ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2595/24 Справа № 174/333/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали об`єднаного кримінального провадження №0000031 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 03 червня 2024 року, ухвалений стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м.Вільногірськ Дніпропетровської області, громадянина України, не одруженого, освіта професійно-технічна, військовозобов`язаного, який працює вантажником ТУ філії «ВГМК» АТ «ОГХК», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 19.03.2024 П`ятихатським районним судом Дніпропетровської області за ч.4 ст.185 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з випробовуванням, іспитовим строком 2 роки,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскаржуваного рішення.

Вироком Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 03 червня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років

Вирок П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2024 року стосовно ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185, ст.ст. 75, 76 КК України ухвалено виконувати самостійно.

Крім того, судом вирішено питання про долю речових доказів та стягнення процесуальних витрат.

Цим вироком дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, в умовах воєнного стану, поєднана з проникненням у житло.

За встановлених судом обставин та детально викладених у вироку суду Відповідно до Указу Президента України № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» на території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який продовжено Указом Президента України № 734/2023 від 06.11.2023 з 16 листопада 2023 року строком на 90 діб, тобто до 14 лютого 2024 року.

ОСОБА_7 , 26.01.2024, близько 23:30 год., тобто в умовах воєнного стану, знаходився за місцем свого мешкання, тобто за адресою: АДРЕСА_1 , де в цей час також перебував ОСОБА_9 . Заздалегідь знаючи, що за місцем мешкання останнього, тобто за адресою: АДРЕСА_2 , знаходиться телевізор марки «SAMSUNG», в ОСОБА_7 раптово виник злочинний умисел на викрадення вказаного телевізору, для здійснення чого останній вирішив викрасти ключі від вказаної квартири.

Після чого, 27.01.2024, близько 00:20 год., ОСОБА_7 , продовжуючи знаходитись за адресою: АДРЕСА_1 , скориставшись тим, що ОСОБА_9 перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння, розуміючи, що його дії не будуть помічені останнім, викрав з наплічної сумки ключі від квартири ОСОБА_9 , які не представляли для останнього матеріальної цінності.

У той же день, тобто 27.01.2024, близько 01:20 год., більш точного часу встановити не надалось можливим, ОСОБА_7 , продовжуючи реалізовувати свій раптово виниклий злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, впевнившись, що за його діями не спостерігають сторонні особи, діючи повторно, умисно, таємно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, за допомогою раніше викрадених у ОСОБА_9 ключів, відчинив вхідні двері та проник до квартири АДРЕСА_3 , звідки викрав належний ОСОБА_10 телевізор марки «SAMSUNG» модель «UA42RU8000» чорного кольору, діагоналлю 40 дюймів, бувший у використанні, вартістю 5 400 грн, після чого з викраденим майном з місця скоєння злочину зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим заподіяв потерпілій ОСОБА_9 матеріальний збиток на вищевказану суму.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду першої інстанції змінити в частині призначеного покарання та, на підставі ст. 75 КК України, звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.

Обгрутовуючи заявлені вимоги обвинувачений посилається на те, що суд першої інстанції призначаючи йому покарання, не в повній мірі дотримався вимог ст. 50, 65 КК України та призначив йому занадто суворе покарання, не застосувавши до нього положень ст. 75 КК України. Так, на переконання обвинуваченого, суд не надав належної оцінки тому, що інкримінований йому злочин він вчинив до ухвалення вироку П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 19.03.2024, який його було засуджено за ч. 4 ст. 185 КК України та звільнено від відбування покарання з випробуванням, а відтак мав можливість застосувати до нього положення ст. 75 КК України у цьому провадженні.

Крім того, обвинувачений вказує, що суд не надав належної оцінки тому, що він щиро розкаявся у вчиненому, вчинення вказаного злочину ним не спричинено будь-яких тяжких наслідків потерпілій й викрадене ним майно невеликої вартості, а також тому, що він працевлаштований, за місцем роботи характеризується позитивно, страждає на ВІЛ, в 2020 році переніс туберкульоз, отримує та потребує постійного лікування, його батько, за яким він доглядає, є людиною похилого віку, страждає на багато хронічних хвороб та потребує сторонньої допомоги, він має міцні соціальні зв`язки зі своєю родиною, а тому вважає, що призначене йому покарання у виді позбавлення волі з його реальним відбуванням є занадто суворим та не відповідає принципу індивідуалізації та співмірності.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений та його захисник підтримали апеляційну скаргу та просили вирок суду змінити в частині призначеного покарання, застосувавши до обвинуваченого положення ст. 75 КК України.

Прокурор заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила вирок суду залити без змін.

Потерпіла, належним чином повідомлена про час, дату та місце апеляційного перегляду, до зали суду не з`явилася, заяв та клопотань про відкладення не подавала.

Мотиви апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, в цьому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції переглядає вирок в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, фактичні обставини кримінального провадження, проти яких не заперечували учасники провадження, у зв`язку з чим судовий розгляд було здійснено в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, в апеляційній скарзі не оскаржуються, тому апеляційним судом не переглядаються.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів не встановлено.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, суд вважає їх частково обґрунтованими, з огляду на таке.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності і індивідуалізації. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції вказаних вимог закону було дотримано не в повній мірі.

Так, призначаючи покарання ОСОБА_7 суд врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, особу обвинуваченого, який раніше судимий, має постійне місце проживання та роботи, за місцем проживання характеризується посередньо, не одружений, дітей не має, на обліку лікаря психіатра не перебуває, згідно досудової доповіді, складеної Кам`янським районним відділом № 1 філії Державної установи «Центр пробації» у Дніпропетровській області відносно обвинуваченого, виправлення ОСОБА_7 без позбавлення або обмеження волі не можливе, оскільки є висока ймовірність вчинення ним повторного кримінального правопорушення та високий рівень ризику небезпеки для суспільства, у тому числі окремих осіб, а також наявність обставини, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, а саме щире каяття та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

З урахуванням наведених обставин, суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого можливе лише з ізоляцією від суспільства та призначив покарання в межах санкції інкримінованого злочину у виді позбавлення волі з його реальним відбуванням на мінімальний строк.

Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції про призначення покарання, передбаченого санкцією інкримінованої статті у виді позбавлення волі з реальним його відбуванням.

У відповідності до положень ст. 69 КК України, за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Тобто, правовий аналіз норм кримінального законодавства України щодо призначення покарання, передбачає, що відносно визначені, альтернативні та кумулятивні санкції статей Особливої частини КК, як правило дозволяють суду обрати за злочин такий вид покарання, передбачений у санкції, і призначити його в тих, установлених у цій санкції межах, які цілком відповідають тяжкості вчиненого діяння, даним про особу винного та іншим обставинам справи. Разом з тим, закон ураховує, що особливості конкретної справи, сукупність певних обставин, що пом`якшують покарання, характеристика особи винного усе це може призвести до виникнення таких життєвих ситуації, коли навіть мінімальне покарання, призначене в межах санкції, виявилось б надто суворим і тим самим не відповідало б поставленим перед ним цілям. Тому ст. 69 КК України надає суду право у виняткових (особливих) випадках скоригувати вимоги загальних засад п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України і призначити більш м`яке покарання порівняно з тим, яке передбачене за вчинений злочин у відповідній санкції статті Особливої частини КК.

При аналізі приписів ст. 69 КК України слід перш за все виходити з того, що за наявності передбачених у ній підстав суд має право призначити більш м`яке покарання, ніж передбачено в законі (в санкції відповідної статті Особливої частини КК) у разі вчинення особою злочину будь-якого ступеня тяжкості.

Підставами призначення більш м`якого покарання визнані у ч. 1 ст. 69 КК України є дві групи чинників, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, а саме: наявність декількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; дані, які певним чином характеризують особу винного.

У свою чергу обставини, що пом`якшують покарання, які підстава застосування ст. 69 КК України, мають певну кількісну і якісну характеристики, а саме: суд повинен встановити наявність у справі не однієї, а кількох обставин (не менше двох); до них належать як обставини, що пом`якшують покарання, зазначені у ч. 1 ст. 66 КК України, так і визнані судом такими, що пом`якшують покарання, на підставі ч. 2 ст. 66 КК України.

Наявність цих обставин, безумовно, впливає не тільки на ступінь тяжкості злочину, а й на рівень небезпечності особи винного. Дані про особу винного мають оцінюватись судом, передусім, із точки зору можливості досягнення за допомогою такого (більш м`якого) покарання поставлених перед ним цілей. Ці дані можуть бути як пов`язані, так і не пов`язані із вчиненим злочином, зокрема, особа може позитивно характеризуватись з урахуванням її колишніх заслуг перед суспільством і державою (наявність нагород, позитивна характеристика за місцем проживання, роботи, навчання тощо).

Відповідно до ч. 1 ст. 66 КК України при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, визнаються, зокрема щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Щире каяття як таке характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке полягає в тому, що вона визнає свою провину, жалкує з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, зумовлену кримінальним правопорушенням, і підтверджує це конкретними діями.

Як видно з матеріалів справи, під час судового розгляду в місцевому суді ОСОБА_7 вину у вчиненому визнав, не заперечував фактичні обставини вчинення інкримінованого злочину, внаслідок чого судовий розгляд було проведено в порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України.

Наведені обставини, на переконання апеляційного суду, свідчать про те, що обвинувачений щиро розкаявся.

Отже беручи до уваги обставини цього конкретного кримінального провадження, відповідно до приписів ст. 66 КК України, колегія суддів уважає за можливе визнати пом`якшуючими покарання ОСОБА_7 обставинами щире каяття та повне визнання вини та вважає доводи сторони захисту в цій частині обгрунтованими.

Крім того, апеляційний суд також враховує, що ОСОБА_7 раніше засуджений вироком П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 19.03.2024 за ч.4 ст.185 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з випробовуванням, з іспитовим строком 2 роки. Разом з цим, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст.185 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 у цьому провадженні, вчинено останнім 26.01.2024, тобто до ухвалення вироку в першій справі.

Апеляційний суд також враховує особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, працевлаштований в філії ВГМК АТ ОГХК, хворіє на ВІЛ IV клінічна стадія, переніс туберкульоз, отримує та потребує постійного лікування, його батько, за яким він доглядає, є людиною похилого віку, страждає на багато хронічних хвороб та потребує сторонньої допомоги, а також позитивно характеризується за місцем проживання, що, на переконання колегії суддів, в своїй сукупності істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Разом з цим, апеляційний суд, враховує і позицію потерпілої, яка прензій до обвинуваченого не має та цивільний позов не заявляла.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що досудова доповідь для суду має рекомендаційний характер, яку суд може врахувати, виходячи зі своїх дискреційних повноважень.

За таких обставин, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції не в повній мірі врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, особу обвинуваченого й за наявності наведених обставин, що пом`якшують покарання, з урахуванням особи обвинуваченого, а також з огляду на відсутність обтяжуючих покарання обставин, апеляційний суд уважає за можливе пом`якшити ОСОБА_7 покарання, застосувавши до нього положення ст. 69 КК України та перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 4 ст. 185 КК України, призначивши обвинуваченому покарання у виді виправних робіт строком на 2 роки, що відповідатиме тяжкості вчиненого злочину і особі обвинуваченого, та сприятиме його виправленню і перевихованню.

Щодо вимог обвинуваченого про застосування положень ст. 75 КК України та звільненні його від відбування покарання з випробуванням, то колегія суддів відхиляє такі вимоги, з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та обставини вчинення злочину, та вважає, що звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, з урахуванням висновку колегії суддів про можливість обрати на підставі ст. 69 КК України покарання інший вид покарання, не передбачений санкцією інкримінованої статті ОСОБА_7 , суперечитиме меті покарання та буде недостатнім для виправлення обвинуваченого.

Отже, колегія суддів вважає частково обгрунтованими доводи апеляційної скарги обвинуваченого та приходить до висновку про необхідність її часткове задоволення й зміни вироку в частині призначеного покарання, й його визначення у виді виправних робіт, із застосуванням положень ст. 69 КК України, з його реальним відбуванням.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 03 червня 2024 року, ухвалений стосовно ОСОБА_7 , змінити в частині призначення покарання.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 4 ст. 185 КК України, із застосуванням положень ст. 69 КК України, до покарання у виді виправних робіт строком на 2 (два) роки, за місцем роботи обвинуваченого, з відрахуванням в дохід держави 20 (двадцяти) відсотків заробітку.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4