Справа № 570/3154/24
номер провадження 1-кп/570/324/2024
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2024 року м.Рівне

Рівненський районний суд Рівненської області в складі колегії суддів

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_7 ,

провівши в залі суду відкрите судове засідання у кримінальному провадженні №0000108 по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 27 ч.3 ст.307, ч.1 ст.309 КК України,

в с т а н о в и в :

Згідно ухвали Рівненського районного суду запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно обвинувачених (кожного окремо) закінчується 04 січня 2025 року.

Прокурор звернувся з клопотанням про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів.

У судовому засіданні прокурор підтримав подане ним клопотання з підстав та обгрунтувань, наведених у них, вказавши,що ризики, передбачені п.5 ч.1 ст.177 КПК України, які були підставою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого не зменшилися і на даний час.

Дослідивши клопотання та матеріали справи, заслухавши доводи та міркування учасників судового засідання, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України, суд за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування.

За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України. Порядок продовження строку тримання під вартою передбачено ст. 199 КПК України.

Обвинувачений та захисник в судовому засіданні заперечив проти клопотання сторони обвинувачення, вважаючи його необгрунтованим, ризики вказані прокурором вважають недоведеними. Просили відмовити в задоволенні колопотання про продовження запобіжного заходу та змінити його на більш м`який.

Вивчивши клопотання прокурора, суд визнає обґрунтованими доводи прокурора про те, що ризики, передбачені п.5 ч.1 ст.177 КПК України, які були підставою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого не зменшилися і на даний час.

Наведені прокурором в клопотанні підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченому є належним чином обґрунтованими і вмотивованими, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, а саме того, що обвинувачений може переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення на даний час, не змінилися.

Суд вважає, що запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченому слід залишити попередній у виді тримання під вартою, оскільки він обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких; за вчинення якого передбачено максимальну міру покарання у виді дванадцяти років позбавлення волі із конфіскацією майна; дії обвинуваченого являють підвищену суспільну небезпеку, може переховуватися від суду; незаконно впливати на свідків, може вчинити інше кримінальне правопорушення.

За Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод на державу покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Відповідно до ст.17 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006 року «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини, а також українські суди мають застосовувати при розгляді справ практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно із ч. 2 ст. 8 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Окрім цього, відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до практики ЄСПЛ, при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів, передбачених законом (правова позиція, викладена у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України»).

Крім того, суд враховує положення ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає, що необхідно продовжити обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, так як це відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах кримінального провадження, а дані про особу обвинуваченого дають достатні підстави вважати, що дійсно існують ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Таким чином, суд вважає, що прокурором було доведено наявність достатніх підстав, вважати, що існують ризики, передбачені ст.177 КПК України, і про необхідність продовження відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу неможливе, оскільки ще існують зазначені ризики.

Врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності певної особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Відповідно до вимог частини 1 статті 184 КПК України, під час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого встановлено обгрунтованість підозри та наявність ризиків, передбачених у частині 1 статті 177 КПК України.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини «Тейс проти Румунії» автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішенні питання про продовження чи зміну обвинуваченим запобіжного заходу, суд враховує те, що в даному кримінальному провадженні всі особи обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 307 КК України, за який законом України про кримінальну відповідальність передбачене позбавлення волі на строк до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Альтернативні запобіжні заходи, враховуючи наведене, на думку суду не здатні забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та не зможуть запобігти вище переліченим ризикам у даному кримінальному провадженні.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

Відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Враховуючи положення статті 183 КПК України та з урахуванням застережень, що містяться в ч.4 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою погоджується з думкою прокурора та вважає за доцільне не визначати розмір застави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 176-178, 182-183, 331 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и в:

Клопотання прокурора задовольнити повністю.

У кримінальному провадженні №0000108 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 27 ч.3 ст.307, ч.1 ст.309 КК України, запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_5 у виді тримання під вартою продовжити на 60 днів до 23 лютого 2025 року без визначення розміру застави.

Ухвала суду може бути оскаржена до Рівненського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3