідають дійсності та розуміє, що його дії були умисними, корисливими, вчинені під час дії воєнного стану в державі. У вчиненому щиро каявся, запевняв, що більше правопорушень вчиняти не буде, готовий понести покарання відповідно до закону, просив суворо його не карати, врахувати його особу та те, що на його утриманні перебуває четверо малолітніх дітей.

У судовому засіданні досліджено матеріали кримінального провадження, які надав прокурор, та документи, що характеризують особу обвинуваченого, в тому числі і матеріали сторони захисту.

Покази ОСОБА_4 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Положення ч. 3 ст. 349 КПК України роз`яснено судом у судовому засіданні учасникам кримінального провадження. За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст його обставин, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням зібраних досудовим слідством матеріалів, в тому числі і тих, що характеризують особу обвинуваченого. Вина обвинуваченого ОСОБА_4 повністю підтверджується його показаннями, щирим каяттям у скоєному та дослідженими письмовими документами, які суд визнає належними та допустимими доказами у розумінні діючого кримінального процесуального законодавства.

Аналізуючи наведене, суд вважає доведеною винуватість ОСОБА_4 у тому, що він своїми умисними діями вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане із погрозою застосування насильства, що не є небезпечним для здоров`я, вчинене в період воєнного стану, і тому знаходить правильною кваліфікацію його дій за ч. 4 ст. 186 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом. Таким чином реалізується принцип невідворотності кримінального покарання за вчинений злочин. При обранні виду та міри покарання суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових злочинів. Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_4 покарання, суд відповідно до вимог ст. 65 КК України приймає до уваги характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 186 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином; конкретні обставини кримінального провадження; його ставлення до вчиненого - вину визнав повністю, щиро каявся у вчиненому, вибачився перед потерпілим за свої дії, вживав заходи щодо примирення з потерпілим та добросовісно намагався добровільно відшкодувати завдану шкоду потерпілому; відсутність матеріальних претензій у потерпілого; дані про особу обвинуваченого: розлучений, має на утриманні чотирьох малолітніх дітей, працює не офіційно, має позитивну характеристику; під наглядом у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває; раніше не судимий, вчинив правопорушення вперше; його належну процесуальну поведінку після вчинення правопорушення та сприяння судовому розгляду кримінального провадження; думку сторони обвинувачення, який просив призначити обвинуваченому покарання у виді 7 років позбавлення волі; думку сторони захисту, зокрема захисник просив застосувати до обвинуваченого положення ст. 69 та ст. 75 КК України, призначивши ОСОБА_4 покарання більш м`яке, ніж передбачено законом, та звільнити останнього від відбування покарання з випробуванням, врахувавши пом`якшуючі покарання обставини та особу обвинуваченого.

Також суд враховує заяву потерпілого ОСОБА_10 від 08.01.2025 року, який повідомив суд про те, що цивільний позов у кримінальному провадженні подавати не буде.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 , відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття, відсутність тяжких наслідків від вчинення кримінального правопорушення, намагання добровільного відшкодування завданого збитку потерпілому, наявність на утриманні обвинуваченого чотирьох малолітніх дітей.

Щире каяття обвинуваченого полягає у визнанні обставин, регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК України, щодо події кримінального правопорушення, у тому числі його час, місце та спосіб вчинення. Адже, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»). Обвинувачений повністю визнав свою вину, висловив щирий жаль з приводу вчинених дій та осуд своєї поведінки, проявив готовність понести кримінальну відповідальність за вчинене, обіцяв у майбутньому нічого протиправного не вчиняти.

Відсутність тяжких наслідків від вчинення кримінального правопорушення підтверджується встановленими у справі обставинами події.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_4 намагався добровільно відшкодувати завданого потерпілому збитку (шкоди), що підтверджується відповідним листом, який обвинувачений направив потерпілому поштовим зв`язком та останній його отримав, однак не відреагував на нього. У вказаному листі обвинувачений ОСОБА_4 також просив вибачення у потерпілого за вчинені ним неправомірні дії.

Наявність у обвинуваченого ОСОБА_4 на утриманні чотирьох малолітніх дітей підтверджується наданими суду копіями свідоцтв про народження дітей та з`ясованими у суді обставинами.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено. Крім того, при призначенні покарання, суд також враховує особливості й обставини вчинення злочину: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку обвинуваченого ОСОБА_4 під час та після вчинення злочинних дій.

Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

На підставі викладеного, при наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 відповідно до ст. 66 КК України, - щирого каяття, відсутність тяжких наслідків від вчинення кримінального правопорушення, намагання добровільного відшкодування збитку потерпілому, наявність на утриманні чотирьох малолітніх дітей, а також враховуючи особу винного - його вік та стан здоров`я, має постійне місце проживання та реєстрацію в м. Києві, працює не офіційно, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, раніше не судимий та вперше вчинив кримінальне правопорушення, його позитивну характеристику від начальника ЖЕД-401 за місцем проживання, все це у своїй сукупності істотно знижує ступінь тяжкості та суспільної небезпеки вчиненого правопорушення та дає підстави застосувати до обвинуваченого положення ст. 69 КК України, призначивши основне покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої в санкції ч. 4 ст. 186 КК України.

Разом з цим, ОСОБА_4 хоча і вчинив тяжкий злочин, однак враховуючи конкретні обставини кримінального правопорушення, зокрема те, що умисні протиправні дії обвинуваченого не були небезпечними для життя та здоров`я потерпілого, відсутність обтяжуючих покарання обставин, особу винного, зокрема його критичне відношення до вчиненого та належну поведінку після вчинення кримінального правопорушення, відсутність матеріальних претензій до обвинуваченого з боку потерпілого, суд приходить до висновку, що виправлення ОСОБА_4 , можливе без відбування покарання, а тому, у порядку ст. 75 КК України приймає рішення про його звільнення від відбування покарання з випробуванням з максимальним строком на 3 (три) роки згідно з ч. 4 ст. 75 наведеного Кодексу.

Саме таке покарання, на думку суду, є справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Також, суд вважає за необхідне при звільненні від відбування покарання з випробуванням покласти на обвинуваченого відповідно до ст. 76 КК України такі обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, що сприятиме досягнення мети покарання. Покладаючи такі обов`язки, суд вважає саме їх необхідними і достатніми для виправлення винного з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину та його особи. Адже, матиме місце нагляд за особою, звільненою від відбування покарання з випробуванням уповноваженим органом з питань пробації за місцем його проживання. Таке покарання обвинуваченому ОСОБА_4 перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного та особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину». Отже, справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. У той час, як призначення будь-якого іншого виду покарання без звільнення від відбування, суд сприймає, як діяння, яке б указувало на те, що саме у цій ситуації, та обставинах, при яких було вчинено злочин, воно сприймалося б, як грубо непропорційне (діяння та покарання), як наслідок, у світлі практики ЄСПЛ, сприймалося б як жорстоке поводження, тобто суперечило статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Приймаючи таке рішення без участі потерпілого, суд виходить з засад ч. 5 ст. 28 КПК України, не допускаючи зайвого формалізму, оскільки кожен має право, щоб обвинувачення щодо нього в найкоротший строк стало предметом судового розгляду.

При цьому суд враховує, що у своїй заяві, адресованій суду, потерпілий просив суд проводити судовий розгляд кримінального провадження за його відсутності та зазначив, що цивільний позов подавати не буде.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до положень ч. 7 ст. 128 КПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Запобіжний захід ОСОБА_4 під час судового розгляду кримінального провадження не обирався.

Процесуальні витрати у кримінальному проваджені підлягають вирішенню відповідно до ст. 124 КПК України.

Речові докази у кримінальному проваджені підлягають вирішенню відповідно до ст. 100 КПК України. Керуючись ч. 3 ст. 349, ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 3 (три) роки.

Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання чи роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід ОСОБА_4 під час судового розгляду кримінального провадження не обирався.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Процесуальні витрати у кримінальному проваджені відсутні.

Речові докази у кримінальному провадженні:

- DVD-R диск - залишити в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Копія вироку негайно після його проголошення вручається прокурору та обвинуваченому.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1