Справа № 201/1185/25
Провадження № 1-кп/201/688/2025

ВИРОК

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2025 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська кримінальне провадження № 0000077, внесене до ЄРДР 16.01.2025 року, по обвинуваченню:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, маючого вищу освіту, не одруженого, утриманців не маючого, не працюючого, зареєстрованого і проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України,

В судовому засіданні приймали участь:

прокурор ОСОБА_4

обвинувачений ОСОБА_3

потерпіла ОСОБА_5

ВСТАНОВИВ:

1.Обставини, які встановлені судом

ОСОБА_3 , перебуваючи за місцем спільного проживання зі своєю матір`ю ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , маючи прямий умисел на заподіяння фізичних, психологічних страждань останній, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи негативні наслідки, систематично, у період часу з 26.05.2024 по 15.01.2025 вчиняв фізичне та психологічне насильство, що призвело до психологічних страждань ОСОБА_5 .

Так, 26.05.2024 приблизно о 07:00 год. у ОСОБА_3 за місцем спільного проживання зі своєю матір`ю ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , в ході раптово виниклого словесного конфлікту з останньою на ґрунті неприязних відносин, виник умисел, спрямований на умисне вчинення психологічного та фізичного насильства, і реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_3 , усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, умисно вчинив відносно потерпілої ОСОБА_5 дії психологічного та фізичного насильства, а саме принижував шляхом висловлювання словесних образ нецензурного характеру та штовхав.

За вказаним фактом ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності та постановою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 25.06.2024 його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП.

Далі, 23.10.2024 приблизно о 08:00 год, у ОСОБА_3 за місцем спільного проживання зі своєю матір`ю ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , в ході раптово виниклого словесного конфлікту з останньою на ґрунті неприязних відносин, виник умисел, спрямований на умисне вчинення психологічного насильства, і реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_3 , усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, умисно повторно вчинив відносно потерпілої ОСОБА_5 дії психологічного насильства, а саме - принижував шляхом висловлювання словесних образ нецензурного характеру та погрожував.

За вищевказаним фактом ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності.

Далі, 11.11.2024 приблизно о 16:30 год, у ОСОБА_3 за місцем спільного проживання зі своєю матір`ю ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , в ході раптово виниклого словесного конфлікту з останньою на ґрунті неприязних відносин, виник умисел, спрямований на умисне вчинення психологічного насильства, і реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_3 , усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, умисно повторно вчинив відносно потерпілої ОСОБА_5 дії психологічного насильства, а саме - принижував шляхом висловлювання словесних образ нецензурного характеру та погрожував.

За вищевказаним фактом ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності та постановою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 06.12.2024 його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП.

Далі, 16.11.2024 приблизно о 13:00 год, у ОСОБА_3 за місцем спільного проживання зі своєю матір`ю ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , в ході раптово виниклого словесного конфлікту з останньою на ґрунті неприязних відносин, виник умисел, спрямований на умисне вчинення психологічного насильства, і реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_3 , усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, умисно повторно вчинив відносно потерпілої ОСОБА_5 дії психологічного насильства, а саме - принижував шляхом висловлювання словесних образ нецензурного характеру та погрожував.

За вищевказаним фактом ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності та постановою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16.12.2024 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП.

Далі, 15.01.2025 приблизно о 10:30 год, у ОСОБА_3 за місцем спільного проживання зі своєю матір`ю ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , в ході раптово виниклого словесного конфлікту з останньою на ґрунті неприязних відносин, виник умисел, спрямований на умисне вчинення психологічного насильства, і реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_3 , усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, умисно повторно вчинив відносно потерпілої ОСОБА_5 дії психологічного насильства, а саме - принижував шляхом висловлювання словесних образ нецензурного характеру.

Таким чином, ОСОБА_3 упродовж травня 2024 року - січня 2025 року, у порушення ст. 28 Конституції України, ст.ст.51-56 Сімейного кодексу України, умисно систематично вчиняв фізичне, психологічне насильство стосовно своєї матері ОСОБА_5 , що призводило до фізичних, психологічних (моральних) страждань останньої.

Внаслідок систематичних протиправних дій з боку ОСОБА_3 його матір ОСОБА_5 зазнала фізичного, психологічного насильства, яке виразилось в словесних образах нецензурного характеру, погрозах, штовханні, що викликало у останньої фізичні, психологічні (моральні) страждання.

Умисні дії ОСОБА_3 , які виразились у умисному систематичному вчиненні фізичного, психологічного насильства щодо іншої особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, що призводить до фізичних та психологічних страждань та погіршення якості життя потерпілої особи (домашнє насильство), кваліфіковані за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України.

2.Позиція обвинуваченого

Під час судового розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_3 визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення повністю та підтвердив його вчинення при викладених вище обставинах, щиро розкаявся у вчиненому, просив суд суворо не карати, разом з тим перед своєю матір`ю не вибачився.

3.Позиція потерпілої

Потерпіла ОСОБА_5 підтвердила обставини, які зазначені в обвинувальному акті, наголосила, що її син ОСОБА_3 систематично вчиняє фізичне і психологічне насильство щодо неї (постійні приниження, словесні образи нецензурного характеру, погрози, штовханини, постійно завдає удари ногою під її дупу), незважаючи на присутність при цьому її чоловіка батька обвинуваченого, який переніс інсульт і знаходиться у лежачому стані, просила суд призначити своєму синові найсуворіше покарання, яке пов`язане з реальним позбавленням волі. Наголосила, що її син ОСОБА_3 і після надходження обвинувального акту до суду не зупинився і продовжує систематично вчиняти фізичне та психологічне насильство щодо неї, що призводить до фізичних та психологічних страждань та погіршення якості її життя, навіть у день суду вранці він її в нецензурній формі знов образив і завдав удару ногою під її дупу.

4. Докази, які досліджені судом

Прокурор надав усне клопотання про розгляд справи у скороченому провадженні, на підставі частини 3 ст. 349 КПК України, проти якого учасники не заперечили.

На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, враховуючи повне визнання обвинуваченим своєї вини, а також те, що обвинувачений не оспорює всі обставини справи, за згодою учасників судового провадження судом визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Судом з`ясовано, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, сумніву в добровільності та істинності його позиції немає. Сторонам судового провадження роз`яснено, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.

При цьому суд обмежився допитом потерпілої, обвинуваченого, дослідив документи, які характеризують його особу та документи, які підтверджують процесуальні витрати.

Прийняття судом рішення про проведення скороченого судового розгляду свідчить про те, що обставини, які сторони не оспорюють, будуть вважатися встановленими в судовому засіданні і суд буде це враховувати при постановленні вироку.

Крім того, дане рішення повністю узгоджується з вимогами пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу III Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи "Відносно спрощеного кримінального правосуддя" та практики Європейського суду з прав людини щодо їх застосування, згідно з якими, суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

5.Висновок суду про винуватість

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, повністю та об`єктивно доведена.

Суд вважає, що умисні дії ОСОБА_3 , які виразились у вчиненні домашнього насильства, тобто умисного систематичного вчинення фізичного та психологічного насильства щодо іншої особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, що призводить до фізичних та психологічних страждань та погіршення якості життя потерпілої особи, кваліфіковані за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, вірно.

6. Мотиви призначення покарання та ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку і положення закону, якими керувався суд

Під час вчинення кримінального правопорушення за даним кримінальним провадженням обвинувачений був осудний у розумінні ст. 19 КК України.

При призначенні покарання суд враховує вимоги ст.ст.65-67 КК України та роз`яснення, що містяться в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), а саме: ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про винну особу, та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також вимоги ч. 2 ст. 50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.

Зазначене узгоджується із положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якою встановлено, що кожен (…) при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.

При цьому, суд враховує позицію ЄСПЛ, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Призначаючи покарання обвинуваченому суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, виходячи з положень ч. 4 ст. 12 КК України, віднесено законом до категорії нетяжкого злочину.

При визначенні виду та міри покарання, яке слід застосувати до обвинуваченого, суд враховує характер та ступінь тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення, визнання вини, соціальне та матеріальне становище, стан здоров`я, неперебування на обліку у лікарів нарколога і психіатра, рівень культури та освіти, соціально-психологічні риси, вік, вчинення кримінального правопорушення вперше.

Обставин, які, відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченому, судом не встановлено, оскільки суд не може прийняти заявлену прокурором за таку обставину «щире каяття» з огляду на те, що потерпіла повідомила, що її син ОСОБА_3 після надходження обвинувального акту до суду продовжує систематично вчиняти фізичне та психологічне насильство щодо неї, що призводить до фізичних та психологічних страждань та погіршення якості її життя, що, на думку суду, вказує на відсутність у ОСОБА_3 щирого каяття.

Так, щире каяття полягає у визнанні у суді обставин, регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК України, щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. її час, місце, спосіб учинення та активне сприяння розкриттю злочину. Щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (п. 3 ПП ВСУ від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»). Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне, визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (постанови ККС ВС від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к; від 09.10.2018 року у справі № 756/4830/17-к).

Обставиною, яка, відповідно до ст. 67 КК України, обтяжує покарання обвинуваченому, суд відносить вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, тобто своєї 71-річної матері.

При призначенні покарання суд виходить із наступного.

Згідно з ч. 1 і ч. 2 ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

За приписом ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, визнання вини, вчинення кримінального правопорушення вперше, думки прокурора і потерпілої, які просили призначити покарання, яке пов`язане з реальним позбавленням волі, відсутність пом`якшуючої покарання обставини і наявність його обтяжуючої, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, яке він повинен відбути реально.

При цьому підстав для застосування положень ст.ст. 69, 75 КК України при призначенні покарання суд не вбачає.

Призначене покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами осіб, які притягаються до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Призначаючи обвинуваченому зазначене вище покарання, суд виходить із того, що воно є достатнім для його виправлення і перевиховання, запобігання вчиненню нових злочинів, що відповідає його особі та є достатнім для досягнення передбачених ч. 2 ст. 50 КК України цілей покарання.

7. Вирішення цивільного позову

Цивільний позов відсутній.

8.Вирішення питання про долю речових доказів

Судом вирішується питання про речові докази у справі в силу ч. 9 ст. 100 КПК України, яка відповідно передбачає, що питання про долю речових доказів і документів вирішується судом при ухваленні судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження в тому випадку, якщо такі речові докази або документи були надані суду.

9.Інші рішення щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку

Згідно із п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України у резолютивній частині вироку зазначається, зокрема «рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження», у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили».

Суд враховує, що різниця між пунктами а) та с) статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказує, що ці пункти визначають різний правовий характер, різні підстави, різні вимоги до рішення про тримання під вартою.

Пункт а) вимагає лише законного вироку суду, яким особу визнано винуватою і призначено відповідне покарання. Пункт с) вимагає розумної підозри, наявності ризиків, якомога коротшого періоду перебування під вартою невинуватої особи. Крім того, для затримання за пунктом с) передбачаються спеціальні гарантії частини 3 статті 5 Конвенції. Також гарантії частини 4 статті 5 Конвенції мають дуже обмежене застосування до пункту а).

За правом багатьох країн затримання у очікуванні розгляду апеляції вважається попереднім триманням під вартою і засуджена особа не починає відбувати своє покарання, поки вирок не набере чинності. Однак відмінності між підходами до процедури призначення покарання є відмінності за формою, а не за суттю, якщо розглядати наслідки для зацікавленої особи. Слід вважати, що стаття 5 §1 а), в якій не зазначається про припустимі форми правового механізму, за яким особа може законно триматися під вартою «після засудження», залишає державам-учасницям свободу вибору в цьому питанні (правова позиція, викладена у рішенні «Monnel and Morris v. the United Kingdom», заяви № 9562/81 та 9818/82, від 02 березня 1987 року).

Обвинувачений вважається затриманим «після засудження компетентним судом» у значенні статті 5 § 1 a) після того, як рішення було винесено в першій інстанції, навіть якщо воно ще не виконується і підлягає оскарженню (правова позиція, викладена в рішенні ЄСПЛ «Ruslan Yakovenko v. Ukraine», заява № 5425/11, від 04 червня 2015 року).

Термін «після засудження» не можна тлумачити так, ніби він стосується лише остаточного засудження. Не можна ігнорувати того, що винуватість особи, яка тримається під вартою під час апеляційного або наглядового провадження, вже встановлена в ході судового розгляду, проведеного відповідно до вимог статті 6 (правова позиція, викладена в рішенні ЄСПЛ «Wemhoff v. Germany», заява 2122/64, від 27 червня 1968 року).

Отже, незважаючи на те, що за законодавством України таке тримання під вартою термінологічно відрізняється від відбування покарання за вироком, що набрав законної сили, з погляду статті 5 Конвенції воно буде розглядатися як таке, що підпадає під пункт а): законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом.

Відповідно немає необхідності у будь-якому клопотанні при вирішення питання запобіжного заходу на цій стадії, оскільки суд у цьому випадку діє у якості влади, що призначила покарання і забезпечує його виконання, а не вирішує спір між сторонами; немає потреби аналізувати питання, необхідні для тримання під вартою до вироку: розумна підозра стає неактуальною, оскільки вже є висновок про винуватість, ризики не мають значення, оскільки відбувається де факто відбування покарання, обґрунтованість вироку не потребує періодичного перегляду; обмеження строку дії запобіжного заходу має на меті забезпечити можливість періодичного перегляду тримання під вартою до вироку, у разі винесення обвинувального вироку міркування, які зумовлюють необхідність періодичного перегляду, не мають значення, тому тримання під вартою на підставі вироку здійснюється для забезпечення його виконання, в той час, як ст. 197 КПК України передбачає не строк тримання під вартою, а строк дії відповідної ухвали, після якого вона втрачає силу, а тому вирок діє протягом строку покарання, якщо не скасований. Обґрунтованість вироку не стосується законності тримання під вартою, навіть у разі його скасування, тримання під вартою на його підставі буде законним, у тому числі з погляду статті 5 Конвенції.

Враховуючи викладене, з огляду на те, що суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі, яке він має відбувати реально, отже, з метою виконання вироку та запобіганню спробам засудженого ухилитися від відбуття покарання, ризик чого значно підвищується в умовах введеного в Україні воєнного стану, з урахуванням того, що після направлення обвинувального акта до суду ОСОБА_3 продовжує систематично вчиняти фізичне та психологічне насильство щодо своєї матері, що призводить до фізичних та психологічних страждань та погіршення її якості життя, тому до набрання вироком законної сили його слід взяти під вартою в залі суду.

Витрати на проведення експертних досліджень у кримінальному провадженні становлять 2500 гривень за висновком психологічної експертизи №13/01/25 від 23.01.2025 (т. 1 а.п. 23). Вказану суму слід стягнути з засудженого.

Керуючись ст.ст. 100, 369, 371-374, 382 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, та призначити покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили з метою його виконання ОСОБА_3 взяти під варту в залі суду негайно та з цього часу обчислювати початок строку відбуття покарання.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь судового експерта ОСОБА_6 витрати на проведення судової психологічної експертизи в розмірі 2500,00 грн.

Цивільний позов відсутній.

Речові докази відсутні.

Роз`яснити учасникам судового провадження право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана сторонами кримінального провадження до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти діб з дня проголошення вироку суду з урахуванням особливостей, передбачених ч. 2 ст. 349 КПК України.

Суддя ОСОБА_1