ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 644/8602 /23 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №: 11-кп/818/ 2525 /24 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: продовження запобіжного
заходу обвинуваченому
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , без участі прокурора, з участю обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , без участі всіх інших учасників по даній справі, а саме прокурора, належним чином повідомленого про розгляд справи, від якого надійшла заява про розгляд справи без нього за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши, у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою обвинуваченого та його захисника адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 26.11.2024 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Вказаною ухвалою суду першої інстанції задоволено клопотання прокурора у кримінальному провадженні № 0001306 від 22.08.2023 про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження м. Артемівськ, Перевальського району, Луганської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, що має неповнолітню дитину ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше не судимого, не працевлаштованого, що зареєстрований: по АДРЕСА_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.348 КК України.

Обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор», до 24 січня 2025 року (включно.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції в частині продовження строку тримання під вартою, захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 та сам обвинувачений ОСОБА_6 подали апеляційні скарги, в яких просили обрати обвинуваченому запобіжний захід у вигляді домашнього арешту .

Захисник в своїй апеляційній скарзі посилається на недоведеність прокурором існування ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України за відсутністю об`єктивних доказів, які б відповідали практиці ЄСПЛ з цього питання. При цьому, вважає, що посилання ра суворість покарання не може бути враховано при застосуванні до обвинуваченого найсуворішого запобіжного заходу, за відсутності у ОСОБА_6 намірів переховуватись від суду.

Крім того, з цього приводу відсутні будь-які заяви щодо намірів обвинуваченого здійснити ухилення кримінального процесу, заяви щодо його перетину кордону та наявності зв`язків за кордоном та наявності в інших країнах майна або коштів. Просить врахувати, що ОСОБА_6 має міцні соціальні зв`язки, та низку захворювань, які обумовлюють необхідність його перебування за місцем реєстрації, де знаходяться лікувальні заклади, в яких він може отримувати медичну допомогу.

Вважає, що з урахуванням цих обставин, суд повинен був застосувати більш м`який запобіжний захід, за умови відсутності у ОСОБА_6 наміру втечі. Зауважує, що тривале перебування ОСОБА_6 в умовах СІЗО позбавляє його можливості отримання медичної допомоги у повному та належному обсязі, а саме рекомендованого медичною частиною, проходження двічі на рік стаціонарного обстеження, чого не проведено і лікування не призначене.

А тому вважає, що ухвала підлягає скасуванню з обранням відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Обвинувачений в своїй апеляційній скарзі посилається на недоведеність прокурором існування ризиків, та просить врахувати наявність у нього декількох захворювань, які в умовах СІЗО неможливо лікувати, а також наявність інвалідності ІІІ групи с 2004 р., та соціальних зв`язків. Просить обрати йому домашній арешт.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Захисник та обвинувачений підтримали доводи своїх апеляційних скарг, просили їх задовольнити.

Прокурор в судове засідання не з`явився, був повідомлений, відповідно до вимог, зазначених в ч.1 ст.135 КПК України, належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю.

Враховуючи вищевикладене, керуючись положеннями ч.4 ст.422-1 КПК України, колегія суддів вважає за можливе здійснювати розгляд даної справи без участі прокурора, оскільки розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю доповідача, доводи обвинуваченого та його захисника, на підтримку апеляційних вимог, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та відомості, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

З матеріалів провадження вбачається, що в провадженні Орджонікідзевського районного суду м. Харкова перебуває на розгляді кримінальне провадження № 0001306 від 22.08.2023 відносно обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 348 КК України,

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24.08.2023 року щодо обвинуваченого застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у ДУ «Харківський слідчий ізолятор», строк дії запобіжного заходу продовжувався, строк дії запобіжного заходу спливає 28.11.2024 року.

Прокурор у кримінальному провадженні звернувся до суду з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 , посилаючись на продовження існування ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, а також те, що термін тримання під вартою спливає, ризики, які були підставою для обрання даного запобіжного заходу залишаються. ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину та може вчинити нові кримінальні правопорушення, може переховуватись від суду або чинити вплив на свідків та потерпілу, місце мешкання яких йому відомі, зберігаються ризики передбачені ст. 177 КПК України, а саме: переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, чинити вплив на свідків. Враховуючи вік, стан здоров`я обвинуваченого, відсутність відомостей про неможливість його утримання в умовах слідчого ізолятору, з метою забезпечення гарантування його присутності під час подальшого проведення, інші більш м`які альтернативні запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, на думку прокурора, не можуть запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України та вищевказані обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою, з огляду на суспільний інтерес та суворість передбаченого покарання, яка є суттєвим елементом при оцінювання ризиків. З урахуванням обставин скоєного ним злочину, враховуючи, передбачену міру покарання в разі визнання винним, вважав, що для запобігання цим ризикам застосування більш м`яких запобіжних заходів не передбачається можливим.

Задовольняючи клопотання прокурора та продовжуючи строк тримання під вартою стосовно вказаного обвинуваченого, суд першої інстанції погодився з доводами прокурора щодо продовження існування ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України, за можливості призначення покарання у вигляді позбавлення волі на строк від дев`яти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі, що на думку суду обґрунтовано може викликати загрозу втечі обвинуваченого. При цьому, суд вважав не підтвердженим існування чи нових підстав виникнення ризиків, передбачених п.п.3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України.

Суд врахував дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що він одружений, має постійне місце реєстрації та проживання, є людиною з інвалідністю, раніше не судимий, відсутність даних щодо не можливості отримання медичної допомоги в умовах ізолятора, за наявності факту звернення до слідчого судді з цього приводу та отримання ухвали про зобов`язання медичної частини провести обстеження.

Тому, з урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що запобігти ризику, існування якого встановлено в ході розгляду клопотання та що продовжує існувати і забезпечити можливість судового розгляду кримінального провадження, може виключно запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та підстав для зміни запобіжного заходу не знайшов.

При цьому, суд зазначив, що ухвала суду про доцільність продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою була предметом оцінки апеляційної інстанції, в останнє ухвалою від 06.11.2024 року та залишена без змін з посиланням на те, що відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес. При цьому враховано, що саме внаслідок суспільної небезпечності дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків. Одночасно з цим було оцінено доводи щодо отримання лікування в межах слідчого ізолятора та підстав для зміни запобіжного заходу не встановлено.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь - яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до положень статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним засобом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Враховуючи характер обставин вчинення кримінального правопорушення, а саме те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину проти авторитету органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян та кримінальні правопорушення проти журналістів, саме посягання на життя працівника правоохоронного органу, тобто замах на вбивство працівника правоохоронного органу у зв`язку із виконанням цим працівником службових обов`язків, передбаченого ст. 348 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів та за яке передбачене покарання у виді штрафу до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавленням волі на строк від дев`яти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі, у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

При цьому, належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу, призведе до порушення розумних строків судового розгляду. Слід врахувати, що очікування можливого суворого покарання має значення під час оцінки ризику переховування від суду. Зазначена обставина, на думку колегії суддів, на перших етапах притягнення особи до кримінальної відповідальності сама по собі може бути мотивом та підставою переховуватися від органів досудового розслідування чи суду.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, колегія суддів бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого кримінального правопорушення може вдатися до відповідних дій. При цьому, слід урахувати, що військова агресія проти України, є обставиною (ризиком), яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку, внаслідок чого, даний ризик є актуальним.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що на час проведення апеляційного перегляду оскаржуваної ухвали, ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України, що існував на час застосування стосовно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не втратив своєї актуальності, а суспільний інтерес, внаслідок висунутого йому обвинувачення, об`єктивно переважає принцип поваги до особистої свободи.

Крім того, обраний відносно обвинуваченого запобіжний захід, з урахуванням його тривалості, у співвідношенні із тяжкістю обвинувачення, на даний час не виходить за межі розумного строку.

На час розгляду даного провадження, відсутні дані, які б свідчили про зменшення чи відсутність ризику, наведеного у клопотанні прокурора та встановленого у попередніх ухвалах суду про запобіжний захід обвинуваченого, що стало б підставою для застосування обвинуваченому більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Згідно п. 48 рішення "Чеботарь проти Молдови" № 3561/06 від 13.11.2007 р. Європейський Суд з прав людини зазначив "Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності ст. 5, 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення ні в момент арешту, ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, в кінцевому рахунку, пред`явленні обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання". (рішення у справі "Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства" від 30 серпня 1990 року, п.32, Series A, №182 та Мюррей проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1994 року, п.55, Series A, № 300-A).

Порядок розгляду судом клопотання про продовження запобіжного заходу відповідає вимогам п.п. 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практиці Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

З висновками суду щодо доведеності наявності ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України та необхідності продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого, погоджується і колегія суддів.

Доводи, на які посилається в апеляційній скарзі захисник щодо наявності міцних соціальних зв`язків, в даному випадку, самі по собі не спростовують та не мінімізують наявних ризиків, запобігти яким в даному випадку може лише застосування такого виняткового запобіжного заходу як тримання під вартою, оскільки ці обставини існували на час подій, які інкримінуються обвинуваченому і вони не стали стримуючим фактором для нього при вчиненні протиправних діянь.

Щодо доводів апеляційних скарг про те, ОСОБА_6 є інвалідом ІІІ групи та його рекомендовано двічі на рік проходити стаціонарне лікування у травматологічному відділенні, апеляційний суд зазначає, що будь-яких відомостей, які б вказували на те, що у обвинуваченого наявні хвороби, які виключають його можливість перебування в умовах ізоляції, матеріали провадження не містять та не входять до переліку хвороб, затверджених у наказі Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі» (із змінами від 27.06.2023 №2368/5/1164), які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання.

При цьому, частиною 4 цього Порядку передбачено, що у закладах охорони здоров`я ДКВС надаються медична допомога при невідкладних станах, первинна медична допомога, спеціалізована та паліативна допомога, медична реабілітація, здійснюється санітарно-епідеміологічний нагляд, проводяться санітарно-гігієнічні та протиепідемічні заходи, у тому числі із впровадження превентивної медицини (пропаганда здорового способу життя, зокрема з питань дотримання особистої гігієни, запобігання інфекційним захворюванням, алкоголізму та наркоманії, попередження самогубств, гігієнічне навчання), організовується цілодобове чергування медичних працівників, забезпечення засуджених лікарськими засобами, медичними виробами, технічними та іншими засобами реабілітації, проводиться реабілітація та лікування після захворювань і травм.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу сторони захисту на те, що, згідно пункту 2 глави 2 розділу X наказу Міністерства юстиції «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України» від 14.06.2019 року №1769/5, надання ув`язненим і засудженим медичної допомоги, у тому числі екстреної медичної допомоги, що не може бути надана у медичній частині, здійснюється відповідно до статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», статей 8, 107, 116 КВК, Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 10 лютого 2012 року № 239/5/104, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 лютого 2012 року за № 212/20525 (із змінами), Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15 серпня 2014 року № 1348/5/572, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20 серпня 2014 року за № 990/25767 (із змінами).

Відповідно до пункту 3 глави 2 розділу X зазначеного наказу, у СІЗО здійснюються медичний контроль за станом здоров`я ув`язнених і засуджених шляхом проведення медичних оглядів та обстежень, виявлення осіб, які потребують лікування та постійного медичного нагляду, проведення щодо них лікувально-оздоровчих заходів з метою збереження здоров`я і працездатності, амбулаторне і стаціонарне лікування відповідно до системи стандартів у сфері охорони здоров`я, клінічних протоколів надання медичної допомоги в порядку, передбаченому законодавством.

Апеляційний суд зазначає, що надання медичної допомоги, особам взятим під варту здійснюється відповідно до Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я від 10.02.2012 №239/5/104, відповідно до якого, у разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного перелік та керівництво СІЗО забезпечує своєчасне направлення особи, узятої під варту, на обстеження до обраного лікарем медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Таким чином, лікування обвинуваченого у разі наявності у нього медичних захворювань можливо в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» та не може слугувати підставою неможливості застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Отже, враховуючи вищенаведені відомості у колегії суддів не виникає сумнівів щодо обґрунтованості та доведеності ризиків, які прокурор обґрунтовував в суді першої інстанції та мотивує при апеляційному розгляді, необхідність продовження такого запобіжного заходу, як тримання даної особи під вартою, оскільки на момент розгляду апеляційної скарги ризики, які існували на час обрання цього запобіжного заходу, не зменшилися, а їх доведеність об`єктивно вбачається з системного аналізу відомостей, що стосуються особи обвинуваченого та обставин кримінального провадження.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 та відсутності підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги обвинуваченого та його захисника.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.ст.7, 176-206, 331,392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 422-1, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 26.11.2024 року про продовження щодо обвинуваченого ст. 348 КК України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у виді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» до 24.01.2025 року, включно, без визначення застави, - залишити без змін.

Апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді:

____________ ____________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3