УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 469/866/23

провадження № 51-658 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Березанського районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2023 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року щодо останнього,

установив:

Березанський районний суд Миколаївської області вироком від 12 грудня 2023 року визнав ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що відповідно до ст. 89 КК України не має судимості,

винуватим та засудив до покарання за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених:

- ч. 1 ст. 125 КК України - у виді громадських робіт на строк 100 годин;

- ч. 1 ст. 263 КК України -у виді позбавлення волі на строк 4 роки;

- ч. 4 ст. 296 КК України - у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, суд визначив остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Також вирішив питання речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року, за результатами розгляду апеляційних скарг захисника та засудженого, вирок залишено без зміни.

Відповідно до змісту оскаржуваних судових рішень та встановлених судом першої інстанції обставин, ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено те, що він 20 квітня 2023 року о 19:50, перебуваючи на прилеглій до приміщення автозаправної станції ПІІ «Амік Україна» (АЗС №15-07) у с. Красне Миколаївського району Миколаївської області (вул. Одеська, буд. 25-а), на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин до потерпілого ОСОБА_6 , діючи умисно, наніс один удар кулаком правої руки в обличчя останнього, спричинивши йому тілесне ушкодження у вигляді гематоми лівої щоки, яке за ступенем тяжкості відноситься до легкого тілесного ушкодження.

Вказані дії засудженого ОСОБА_5 суд кваліфікував за ч.1 ст.125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження.

Цього дня, приблизно о 19:51, перебуваючи за вказаною адресою, яке є громадським місцем, діючи з мотивів явної неповаги до суспільства, демонструючи зневажливе ставлення до громадського порядку, ігноруючи загальноприйняті правила поведінки та добропристойності, вчинив грубе порушення громадського порядку, що супроводжувалось особливою зухвалістю, із застосуванням іншого предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень - ручної гранати, дістав її із кишені, висмикнув запобіжне кільце - привів її в бойову готовність та кинув на території АЗС, що спричинило вибух. Через протиправні дії ОСОБА_5 роботу АЗС та прийом відвідувачів було припинено приблизно на 2 години, пошкоджено зовнішню обшивку приміщення АЗС, створено реальну загрозу життю та здоров`ю потерпілому, оточуючим та працівників АЗС.

Вказані дії заслуженого ОСОБА_5 суд кваліфікує за ч. 4 ст. 296 КК України, як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, вчинене із застосуванням іншого предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень.

Також, у невстановлений органом досудового розслідуванням день та час, але не пізніше 20 квітня 2023 року, неподалік м. Костянтинівка Донецької області, ОСОБА_5 , діючи умисно, незаконно придбав оборонну осколкову ручну гранату Ф-1, яка належить до бойових припасів основного призначення, споряджених вибуховою речовиною (тротилом), яку носив та зберігав при собі до моменту її використання о 19:50 год 20 квітня 2023 року на території зазначеної автозаправної станції АЗС.

Вказані дії засудженого ОСОБА_5 суд кваліфікує за ч. 1 ст. 263 КК України, як придбання, носіння та зберігання бойових припасів, без передбаченого законом дозволу.

У касаційній скарзі захисник порушує питання про перегляд оскаржуваних судових рішень у касаційному порядку через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та формально вказує на суворість призначеного судом покарання, не врахування судом обставин, що характеризують особу засудженого, а саме перебування на обліку у лікаря психіатра та ряд обставин, які, на думку, захисника пом`якшують покарання: сімейний стан, наявність трьох неповнолітніх дітей на утриманні засудженого.

Водночас, між іншим, зазначає про недопустимість певних доказів, отриманих у кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263 та ч. 1 ст. 125 КК України, невідповідність висновків суду першої інстанції, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, які, на думку захисника, вплинули на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині правової кваліфікації за ч. 4 ст. 296 КК України та посилається на порушення судом апеляційної інстанції вимог ст. 404 КПК України. Вказує, що в апеляційних скаргах наводились аналогічні доводи, проте залишаючи скарги засудженого та сторони захисту без задоволення, апеляційний суд не навів в ухвалі підстав з яких визнав їх необґрунтованими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження, з наведених у ній мотивів, з огляду на таке.

За змістом касаційної скарги захисник посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.

Проте, між іншим, вказує про недопустимість певних доказів та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження.

Окрім цього, за результатами касаційного розгляду просить скасувати судові рішення та одночасно призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої чи апеляційної інстанціях.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Отже наведені захисником у скарзі обставини належать до предмету перевірки суду апеляційної інстанції в межах вимог апеляційних скарг.

Так, відповідно до змісту оскаржуваної ухвали Херсонського апеляційного суду, не погоджуючись із вироком суду першої інстанції засуджений та захисник оскаржили його в апеляційному порядку.

Вимоги скаржників до апеляційного суду стосувались необхідності скасування вироку суду та закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України. Зазначалось про недопустимість певних доказів та невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження щодо правової кваліфікації дій засудженого за ч. 4 ст. 296 КК України.

Одночасно, вважали, що суд при призначені покарання, не врахував дані про особу винного, зокрема, перебування на «Д» обліку у лікаря психіатра та обставини, що пом`якшують покарання: сімейний стан, наявність трьох неповнолітніх дітей на утриманні засудженого.

За перевіркою матеріалів кримінального провадження суд апеляційної інстанції дійшов висновку про безпідставність вимог засудженого і захисника щодо невідповідності вироку суду першої інстанції вимогам ст. 370 КПК України.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника про недопустимість певних доказів у кримінальному провадженні, апеляційний суд дійшов висновку про їх необґрунтованість та залишаючи без задоволення апеляційні скарги навів в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення, зазначивши наступне.

Так, склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, передбачає застосування іншого предмету, спеціально пристосованого до нанесення тілесних ушкоджень. При наданні оцінці діям винуватої особи належить враховувати, що застосування вказаних предметів заподіяло, могло заподіяти, чи їх використання під час учинення хуліганський дій створювало реальну загрозу для життя чи здоров`я громадянина. Зважаючи на це, проведення вибухо-технічної експертизи переслідувало мету встановлення виду та характеристик предмету, використано в ході злочинних дій, з метою встановлення правильної кваліфікації.

Тому, кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 263 КК України (кримінальне провадження №000090) є наслідком встановлення ознак іншого кримінального провадження в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні за ч. 4 ст. 296 КК України (кримінальне провадження №000068).

Враховуючи наведене колегія суддів апеляційного суду виснувала, що у зв`язку з подальшим об`єднанням зазначених кримінальних проваджень в одне кримінальне провадження, якому було присвоєно № 000068 відсутні підстави для визнання висновку експерта № КСЕ-19/115-23/5917 від 18 травня 2023 року недопустимим доказом.

Також, що стосується кваліфікації дій засудженого ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 125 КК України (кримінальне провадження №000042) є наслідком встановлення ознак іншого кримінального провадження в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні за ч. 4 ст. 296 КК України (кримінальне провадження №000068).

У зв`язку із подальшим об`єднанням зазначених кримінальних проваджень в одне кримінальне провадження, якому було присвоєно № 000068, підстави для визнання висновку експерта №327 від 26 квітня 2023 року недопустимим доказом у кримінальному провадженні також були відсутні.

У зв`язку з цим суд погодився із оцінкою наданою судом першої інстанції певних доказів і відхилив доводи сторони захисту про їх недопустимість.

Крім того, апеляційний суд визнав необґрунтованими доводи захисника щодо неправильної кваліфікації дій засудженого за ч. 4 ст. 296 КК України через недоведеність вини засудженого.

Відхиляючи зазначені доводи, апеляційний суд в ухвалі зазначив, що висновки суду в частині кваліфікації дій засудженого за ч. 4 ст. 296 КК України відповідають встановленим судом фактичних обставин кримінального провадження, підтверджуються усними та письмовими доказами, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню та які суд належно оцінив, а тому правильно кваліфікував незаконні дії засудженого як грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалися особливою зухвалістю.

Отже, беручи до уваги положення ч. 3 ст. 404 КПК України, яка визначає право суду апеляційної інстанції, зокрема, на повторне дослідження обставин кримінального провадження, дослідивши матеріали стосовно доводів наведених в апеляційній скарзі, апеляційний суд не встановив порушень на які наголошував захисник і засуджений у своїх апеляційних скаргах, мотивовано відмовив у задоволенні їх вимог.

Крім того, апеляційний суд перевірив твердження сторони захисту щодо можливих порушень судом при призначенні покарання загальних засад та визнав їх безпідставними.

На відміну від тверджень захисту, суд врахував дані, що характеризують особу засудженого: те, що в силу ст. 89 ККК України він не має судимостей, перебуває у цивільному шлюбі, має на утриманні трьох малолітніх дітей, є військовослужбовцем, перебуває на обліку у лікаря психіатра.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, суд, відповідно до вимог ст.65 КК України, врахував характер та ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, одне з яких відносяться до кримінальних проступків, два до категорії тяжких злочинів, особу винного, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Також, суд врахував, що за місцем проживання засуджений характеризується негативно, як особа, яка періодично зловживає спиртними напоями, у стані алкогольного сп`яніння веде себе неадекватно та грубо, а за місцем служби -посередньо.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції цілком обґрунтовано та мотивовано призначив засудженому покарання, як за кожне вчинене ним кримінальне правопорушення окремо - в межах санкцій відповідних частин статей закону, в розмірах наближених до мінімального, так і правильно визначив остаточне покарання, застосувавши ч. 1 ст. 70 КК України.

Відповідно до вимог ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Доводи захисника, за своїм змістом аналогічні доводам наведеним у касаційній скарзі, були перевірені судом апеляційної інстанції, який, розглядаючи апеляційні скарги захисника і засудженого на вирок суду першої інстанції, проаналізував їх, дав на них вичерпні відповіді та, залишаючи без задоволення, зазначив в ухвалі достатні мотиви прийнятого рішення.

Покарання призначене судом першої інстанції, залишене апеляційним судом без зміни є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Ухвала Херсонського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року відповідає вимогам ст. 419 КПК України, а тому підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у скарзі доводів, колегія суддів не вбачає.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Березанського районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2023 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року щодо останнього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_7