КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/8378/22 Головуючий в І інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/3268/2025 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

24 лютого 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2025 року,-

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого в режимі ВКЗ ОСОБА_6 ,

захисника в режимі ВКЗ ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2025 року клопотання прокурора задоволено, продовжено відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком до 24 березня 2025 року включно.

Визначено ОСОБА_6 розмір застави достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України, у розмірі 100 (ста) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 302 800 (триста дві тисячі вісімсот) грн. 00 коп.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував дані про його особу, який не одружений, не працює, є раніше неодноразово судимою особою за вчинення злочинів у сфері обігу наркотичних засобів, обвинувачується, зокрема, у вчиненні особливо тяжкого злочину за який передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна, те, що відносно останнього на розгляді Подільського районного суду міста Києва перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, та дійшов висновку, що продовжують існувати ризики переховування від суду, незаконного впливу на свідків та ризик вчинення іншого кримінального правопорушення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невмотивованість та необґрунтованість рішення суду, просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24.01.2025 та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з забороною залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 без дозволу суду, за винятком отримання повістки у військкоматі і проходження ВЛК, надання невідкладної медичної допомоги йому та необхідності прямувати до зони укриття у разі оголошення повітряної тривоги в межах строку дії ухвали, тобто до 24.03.2025, із зобов`язанням виконання обов`язків, передбачених п.п. 1-3 ч. 5 ст. 194 КПК України.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, захисник вказує, що ризики, на які посилається в ухвалі суд, жодним чином не підтверджені доказами, а при продовженні строку тримання під вартою суд залишив поза увагою те, що підозра є необґрунтованою, що обвинувачений був звільнений з-під варти і знаходився на свободі дев`ять місяців та дотримувався процесуальних обов`язків, не намагався покинути України, має постійне місце проживання у м. Бровари Київської області, на його утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей, є засновником і директором підприємства, тобто має стійкі соціальні зв`язки.

Також апелянт зазначає, що всупереч вимогам ст. ст. 177, 178, ч. 1 ст. 183, 184 КПК України клопотання прокурора та ухвала суду не містять виклад обставин, на підставі яких суд, прокурор дійшли висновку про наявність кількох ризиків, зазначених у клопотанні прокурора, і посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини та не обґрунтовано недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Апелянт наголошує, що ОСОБА_6 знаходився тривалий час на свободі під час досудового розслідування і жодних зауважень щодо невиконання покладених на нього Законом приписів не мав, чому суд першої інстанції не надав оцінки; докази того, що ОСОБА_6 намагався чи зустрівся із свідками у кримінальному провадженні відсутні, докази того, що він вчиняв вплив на свідків відсутні; докази того, що він намагався (збирав документи) для перетину Державного кордону за наявності у нього трьох неповнолітніх дітей відсутні.

Захист звертає увагу, що обвинуваченому було знову обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не з підстав ст.177 КПК. а тому, що колишня адвокат ОСОБА_6 , ОСОБА_9 у судовому засіданні 03.10.2024р. заявила, що хоче забрати заставу, судове засідання проводилося в режимі відео зв`язку з поганим звуком і ОСОБА_6 не зрозумів про що іде мова, у той час суд йому не пояснив, що буде у разі того, якщо адвокат забере заставу. Після цього, його ув`язнили, адвокат ОСОБА_9 забрала грошові кошти і перестала виходити на зв`язок.

Крім того, захисник вказує, що у кримінальному провадженні зібрані всі докази, відбувається розгляд справи у суді, тобто знищити докази ОСОБА_6 не може. Також апелянт вказує, що ризик втечі, який суд першої інстанції зазначає, як підставу тримання під вартою, є маловірогідним, враховуючи сталі зв`язки ОСОБА_6 з сім`єю. ОСОБА_6 має міцні соціальні зв`язки, проживає за адресою у АДРЕСА_1 , має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, з якими проводить час та забезпечує їх ( колишня дружина не подавала на аліменти, адже батько забезпечував дітей), має вищу освіту, є засновником і керівником ТОВ «Великі перегони», але суд зазначає протилежне, що він не працевлаштований. Також, апелянт звертає увагу, що підставою, яка говорить про безпідставність посилання суду на ризик переховування - є воєнний стан в країні, закриті кордони.

Окрім іншого, апелянт зазначає, що ризик вчинити інші кримінальні правопорушення відсутній, а посилання суду першої інстанції на направлення до Подільського районного суду м. Києва обвинувального акту за яким рішення(вирок) відсутнє, не може бути підставою для обґрунтування тримання під вартою, адже порушує принцип презумпції невинуватості закріплений у ч. 1 ст. 17 КПК, згідно з якою ніхто не може бути визнаний винним у вчиненні злочину, а також підданий кримінальному покаранню інакше як за вироком суду й відповідно до закону.

Також в апеляційній скарзі йдеться про те, що ОСОБА_6 має право і бажання проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, для чого йому слід пройти ВЛК, проходження якого в умовах СІЗО утруднено, майже не можливе. При цьому, як вказує апелянт, ОСОБА_6 має рекомендаційний лист військової частини, яка готова прийняти його на посаду водія. Отже, з метою проходження ВЛК і залучення до лав ЗСУ, ОСОБА_6 просить змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу з підстав наведених у ній, думку прокурора, яка просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду, вивчивши надані судом першої інстанції матеріали провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває об`єднане кримінальне провадження №0000818 від 28.03.2022 з кримінальними провадженнями №0001129 від 16.05.2022, №0002690 від 23.06.2024 за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ч. ч. 2, 3 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2025 року клопотання прокурора задоволено та продовжено щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком до 24 березня 2025 року включно з визначенням розміру застави.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини за яких таке продовження можливе.

Так, судом першої інстанції були заслухані пояснення прокурора, обвинуваченого та його захисника для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

При розгляді питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання та правильно встановив, що продовжують існувати обґрунтовані ризики, передбаченіп. 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які на даний час виключають можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, то на переконання колегії суддів, вони є безпідставними, з огляду на наступне.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Як правильно встановив суд першої інстанції, характер висунутого ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні, в тому числі особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів та психотропних речовин, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винним у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, а також враховуючи всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, який не одружений, не працює, є раніше неодноразово судимою особою за вчинення злочинів у сфері обігу наркотичних засобіві на даний час щодо останнього на розгляді Подільського районного суду міста Києва перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, дають достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_6 , з метою уникнення кримінальної відповідальності, може переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення, такі ризики не зменшились і виправдовують подальше його тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Посилання захисника на необґрунтованість підозри, колегія суддів до уваги не бере, оскільки у даному кримінальному провадженні досудове розслідування завершено, прокурором визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, ОСОБА_6 висунуте обвинувачення та обвинувальний акт спрямовано до суду, і обґрунтованість висунутого щодо нього обвинувачення перевіряється судом першої інстанції на підставі обвинувального акту, шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів, на яких може ґрунтуватися або якими може спростовуватися обвинувачення, та яким за результатами судового розгляду суд надає оцінку, як кожному окремо, так і в сукупності, в нарадчій кімнаті, шляхом ухвалення остаточного рішення у кримінальному провадженні.

Що стосується посилань захисника на те, що ОСОБА_6 має постійне місце проживання, на його утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей є засновником і директором підприємства, як на наявність сталих соціальних зв`язківта відсутності ризику переховування від суду, то колегія вважає їх непереконливими, оскільки з наданих захисником до апеляційної скарги додатків вбачається, що ОСОБА_10 є співзасновником ТОВ «Великі перегони» та має трьох дітей, однак даних щодо фінансового утримання цих дітей, які проживають окремо та відомостей про отримання прибутку від ТОВ зазначені документи не містять.

Твердження захисника, про те, що запровадження на всій території України воєнного стану свідчить про безпідставність ризику переховування від суду, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки дані обставини не виключають можливості обвинуваченого ОСОБА_6 переховуватись в межах території України, до того ж обвинувачений має трьох дітей, що може стати підставою для перетину кордону у воєнний час.

Щодо твердження апелянта про те, що ОСОБА_6 , будучи звільненим з-під варти у даному провадженні у зв`язку із внесенням його попереднім захисником застави, не порушував покладенні на нього обов`язки, то колегія суддів зауважує, що те, що перспектива втрати грошового забезпечення у випадку порушення встановлених обов`язків під час дії альтернативного запобіжного заходу у виді застави, послужила для ОСОБА_6 стримуючим фактором від вчинення протиправних дій, жодним чином не може свідчити про те, що у разі застосування до обвинуваченого іншого запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, останній, усвідомлюючи тяжкість покарання, що йому загрожує, з метою уникнення кримінальної відповідальності, не зможе здійснити дії, передбачені п.1 ч.1 ст. 177 КПК України.

Доводи апеляційної скарги захисника про безпідставність врахування судом першої інстанції направлення до Подільського районного суду м. Києва обвинувального акту за яким рішення(вирок) відсутній є неспроможними, оскільки те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні іншого кримінального провадження, обвинувальний акт щодо якого скеровано до суду, є обставиною, яка відповідно до п.10 ч.1 ст. 178 ККПК України має бути оцінена у сукупності з усіма обставинами, які враховується при продовженні запобіжного заходу.

З приводу ризику, передбаченого п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинуваченого ОСОБА_6 впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, то на переконання колегії суддів, на даному етапі провадження, яке наразі триває,докази сторони обвинувачення досліджуються, існують достатні підстави вважати, що обвинувачений може впливати на свідків, з метою зміни ними показів.

Щодо посилань захисника на відсутність доказів впливу обвинуваченого на свідків, то колегія суддів зазначає, що дане кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду і докази у повному обсязі ще не дослідженні, в тому числі і не допитані всі свідки показання яких, суд сприймає безпосередньо, а тому враховуючиконкретні обставини кримінального провадження, існує велика ймовірність того, що обвинувачений може незаконно впливати на свідків, у разі зміни йому запобіжного заходу на інший не пов`язаний з триманням під вартою.

Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про особу обвинуваченого, наразі підтверджують потребу в подальшому триманні під вартою. З огляду на викладене, підстав вважати, що інший, менш суворий запобіжний захід, може забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також твердження апелянта про те, що прокурором не доведено існування ризиків, колегія суддів вважає неспроможними.

Посилання захисника, на бажання обвинуваченого вступити до лав ЗСУ, самі по собі не можуть мінімізувати встановлені на даний час у кримінальному провадженні ризики та, з огляду на підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України не можуть бутипідставою для застосування до нього іншого запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, як про це просить захисник.

Відтак, рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення, а тому доводи апеляційної скарги захисника в цій частині є безпідставними.

Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегія суддів, не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, а не інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, як про це просить захисник, має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргузахисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2025 року, якоюпродовжено відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком до 24 березня 2025 року включно із визначенням застави - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4