Справа № 156/1356/24
Провадження № 1-кп/156/113/24
ВИРОК

Іменем України

18 грудня 2024 року сел.Іваничі

Іваничівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду сел. Іваничі кримінальне провадження за № 0000659 від 13 липня 2024 року про обвинувачення

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Древині, Іваничівського району Волинської області, громадянина України, не працюючого, одруженого, з неповною середньою освітою, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ( в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_5 ( в режимі відеоконференції),

в с т а н о в и в :

13.07.2024 близько 03 год. 30 хв. водій ОСОБА_3 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ» моделі «21099» реєстраційний номер НОМЕР_1 , всупереч вимогам п. 2.1.а «Правил дорожнього руху», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306 (надалі Правил), будучи позбавленим права керування транспортними засобами постановою Іваничівського районного суду Волинської області від 28.02.2022, рухаючись ним по дорозі з двостороннім рухом по вул. Заводській, поблизу будинку № 73 в межах населеного пункту смт. Іваничі Володимирського району, яка має по одній смузі для руху в кожному напрямку та на якій відсутня дорожня розмітка та будь-які відповідні дорожні знаки, в напрямку с. Древині, зі швидкістю близько 60 км/год., всупереч вимогам п. 2.9 а) Правил керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, а також п. 2.3.б), д) Правил був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не відреагував на її зміну, створив своїми діями загрозу безпеці дорожнього руху, всупереч вимогам п. 12.4 Правил, відповідно до якого перевищив максимальну швидкість у населених пунктах, рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год., п. 10.1 Правил перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, п. 11.3 Правил виїхав на зустрічну смугу руху, хоча не здійснював об`їзд будь-якої нерухомої перешкоди та обгону транспортних засобів, що рухались зі швидкістю менше 30 км/год. в попутному напрямку на його смузі руху, при цьому не надав перевагу в русі автомобілю марки «ВАЗ» моделі «2109», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_6 , який здійснював рух по своїй смузі руху проїзної частини вул. Заводській, чим створив небезпеку для руху транспорту, внаслідок чого, ОСОБА_6 , помітивши небезпеку для руху, почав приймати якомога правіше до краю проїзної частини з метою уникнення зіткнення, однак ОСОБА_3 продовжив рух по зустрічній смузі руху, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем марки «ВАЗ» моделі «2109», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, водій автомобіля марки «ВАЗ» моделі «2109», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому верхньої третини лівої малогомілкової кістки без зміщення, який, згідно висновку експерта №111 від 26.09.2024, за ступенем тяжкості відноситься до тілесних ушкоджень середньої ступені тяжкості по признаку тривалості розладу здоров`я (Пункт 2.2.2 «Правил визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень»).

У прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями), а саме:

п. 2.1. (а) - водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії;

п. 2.3 (б) - для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

п. 2.3 (д) - для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;

п. 2.9. (а) - водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції;

п. 10.1 - перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

п. 11.3 - на дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу;

п. 12.4 - у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год.

Таким чином, ОСОБА_3 своїми діями, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286-1 КК України.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому, ствердив, що 13.07.2024 року близько 03 год. 30 хв. він їхав із знайомими на автомобілі ВАЗ 21099, реєстраційний номер НОМЕР_1 , керував ним, при цьому перебував в стані алкогольного сп`яніння та без посвідчення водія, оскільки позбавлений прав. Під час керування авто він виїхав на зустрічну смугу дороги та вчинив ДТП. Ствердив, що причиною ДТП стало те, що він перебував в стані алкогольного сп`яніння. Додатково зазначив, що повністю відшкодував потерпілому заподіяну шкоду, останній немає до нього жодних претензій, просив його суворо не карати та не позбавляти волі. На запитання учасників кримінального провадження показав, що після ДТП, 13.07.2024, у вересні, його знову було зупинено працівниками поліції за керування авто у стані алкогольного сп"яніння. В судовому засіданні також надав квитанцію про відшкодування витрат, які понесла держава в особі КНП «Нововолинська ЦМЛ» на лікування потерпілого.

Показання обвинуваченого ОСОБА_3 , є послідовними, логічними та такими, що не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення.

Потерпілий ОСОБА_6 в попередньому судовому засіданні підтвердив, що претензій до обвинуваченого ОСОБА_3 немає, вся завдана шкода йому відшкодована, просив суд призначити обвинуваченому ОСОБА_3 покарання у виді штрафу або призначити мінімальне покарання, яке передбачено санкцією статті.

Крім повного визнання вини обвинуваченим, його винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення доведена зібраними органом досудового розслідування матеріалами кримінального провадження, які учасники судового провадження не оспорювали та вважали їх дослідження в судовому засіданні недоцільним. Судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, сумніви у добровільності та істинності їх позицій відсутні.

Заслухавши думку учасників судового провадження, роз`яснивши їм зміст ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини в апеляційному порядку, суд визнає недоцільним дослідження доказів щодо тих фактичних обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, що характеризують обвинуваченого, як особу, а також стосовно процесуальних питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку.

Суд дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, а саме у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження та кваліфікує його дії за ч. 1 ст. 286-1 КК України.

Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення кримінального правопорушення, тяжкості наслідків, що настали.

У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року Європейський суд з прав людини зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є нетяжким злочином, також положення ст. 50 КК України, відповідно до якої покарання має на меті не лише кару, а й виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 65 КК України та п. 1 постанови Пленуму ВСУ №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», під час призначення покарання у кожному конкретному випадку суди мають враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винуватого та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Обставини, які пом`якшують покарання, відповідно до ст. 66 КК України є щире каяття, добровільне усунення заподіяної шкоди.

Обставин, що обтяжують покарання, згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд бере до уваги те, що обвинувачений раніше не судимий, має постійне місце проживання, одружений. Однак суд враховує також те, що обвинувачений неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, в тому числі за керування транспортним засобом в стані алкогольного спяніння, а саме 12.03.2021, 17.02.2022 (до адміністративної відповідальності у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки). Крім цього неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ст.126 КУпАП, останній раз, уже після ДТП, вчинив правопорушення 26.09.2024 року за ч.5 ст.126 КУпАП за що притягнутий до адміністративної відповідальності, що свідчить про те, що жодних висновків для себе не зробив. 13.07.2024 знову керував транспортним засобом в стані алкогольного сп"яніння, показник 2,15 % проміле, будучи позбавленим права керування транспортними засобами, що призвело до ДТП. Також, 26.09.2024 року складено протокол за ч.1 ст.130 КУпАП щодо обвинуваченого ОСОБА_3 . Крім цього, згідно з інформацією з Єдиного реєстру боржників у такому наявні 16 записів щодо виконавчих проваджень у яких боржником виступає ОСОБА_3 , щодо стягнення з нього штрафів у справах про адміністративні правопорушення, в тому числі у сфері безпеки дорожнього руху у справах про адміністративні правопорушення.

Обвинувачений не працює, разом з тим, свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав повністю, в повному обсязі відшкодував заподіяну потерпілому шкоду, що останній підтвердив в судовому засіданні. Також суд враховує поведінку обвинуваченого, який під час судового розгляду не оспорював фактичних обставин справи, а тому розгляд кримінального провадження відбувся в порядку ст. 349 КПК України, та позицію потерпілого, який просив суд суворо не карати обвинуваченого.

Суд також приймає до уваги інформацію про стан здоров`я обвинуваченого, який не перебуває на обліку у лікаря психіатра, однак з 2018 року знаходиться під наглядом лікаря нарколога з приводу: ППР внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності.

У судовому засіданні захисник обвинуваченого просив призначити обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 75 КК України, а саме звільнити його від відбування покарання з випробуванням.

Суд звертає увагу, що за правилами ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Судом також враховано практику Верховного Суду, оскільки згідно Постанови колегії суддів Другої судової палати ККС ВС від 15.06.2023 у справі № 170/667/21 передбачено виняток у ч. 1 ст. 75 КК України, який унеможливлює звільнення від відбування покарання з випробуванням особи, яка порушила правила безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, керуючи транспортним засобом, та яка перебувала у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, має імперативний характер і не залежить від того, чи вчинено відповідне порушення в умовах воєнного стану.

Таким чином, ст.75 КК України встановлює заборону її застосування у разі засудження за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, що має місце у даному випадку.

Суд звертає увагу, що загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Також, суд вважає за неможливе призначити обвинуваченому ОСОБА_3 покарання із застосуванням ст.69 КК України, враховуючи особу винного, який хоча і є особою молодого віку, раніше не судимий, свою вину визнав повністю та щиро розкаявся у вчиненому, відшкодував завдані збитки, однак раніше неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, зокрема за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння , що, на думку суду, свідчить про його підвищену суспільну небезпечність та схильність до вчинення правопорушень.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст.ст.66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК України тощо; індивідуалізація покарання, конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Відтак загалом суд має призначати покарання конкретній особі за конкретний злочин, максимально індивідуалізуючи покарання, що є виключно судовою дискрецією у кримінальному судочинстві і охоплює повноваження суду, надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

На думку суду, відомості, які характеризують особу обвинуваченого у сукупності з тяжкістю вчиненого кримінального правопорушення та ступенем його суспільної небезпечності не переконують у тому, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 можливе без реального відбування покарання.

Варто підкреслити, що все вищенаведене не може нівелювати стан алкогольного сп`яніння особи, яка знаючи про відповідні заборони (позбавлення права керування транспортними засобами) все ж вирішила сісти в такому стані за кермо, піддаючи небезпеці як себе, так і інших осіб.

З урахуванням наведених обставин, суд під час вирішення питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_3 вважає за доцільне призначити його у межах, установлених санкцією ч. 1 ст. 286-1 КК України, яке буде необхідне і достатнє для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів у виді позбавлення волі на певний строк, з позбавленням права керувати транспортними засобами на певний строк.

На думку суду у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин. На глибоке переконання суду, призначене покарання, яке необхідно відбувати реально, є виваженим, справедливим, необхідним і достатнім для виправлення й попередження вчинення як обвинуваченим, так і іншими особами, нових кримінальних правопорушень.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні, не обирався.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Питання про майно, на яке накладено арешт, належить вирішити в порядку ст. 174 КПК України.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні, в порядку ст. 124 КПК України, за проведення експертиз підлягають стягненню із обвинуваченого ОСОБА_3 на користь держави.

Долю речових доказів належить вирішити в порядку ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст.100,124,174, 368-371,373-374 КПК України, суд, -

у х в а л и в:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Скасувати арешт, накладений на майно ухвалою слідчого судді Нововолинського міського суду Волинської області від 22.07.2024 року (справа № 165/3233/24, провадження 1-кс/165/835/24), а саме на автомобіль марки «ВАЗ», моделі 21099, синього кольору, р.н.з. НОМЕР_1 .

Речовий доказ:

Автомобіль марки «ВАЗ» моделі 21099, синього кольору, р.н.з. НОМЕР_1 , який зберігається на спецмайданчику зберігання тимчасово вилучених транспортних засобів ГУНП у Волинській області (сел. Іваничі, вул. Перемоги :00:016:0200) - повернути власнику.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави документально підтверджені витрати за проведення судових експертиз № СЕ-19/103-24/10367-ІТ від 19.08.2024 в розмірі 9087 грн., 36 коп. та № СЕ-19/103-24/10424-ІТ від 21.08.2024 в розмірі 3786 грн. 40 коп.

На вирок може бути подана апеляційна скарга, з врахуванням положень ст. 349 КПК України, до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Іваничівський районний суд Волинської області, а особою, яка перебуває під вартою в той же строк з моменту вручення їй копії вироку.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1