Справа № 276/1430/23
Провадження по справі№ 1-кп/276/22/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2025 року с-ще Хорошів

Володарсько-Волинський районний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000092 відносно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Солонцове Джанкойського району, АРК, проживаючої по АДРЕСА_1 , українки, громадянки України, працюючої, з середньою спеціальною освітою, неодруженої, маючої на утримані неповнолітню дитину, раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України,

з участю учасників справи:

прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

обвинуваченої ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и в:

16.07.2023 близько 10 год. 30 хв., перебуваючи поблизу будинку АДРЕСА_2 , між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на ґрунті тривалих неприязних відносин виник конфлікт, у ході якого ОСОБА_3 вирішила спричинити останній тілесні ушкодження.

Реалізуючи свій протиправний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_5 , у вказаний день час та місці, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, ОСОБА_3 наблизилася до ОСОБА_5 лівою рукою схопила її за одяг в області грудей та почала тягнути до низу. Далі ОСОБА_3 відпустивши одяг цією ж рукою зняла хустку з голови ОСОБА_5 , взяла останню за волосся і почала тягнути її до низу. В цей момент ОСОБА_3 також кусала ОСОБА_5 за ліву руку. Далі, відпустивши волосся, ОСОБА_3 підняла хустку, яка знаходилася на землі та почала запихати її до рота ОСОБА_5 . Продовжуючи свої протиправні дії, ОСОБА_3 умисно нанесла один удар долонею лівої руки в область правого вуха. В подальшому, ОСОБА_5 сіла на коліна та схилилася до землі, а ОСОБА_3 підійшла до неї ззаду та нанесла кулаками правої та лівої руки чотири удари по спині та лівому передпліччі ОСОБА_5 .

У результаті нанесених ударів у ОСОБА_5 утворилися тілесні ушкодження у вигляді саден в біля завушній ділянці, правій щоці, лівому передпліччі, синець та садна на лівій кисті, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

В ході судового розгляду обвинувачена визнала винуватість частково. Повідомила, що знайома з потерпілою, раніше між нею та ОСОБА_5 вже виникали суперечки. 16.07.2023 приблизно о 10 год. 30 хв. за ініціативою потерпілої виник конфлікт щодо гілля, що лежало на земельній ділянці напроти її будинку, який переріс у бійку. Коли вона складала гілля ОСОБА_5 підійшла до неї з телефоном та почала знімати все на телефон, здійснювала звукозапис події, а тому вона відібрала телефон у потерпілої, після чого, потерпіла схопила її за плаття та вони почали один одного хапати за одяг і тягати за ланцюжки. Бійка тривала не менше 10 хвилин, в ході якої вона завдала певні удари потерпілій, однак кількість не пам`ятає. Обвинувачена повністю заперечила, що вона знімала з потерпілої хустку, запихала її до рота, тягнула за волосся, кусала її. Повідомила, що в лівій руці в неї був телефон, а тому фізично не змогла б це вчинити. Категорично заперечила завдання нею ударів кулаками по спині та голові ОСОБА_5 , зазначивши, що вдарила потерпілу долонею в спину. Після конфлікту телефон віддала ОСОБА_5 . У подальшому, намагалась примиритись з потерпілою, проте, остання не бажає цього. В судовому засіданні пояснила, що засуджує свою поведінку, проте зазначила, що даний конфлікт трапився через дії ОСОБА_5 . Також повідомила, що 26.07.2023 не була у відділенні поліції. 27.07.2023 до неї приїхали працівники поліції, які надали певні документи, які вона підписала, проте не читала. З матеріалами кримінального провадження ознайомилась лише під час судового розгляду - 23.10.2024, а до цього часу - ніхто не ознайомлював з матеріалами. Щодо задоволення цивільного позову заперечила.

Незважаючи на часткове невизнання вини обвинуваченою, її винуватість у пред`явленому обвинуваченні підтверджується сукупністю зібраних органом досудового розслідування доказів та досліджених під час судового розгляду, зокрема, даними:

- рапорту інспектора-чергового ВП №4 ЖРУП ГУНП в Житомирській області ОСОБА_7 від 16.07.2023, за змістом якого 16.07.2023 о 12 год. 02 хв. надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що ОСОБА_8 повідомив, що 16.07.2023 об 11:59 за адресою: АДРЕСА_2 сусідка нанесла тілесні ушкодження його матері ОСОБА_5 , медичної допомоги не потребує; у матері систематично виникають сварки із сусідкою через межі земельної ділянки (т.1, а.сп.180);

- рапорту інспектора-чергового ВП №4 ЖРУП ГУНП в Житомирській області ОСОБА_7 від 16.07.2023, за змістом якого 16.07.2023 о 14 год. 07 хв. надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що ОСОБА_9 повідомив, що 16.07.2023 о 12:00 його дружину ОСОБА_5 побила сусідка ОСОБА_3 (т.1, а.сп.179);

- протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 21.07.2023, згідно якого ОСОБА_5 , будучи попередженою про кримінальну відповідальність за ст. 383 КК України, звернулася до начальника СД відділення поліції № 4 Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення за фактом того, що 16.07.2023 близько 10 год. 30 хв., перебуваючи на дорозі поблизу будинку АДРЕСА_2 , сусідка ОСОБА_3 спричинила їй тілесні ушкодження (т. 1, а.сп. 178);

- акту судово-медичного обстеження № 1215 від 17.07.2023, згідно з яким у ОСОБА_5 виявлені тілесні ушкодження у вигляді саден в біля завушній ділянці, правій щоці, лівому передпліччі, синець та садна на лівій кисті, які утворились від дії тупих твердих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею, якими могли бути нігті рук сторонньої особи, тощо, могли виникнути 16.07.2023 при обставинах, вказаних потерпілою, відносяться до легких тілесних ушкоджень. Експертом зазначено, що виникнення тілесних ушкоджень внаслідок падіння з положення стоячи на тверде дорожнє покриття маловірогідне (т.1, а.сп.181);

- протоколу проведення слідчого експерименту від 21.07.2023, відповідно до якого потерпіла ОСОБА_5 відтворила механізм нанесення їй 16.07.2023 ОСОБА_3 тілесних ушкоджень, а саме: за допомогою манекена показала як ОСОБА_3 схопила її лівою рукою за футболку спереду, запихала хустинку їй до рота, дряпаючи при цьому обличчя та губи, після чого продемонструвала як ОСОБА_3 завдала їй один удар долонею лівої руки по обличчю та вуху, справа, кусала її за ліву руку, а також нанесла удари лівою та правою рукою по спині (т.1, а.сп. 194-201);

- висновку експерта № 1281 від 25.07.2023, яким в ході проведення судово-медичної експертизи встановлено, що у ОСОБА_5 виявлені тілесні ушкодження у вигляді саден в біля завушній ділянці, правій щоці, лівому передпліччі, синець та садна на лівій кисті, які утворились від дії тупих твердих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею, якими могли бути нігті рук сторонньої особи, тощо, могли виникнути 16.07.2023 при обставинах, вказаних потерпілою під час проведення слідчого експерименту 21.07.2023, відносяться до легких тілесних ушкоджень. Експертом зазначено, що виникнення тілесних ушкоджень внаслідок падіння з положення стоячи на тверде дорожнє покриття маловірогідне (т.1, а.сп. 205-206);

- протоколу огляду предмету від 21.07.2023, а саме телефону марки Redmi 9C NFC, модель M2006C3MNG, в якому в додатку «диктофон» наявний аудіозапис із подією, що сталась 16.07.2023 за участю ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . До протоколу додано фототаблицю із зображенням телефону, його додатків на робочому столі екрану та запису з назвою «16 лип., 10.16» від 16.07.23 (т.1, а.сп. 186-190);

- звукозапису від 16.07.23, записаним на телефон, згідно якого між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 виник словесний конфлікт, в ході якого ОСОБА_3 нецензурно ображала останню, погрожувала фізичною розправою, після чого відібрала у потерпілої телефон, а ОСОБА_5 намагалась повернути його. Також ОСОБА_3 вказувала, щоб ОСОБА_5 видалила запис з телефона.

Крім того, допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_5 пояснила, що 16.07.2023 близько 10 години між нею та її сусідкою ОСОБА_3 виник конфлікт внаслідок заблокованого проїзду до її будинку обрізаним гіллям із дерев, що росли на ділянці ОСОБА_3 . Повідомила, що почала відкидати гілля, щоб звільнити проїзд, при цьому вона включила звукозапис на власному мобільному телефоні. В цей час, ОСОБА_3 почала її словесно ображати та погрожувати. Після чого, обвинувачена наблизилась до неї та вихватила її телефон. Внаслідок цього почалась сутичка, в процесі якої ОСОБА_3 зірвала з неї хустку, почала запихати хустку до її рота, тягала за одяг та волосся, кусала за праву, а потім за ліву руку. При цьому, ОСОБА_5 кликала на допомогу, проте нікого не було. Потерпіла вказала, що ОСОБА_3 завдала їй не менше 4 ударів по різним частинам тіла, у тому числі по голові, лівій руці та спині, намагалася повалити її на зрубані дерева, штовхнула в солому, після чого пішла з місця події. Внаслідок побиття обвинуваченою, в неї з`явились подряпини, боліла голова. По завершенню конфлікту вона одразу зайшла до сусіда ОСОБА_10 та повідомила про те, що її побила ОСОБА_3 , після чого звернулася в поліцію та в лікарню. Наступного дня було проведено судово-медичну експертизу, зафіксовано тілесні ушкодження та госпіталізовано до лікарні. Лікування тривало протягом 22 днів. Наразі постійно перебуває в стресі, переживає за своє життя та здоров`я, потребує подальшого лікування, що спричинено протиправними діями обвинуваченої. Просила задовольнити позовні вимоги повністю. Щодо міри покарання - покладається на розсуд суду.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні повідомив, що влітку 2023 року, точної дати та часу не пам`ятає, до нього прийшла ОСОБА_5 та повідомила, що її побила ОСОБА_3 під час конфлікту, що виник через розкидане сміття на земельній ділянці. Свідок зазначив, що у ОСОБА_5 було подряпане обличчя, розтріпане волосся та розірвана футболка на лівому рукаві. ОСОБА_5 попросила його бути свідком цього. Суду пояснив, що безпосередньо не бачив бійки між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . Йому відомо, що потерпіла проходила лікування в лікарні, у зв`язку із заподіяних їй тілесних ушкоджень.

Свідок ОСОБА_9 надав показання, згідно з якими він в неділю влітку 2023 року, точної дати та часу не пам`ятає, в обідній час, повернувшись до місця свого проживання, до будинку по АДРЕСА_2 , побачив заплакану дружину - ОСОБА_5 , на її обличчі були подряпини та кров, а на одній з рук (передпліччя) - сліди від укусів зубами. Вона повідомила, що її побила сусідка ОСОБА_3 , конфлікт виник через розкидане гілля на ґрунтовій дорозі, прилеглій до земельної ділянки, що їм належить. Свідок повідомив, що обличчя у дружини було подряпане і в крові. Дружина пояснила, що ОСОБА_3 почала її душити за шию, намагалася штовхнути її на гострі гілки, рукою подряпала обличчя, била в область грудей, через що були забої грудної клітки. Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень дружина скаржилась на болі в голові, погане самопочуття, проходила лікування. Наразі вона боїться самостійно перебувати на вулиці, через попередні погрози від ОСОБА_3 , постійно знервована, страждає на безсоння.

Показання, надані потерпілою та свідками у ході судового розгляду кримінального провадження, є логічними та послідовними, узгоджуються з іншими належними та допустимими доказами, здобутими у ході досудового розслідування та дослідженими під час судового розгляду кримінального провадження. Підстав обмовляти обвинувачену потерпілою та свідками не встановлено.

Щодо показань ОСОБА_3 , в яких вона заперечує свою винуватість, а також наявність в її діях складу інкримінованого проступку, суд розцінює їх як намагання обвинуваченої уникнути покарання за вчинене кримінальне правопорушення.

Суд відхиляє доводи захисника про те, що висновок судово - медичної експертизи № 1281 від 25.07.2023 року не може вважатися доказом отримання потерпілою легких тілесних ушкоджень, оскільки виконаний на підставі незаконно проведеного з потерпілою ОСОБА_5 слідчого експерименту від 23.07.2023 року, без участі понятих.

Статтею 84 КПК України визначено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно зі статтею 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

У відповідності до частини 1 статті 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Приписами частини 2 вказаної статті передбачено, що суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; 3) порушення права особи на захист; 4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; 5) порушення права на перехресний допит.

Згідно з частиною 3 статті 87 КПК України недопустимими є також докази, що були отримані: 1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; 2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; 3) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобов`язаний довести в суді під час судового провадження; 4) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01.11.2022 у справі № 344/2995/15-к, не будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання його недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи.

Також Верховний Суд зазначав, що якщо доказ визнається недопустимим з посиланням на частину 1 статті 87 КПК України, суд має зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення. Обґрунтовуючи наявність такого порушення, суд має послатися на конкретні норми Конституції та/або міжнародних договорів, якими гарантуються ці права і свободи, і за потреби на практику відповідних органів, уповноважених тлумачити ці норми, і має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим. За наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли вони: прямо та істотно порушують права і свободи людини; та/або надають підстави для сумнівів у достовірності отриманих фактичних даних, які не видалося за можливе усунути в ході судового розгляду.

Обставини проведення слідчого експерименту від 21.07.2023 та його доказове значення слід оцінити в сукупності з іншими обставинами справи.

Допитаний як свідок ОСОБА_11 , 1945 року народження, який записаний як понятий при проведенні слідчого експерименту з потерпілою, суду пояснив, що раніше не бачив та не знає потерпілу ОСОБА_5 , він не залучався в якості понятого у даному кримінальному провадженні при проведенні слідчих дій та в протоколі слідчого експерименту від 21.07.2023 не розписувався. Однак, заперечивши свою участь при проведенні слідчого експерименту від 21.07.2023, також повідомив, що у вересні 2023 року переніс операцію, яка вплинула на його здатність запам`ятовувати, а тому не всі події добре пам`ятає.

Щодо іншої особи, вказаної в якості понятого - ОСОБА_12 , то під час судового розгляду останній не міг бути допитаний, так як у грудні 2023 року помер.

Разом з цим, із дослідженого судом протоколу слідчого експерименту від 21.07.2023 слідує, що потерпіла ОСОБА_5 детально повідомила та відтворила обставини та механізм спричинення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_3 , що відображено як в змісті протоколу, так і на фототаблиці, яка долучена до вказаного протоколу.

Слідчий експеримент від 21.07.2023 був проведений за участі потерпілої ОСОБА_5 , яка в ході судового розгляду повністю підтвердила свою участь у даній слідчій дії, а також правдивість обставин, відображених у змісті протоколу слідчого експерименту від 21.07.2023.

Показання ОСОБА_5 , надані у судовому засіданні, відповідають обставинам, повідомленим нею під час слідчого експерименту від 21.07.2023, та узгоджуються із зафіксованим на фототаблиці механізмом спричинення їй тілесних ушкоджень. Будь-який тиск на неї не здійснювався при проведенні вказаної слідчої дії.

Окрім цього, судом за клопотанням прокурора, з метою всебічного з`ясування обставин у справі, допитано як свідка начальника сектору дізнання ВП №4 Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області ОСОБА_13 , яка пояснила, що вона особисто проводила слідчий експеримент 21.07.2023 із потерпілою ОСОБА_5 у приміщенні відділення поліції № 4 ЖРУП ГУНП в Житомирській області. Під час слідчого експерименту були присутні 2 понятих, один з яких ОСОБА_12 , на час розгляду справи помер, а інший понятий - ОСОБА_11 . Останній під час слідчого експерименту себе погано почував, оскільки має похилий вік. Раніше його часто залучали до проведення слідчих дій в якості понятого (більше 20 разів). Наразі ОСОБА_11 до слідчих дій як понятого більше не залучають, оскільки він може не все пам`ятати через свій похилий вік.

Суд зважає на те, що стороною захисту не доведено, які саме обставини проведення слідчого експерименту від 21.07.2023 перешкодили забезпеченню та реалізації прав і свобод ОСОБА_3 , в чому саме полягає порушення фундаментальних прав або свобод, які є сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, що не видалися за можливе усунути в ході судового розгляду.

Суд враховує, що слідчий експеримент проведено з дотриманням вимог ст. 240 КПК. Будь-які фактичні дані істотного порушення прав ОСОБА_3 внаслідок проведення указаної слідчої дії відсутні, про них не вказано як самою обвинуваченою, так і її захисником. Протокол, складений за наслідками проведення слідчої дії, відповідає вимогам ст. 104, 105 КПК, будь-яких заяв, зауважень чи доповнень не надійшло.

Відтак, аргументи захисника стосовно недопустимості протоколу проведення слідчого експерименту як джерела доказу суд не враховує.

Щодо доводів захисника про те, що недопустимість протоколу слідчого експерименту від 21.07.2023 зумовлює недопустимість інших доказів, зокрема висновку судово-медичної експертизи, то суд зазначає, що фактичні дані, зафіксовані у протоколі проведення слідчого експерименту є допустимими доказами, з огляду на вище викладені обставини.

Окрім того, згідно висновків, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року в справі № 740/3597/17, суд звертає увагу на те, що, якщо слідчий експеримент відбувся у формі допиту особи на стадії досудового розслідування, то таку слідчу дію треба розцінювати як допит і вона є самостійним джерелом доказів на цій стадії. Тому отримані від особи у процесі слідчої дії відомості, можуть використовуватись під час проведення експертиз і до них не застосовується доктрина «плодів отруєного дерева» - зазначив Верховний Суд. Аналогічний висновок зазначений у постанові Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 02.07.2024 у справі № 303/5115/15-к. Як зазначено у вказаній постанові - висновки судово-медичних експертиз підтверджують отримання потерпілими тілесних ушкоджень, встановлюють їх тяжкість, характер, кількість і локалізацію, що є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ст. 128 КК України.

Слід зазначити, що судово-медична експертиза, за результатом якої складено висновок № 1281 від 25.07.2023, проводилась за всіма матеріалами досудового розслідування № 0000092, в тому числі, з урахуванням як безпосереднього огляду експертом потерпілої (згідно акту судово-медичного обстеження № 1215 від 17.07.2023), так і показань потерпілої, наданих в ході слідчого експерименту від 21.07.2023.

Крім того, слідчий експеримент проводиться з метою перевірки відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

У свою чергу, висновком експерта № 1281 від 25.07.2023 встановлено тяжкість та характер тілесних ушкоджень за результатом судово-медичного обстеження потерпілої ОСОБА_5 . Відтак, висновок судово-медичної експертизи № 1281 від 25.07.2023 не є похідним від відомостей слідчого експерименту від 21.07.2023.

Посилання сторони захисту на те, що акт судово-медичного обстеження № 1215 від 17.07.2023 є недопустимим доказом, з огляду на його складення до внесення відомостей до ЄРДР, є безпідставними з огляду на наступне.

Конституція України гарантує кожному право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Держава створює умови для ефективного і доступного для всіх громадян медичного обслуговування.

Потерпіла особа, відповідно до вимог закону, звертається до правоохоронного органу для повідомлення про вчинення кримінального правопорушення та отримання направлення в бюро судово-медичної експертизи до реєстрації кримінального правопорушення в ЄРДР для фіксації тілесних ушкоджень.

Так, судом встановлено, що 16.07.2023 відділенням поліції №4 ЖРУП ГУНП в Житомирській області отримано заяву та зареєстровано ЄО, на підставі повідомлення зі служби 102, про те, що 16.07.2023 ОСОБА_5 заподіяно тілесні ушкодження її сусідкою ОСОБА_3 . Наступного дня ОСОБА_5 на підставі направлення начальника СД ВП №4 Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області звернулася до Житомирського обласного бюро СМЕ, де проведено її судово-медичне обстеження, під час якого у потерпілої виявлено легкі тілесні ушкодження.

У подальшому, протоколом від 21.07.2023 року прийнято заяву ОСОБА_5 про вчинене кримінальне правопорушення. Цього ж дня за даним фактом внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого, ч.1 ст. 125 КК України.

З огляду на наведене, наявність заяви потерпілої, підтвердженої актом судово-медичного обстеження, дало законні підстави для внесення заяви до ЄРДР із попередньою кваліфікацією правопорушення.

При цьому суд враховує, що з положень наказу МОЗ України №6 від 17 січня 1995 року про правила судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, зокрема п.4.5 даного наказу слідує, що крім висновку, експерт може складати акт судово-медичного дослідження (обстеження), який проводиться попередньо з метою обстеження та фіксації наявності тілесних ушкоджень, їх локалізації та ступеню тяжкості.

Тобто, даний акт є одним з документів, який у відповідності до наведеного вище наказу є невід`ємною частиною висновку експерта, оскільки має суттєве значення, на підставі якого в сукупності з іншими даними експерт повинен надати висновок щодо наявності чи відсутності тілесних ушкоджень.

Відтак, суд приходить до висновку, що акт судово-медичного обстеження не є висновком експерта, який необхідно проводити у рамках кримінального провадження, а тому проведення судово-медичного обстеження на підставі направлення дізнавача до внесення відомостей в ЄРДР не суперечить положенням кримінально-процесуального законодавства.

З приводу законності долученого до матеріалів кримінального провадження СD - R диску з аудіо записом з мобільного телефону потерпілої ОСОБА_5 , то суд зазначає, що потерпіла сама надала відповідний запис як доказ, що підтверджується її письмовою заявою про дозвіл працівникам поліції оглянути її мобільний телефон та отримати з нього звукозапис події, яка відбулась 16.07.2023 між нею та ОСОБА_3 (т.1, а.сп.185). Вказане узгоджується з п.3 ч.1 ст. 56 КПК України.

У подальшому, дізнавачем оглянуто телефон марки Redmi 9C NFC з наявним звукозаписом, складено відповідний протоколу огляду предмету від 21.07.2023, після чого аудіо запис було записано на СD - R диск та визнано їх речовими доказами у межах даного кримінального провадження (т.1, а.сп.186-193).

Жоден із учасників провадження, ані під час досудового розслідування, ані під час тривалого судового розгляду не ставив під сумнів належність голосу на даному аудіо запису саме обвинуваченій ОСОБА_3 та не клопотав перед судом призначення будь-яких експертиз, щодо з`ясування питання належності голосу обвинуваченій на аудіо записі.

Будь-які докази істотного порушення прав і основоположних свобод ОСОБА_3 внаслідок долучення вказаного запису, конкретно не вказані ні самою обвинуваченою, ні її захисником.

За вказаних обставин, надання особисто потерпілою аудіо запису, як доказу, не порушує норм ст. 85-86 КПК України.

Щодо твердження сторони захисту про незаконність повідомлення про підозру, оскільки ОСОБА_3 не перебувала у відділенні поліції № 4 ЖРУП ГУНП в Житомирській області 26.07.2023 та не отримувала там підозри, - суд вважає їх безпідставними.

Так, факт особистого вручення 26.07.2023 повідомлення про підозру ОСОБА_3 за ч.1 ст. 125 КК України підтверджується письмовим повідомленням про підозру з роз`ясненням прав та обов`язків, де містяться відповідні відмітки ОСОБА_3 та її підпис. Під час судового засідання остання, ознайомившись із вказаним письмовим документом, не заперечила, що це вона розписалась у повідомленні про підозру.

Заперечення обвинуваченою ОСОБА_3 часу отримання підозри (зазначено 07 година 13 хвилин) не свідчить, що їй взагалі не вручалось повідомлення про підозру від 26.07.2023 за ч.1 ст. 125 КК України та не роз`яснювались відповідні права, у тому числі право на захист (ст. 59 Конституції України та ст. 42 КПК України).

Також, допитана в якості свідка начальник сектору дізнання ВП №4 Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області ОСОБА_13 суду пояснила, що вона повідомляла ОСОБА_3 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, це відбулось 26.07.2023 після 18 год. Щодо вказівки у повідомленні про підозру часу вручення - 7 год. 13 хв. зазначила, що можливо допущено помилку, а правильний час - 19 год. 13 хв. Відмітка у повідомленні про підозру про ознайомлення з підозрою проставляється самостійно підозрюваною, а тому ОСОБА_3 могла невірно зазначити час. Також свідок повідомила, що ОСОБА_3 особисто отримала повідомлення про підозру, їй роз`яснено права, остання відмовилась від захисника. Допит підозрюваної ОСОБА_3 здійснювався 27.07.2023 дізнавачем ОСОБА_14 , яка перебуває у її підпорядкуванні, тобто вже після попереднього вручення підозри ОСОБА_3 . Будь-які скарги щодо допиту підозрюваної ОСОБА_3 , а також щодо обставин їй вручення підозри не надходили.

Крім того, з дослідженої копії Журналу обліку доставлених, відвідувачів та запрошених до відділення поліції №4 Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області слідує, що ОСОБА_3 знаходилась у відділенні поліції 26.07.2023 з 18 год. 55 хв. до 19 год. 20 хв.

Посилання ОСОБА_3 на те, що підпис у вказаному журналі в графі «Особистий підпис доставленого, відвідувача, запрошеного» їй не належить суд оцінює критично. Так, на час судового розгляду даної справи відповідні докази суду не надано.

У свою чергу суд зазначає, що безпідставними є вимоги захисника щодо витребування оригіналу вказаного журналу для подальшого ініціювання проведення судової почеркознавчої експертизи з метою ідентифікації підпису, оскільки перевірка дійсності підпису у зазначеному документі не входить до предмета доказування кримінального провадження за ч.1 ст. 125 КК України та не сприятиме розгляду справи у розумні строки.

Щодо доводів захисника про недопустимість усіх доказів кримінального провадження, оскільки вони не були відкриті стороні захисту, то суд вважає їх необґрунтованими.

У відповідності до правових позицій, викладених в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24.10.2022 у справі № 216/4805/20 - за загальним правилом сторона кримінального провадження зобов`язана письмово підтвердити протилежній стороні, а потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження - прокурору факт надання їм доступу до матеріалів із зазначенням найменування таких матеріалів (ч. 9 ст. 290 КПК).

При цьому, закон не визначає певної форми процесуального документа, яким би підтверджувався факт надання доступу та ознайомлення з матеріалами провадження, а лише встановлює, що цей факт повинен бути письмово підтверджений самим учасником кримінального провадження, якому надано доступ. Такі письмові документи повинні додаватися до матеріалів кримінального провадження як підтвердження того, що кожна із сторін виконала свої обов`язки і не порушила прав учасників кримінального провадження.

У постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 02 лютого 2022 року (справа № 522/7444/21) суд дійшов висновку, що «закон не визначає певної форми процесуального документа, яким би підтверджувався факт надання доступу та ознайомлення з матеріалами провадження, а лише встановлює, що цей факт повинен бути письмово підтверджений самим учасником кримінального провадження, якому надано доступ. Крім того, відсутність найменувань відкритих матеріалів досудового розслідування, до яких було надано доступ стороні захисту, в цьому кримінальному провадженні не може свідчити про невідкриття таких матеріалів у розумінні приписів ч. 12 ст. 290 КПК».

Частиною 5 статті 301 КПК України визначено, що у разі прийняття прокурором рішення про звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурор зобов`язаний у межах строків, визначених частиною другою цієї статті, забезпечити надання особі, яка вчинила кримінальний проступок, або її захиснику, потерпілому чи його представнику копій матеріалів дізнання шляхом їх вручення, а у разі неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень, зокрема шляхом надсилання копій матеріалів дізнання за останнім відомим місцем проживання чи перебування таких осіб. У разі відмови вказаних осіб їх отримати чи зволікання з отриманням вказані особи вважаються такими, що отримали доступ до матеріалів дізнання. Про відмову від отримання копій матеріалів дізнання чи неотримання таких копій складається відповідний протокол, який підписується прокурором та особою, яка відмовилася отримувати, або прокурором, якщо особа не з`явилася для отримання копій матеріалів дізнання.

Судом встановлено, що при направленні до суду обвинувального акту прокурором долучено розписку ОСОБА_3 від 28.07.2023 про отримання копії обвинувального акту у кримінальному провадженні № 0000092 на 4 арк, копії реєстру матеріалів досудового розслідування на 1 арк, а також копій матеріалів кримінального провадження на 67 арк. Факт підписання указаної розписки ОСОБА_3 не заперечила.

Зміст указаної розписки свідчить, що ОСОБА_3 отримала копії всіх необхідних документів для забезпечення свого захисту у суді від пред`явленого обвинувачення.

Крім того, підлягає врахуванню висновки Верховного Суду, наведені у постанові від 01.11.2022 у справі № 344/2995/15-к, в якій суд відхилив довід сторони захисту щодо істотного порушення кримінального процесуального закону через невчасне відкриття їй доказів, представлених стороною обвинувачення. При цьому суд зазначив, що законодавець у статті 290 КПК встановив процедуру, яка забезпечує реалізацію одного з елементів права на справедливий суд, а саме надає сторонам судового розгляду можливість ознайомитися з доказами кожної з них і підготувати правову позицію, що буде ними обстоюватись у змагальній процедурі судового розгляду. Таким чином, порушення вимог статті 290 КПК має розглядатися з погляду забезпечення для сторін такої можливості.

Суд виснував, що коли сторона вимагає скасування або зміни судового рішення, посилаючись на порушення, допущене під час кримінального провадження, вона має обґрунтувати не лише наявність такого порушення, але й переконати, що воно істотно позначилося на можливостях сторони відстоювати свою позицію у справі і не було виправлено в ході кримінального провадження. Для цього сторона, крім іншого, має продемонструвати, що вона під час кримінального провадження вжила заходів у межах процесуальних можливостей, наданих їй кримінальним процесуальним законодавством, для виправлення ситуації, що склалася внаслідок стверджуваного порушення, і скористалася можливостями, наданими їй іншою стороною та/або судом. Права сторони буде порушено не стільки у випадку, якщо доказів не буде або буде не в повному обсязі відкрито на стадії завершення досудового розслідування, скільки тоді, коли суд, обізнаний із порушенням права сторони на своєчасне ознайомлення з матеріалами іншої сторони, не вжив належних заходів для виправлення ситуації.

Під час розгляду судом кримінального провадження № 0000092 прокурором надано протокол відкриття додаткових матеріалів у порядку ч.11 ст. 290 КПК України, датований 02.04.2024 із описом таких матеріалів та доказами вручення відповідних матеріалів захиснику та обвинуваченій (т.1, а.сп.149-165).

У подальшому, при дослідженні доказів сторони обвинувачення захисник висловлював свою позицію щодо належності, допустимості та достатності всіх доказів, заявляв клопотання, в тому числі про визнання доказів недопустимими, витребування доказів, про допит свідків, тощо.

Проаналізувавши все вищевикладене, суд приходить до висновку, що істотних порушень фундаментальних прав та свобод будь-яких осіб, в тому числі і обвинуваченої ОСОБА_3 , при проведенні досудового розслідування, отриманні зазначених вище доказів та відкритті цих доказів стороні захисту, що мали б наслідком визнання таких доказів недопустимими відповідно до положень ст.87 КПК України, органом досудового розслідування та стороною обвинувачення допущено не було.

Судом в ході судового розгляду досліджені всі процесуальні джерела доказів (ст. 84 КПК України), які були заявлені та надані на підтвердження обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (ст. 91 КПК України), в обсязі, визначеному відповідно до ст. 349 КПК України та в порядку, передбаченому § 3 глави 28 КПК України.

Суд, розглядаючи кримінальне провадження, та зберігаючи об`єктивність і неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав, а також виконання процесуальних обов`язків, - прийшов до наступних висновків.

Відповідно до ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст. 94 КПК оцінка доказів у вироку є виключною компетенцією суду, який постановляє вирок.

Згідно зі сталою практикою Верховного Суду під час оцінки доказів слід керуватися критерієм доведення винуватості поза розумним сумнівом. У достовірності факту (винуватості особи) не повинно залишитися розумних сумнівів. Це не означає, що в його достовірності взагалі немає сумнівів, а означає, що всі альтернативні можливості пояснення наданих доказів є надмірно малоймовірними.

За правилами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи в сукупності досліджені під час судового розгляду докази з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого кримінального проступку доведена, та її діяння кваліфікує ч.1 ст. 125 КК України, як умисні дії, які виразилися у спричиненні ОСОБА_5 умисних легких тілесних ушкоджень.

Призначаючи покарання обвинуваченій, суд керується положеннями ст.65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст.12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України відноситься до категорії кримінальних проступків.

Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого відповідно до положень ст.66 КК України не встановлено. Обставини, що обтяжують покарання - відсутні.

Також суд враховує особу обвинуваченої, за раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, офіційно працевлаштована, має на утриманні неповнолітню дочку, не має негативних характеристик за місцем проживання, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває частково визнала свою винуватість.

Враховуючи наведені вище обставини, з урахуванням думки учасників процесу, зокрема потерпілої, яка щодо міри покарання покладається на розсуд суду, а також запропоноване прокурором покарання, суд вважає доцільним призначити ОСОБА_3 покарання у межах санкції ч. 1 ст. 125 КК України - у виді штрафу.

На переконання суду, покарання у виді штрафу буде справедливим, співмірним вчиненому правопорушенню, достатнім та необхідним для попередження вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень та його виправлення.

Що стосується заявленого цивільного позову, суд приходить до наступних висновків.

Згідно частини другої статті 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (п.3 ч.1 ст. 91 КПК).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

У п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (з наступними змінами) роз`яснено, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, завдана фізичній особі, майну фізичної особи чи майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Отже, шкода, завдана фізичній особі, зокрема, витрати, які пов`язані з лікуванням та заходами, спрямованими на відновлення здоров`я, підлягає відшкодуванню особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Доводи захисника про те, що позивачем не доведено потребу у прийомі потерпілою таких лікарських засобів, як Амардін та Нейроцетин , загальною вартістю в 2 385 грн. 60 коп., суд вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються копією виписки з медичної картки стаціонарного хворого №2949, в якій описано медикаментозне лікування, що проходила ОСОБА_5 під час знаходження на стаціонарному лікуванні, згідно з яким потерпіла приймала, зокрема такі лікарські засоби як Амардін та Нейроцетин .

Також суд критично оцінює твердження захисника про те, що ОСОБА_5 не підтверджено необхідність направлення для проходження МРТ, вартістю в 1150 гривень. Суд при цьому враховує, що тілесні ушкодження завдано потерпілій, зокрема в ділянці голови, а тому, з урахуванням діагнозу ЗЧМТ та струс головного мозку, які зазначені у виписці з медичної картки стаціонарного хворого №2949, проходження МРТ головного мозку є виправданим.

Суд вважає доведеним: факт завдання шкоди ОСОБА_5 неправомірними діями ОСОБА_3 ; причинний зв`язок між винними діями обвинуваченої та шкодою, завданою потерпілій внаслідок заподіяння їй тілесних ушкоджень цивільним відповідачем. Тому, суд приходить до висновку, що заподіяна матеріальна шкода, що полягає у витратах на лікування та обстеження ОСОБА_5 в сумі 4837,14 гривень, що підтверджена копією виписки з медичної картки стаціонарного хворого №2949 із зазначенням проведеного лікування та призначенням лікарських засобів, відповідними фіскальними чеками на придбання медичних засобів, проходження МРТ (а.сп. 33-36, 39), підлягає стягненню з цивільного відповідача.

Щодо відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 з подальшими змінами, передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

В обґрунтування цивільного позову ОСОБА_5 зазначила, що в результаті умисних дій обвинуваченої їй була заподіяна моральна шкода, яку вона оцінює в розмірі 200 000 гривень, враховуючи ступінь втрати здоров`я, характер моральних переживань та фізичних страждань, тривалість лікування.

Суд погоджується з доводами позивача щодо спричинення їй моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідача, однак вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що неправомірними діями відповідача було завдано позивачу легкі тілесні ушкодження, що свідчить про перенесення нею фізичного болю, що безумовно негативно позначилося на її психологічному та фізичному стані. Внаслідок неправомірних дій обвинуваченої позивач була змушена змінити свій звичний спосіб життя, зверталася до лікарів, проходила стаціонарно курс лікування для відновлення стану здоров`я, не отримувала в повному обсязі заробітну плату за місцем основної та додаткової роботи. Вказане підтверджується копіями виписки з медичної картки стаціонарного хворого №2949, інформаційної довідки з електронної системи охорони здоров`я станом на 19.07.2023, довідок з місця роботи та копій наказів про прийняття ОСОБА_5 на роботу КУ «Хорошівський психоневрологічний інтернат» та в КНП «Хорошівський центр первинної медико-санітарної допомоги Хорошівської селищної ради», довідок про заробітну плату (т.1, а.сп.37-47).

Крім того, як зазначено у позовній заяві та підтверджено потерпілою в судовому засіданні, внаслідок неправомірних дій ОСОБА_3 та перенесення сильного психологічного стресу, вона перебуває у постійному нервовому напруженні, пригніченому стані, виникло почуття образи, обурення та побоювання щодо свого здоров`я, погіршилися стосунки з односельчанами, виникли порушення сну та почуття постійної тривоги.

Вищезазначене безумовно призвело до моральних страждань ОСОБА_5 ..

Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню, суд враховує обставини справи, характер та обсяг страждань позивача, характер немайнових втрат, зокрема, зважає на рівень фізичного болю та душевних страждань, яких зазнала потерпіла у зв`язку з ушкодженням здоров`я, протиправною поведінкою зі сторони ОСОБА_3 . При цьому, судом зауважується, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення, та у жодному разі не може вважатися покаранням винної особи.

З урахуванням викладеного, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості суд дійшов висновку, що пропорційною компенсацією моральних страждань потерпілого буде відшкодування обвинуваченим спричиненої моральної шкоди у розмірі 10000,00 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог - слід відмовити.

Підстав для застосування до обвинуваченої запобіжного заходу немає.

Питання про долю речових доказів суд вирішує в порядку ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати відсутні, арешт на майно не накладався, інші заходи забезпечення кримінального провадження не обиралися, у зв`язку з чим питання щодо них судом не вирішується.

Керуючись ст. 100, 371, 373, 374 КПК України, суд

у х в а л и в :

ОСОБА_3 визнати винуватою у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 Кримінального кодексу України, і призначити їй покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень 00 копійок.

Запобіжний захід ОСОБА_3 до вступу вироку в законну силу не обирати.

Речові докази: CD диск із аудіо записом від 16.07.2023 - залишити в матеріалах судової справи.

Цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 матеріальну шкоду у розмірі 4837 (чотири тисячі вісімсот тридцять сім) гривень 14 копійок, а також моральну шкоду у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень 00 копійок. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Вирок може бути оскаржений до Житомирського апеляційного суду через Володарсько - Волинський районний суд Житомирської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку. Копію вироку негайно вручити обвинуваченому та прокурору.

Головуючий суддя: ОСОБА_1