Номер провадження: 11-кп/813/1438/25
Справа № 509/5676/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2025 року м. Одеса

Суддя-доповідач судової палати з розгляду кримінальних справ Одеського апеляційного суду ОСОБА_2 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_3 ,

прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши в порядку підготовки до апеляційного розгляду кримінального провадження №0001310 від 25.11.2020 року, в режимі відеоконференції під час трансляції з ДУ «Одеський слідчий ізолятор», клопотання захисника ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобов`язання:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м.Одеси, офіційно не працюючому, зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючому за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимому;

обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

встановив:

Вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 січня 2025 року ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та йому призначено покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Вироком суду до обвинуваченого застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», до набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання відраховується з 16 січня 2025 року моменту взяття обвинуваченого під варту.

Вироком суду вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат, а також вирішено цивільний позов потерпілої сторони.

Оскарженим вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим та засуджений за те, що він, 25 листопада 2020 року, приблизно о 02 год 26 хв, керував автомобілем «ВМW525», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під час швидкісного заїзду по смузі руху проїзної частини не добудованої дороги (6 км), що пролягає від Овідіопольської дороги Одеського району Одеської області в напрямку вул. Базова в м. Одеса, на якій організовано двосторонній рух по одній смузі руху в кожному напрямку.

Рух здійснювався у темну пору доби по сухому асфальтобетонному покриттю з боку Овідіопольської дороги в напрямку вул. Базова в м. Одеса.

Під час здійснення руху по ділянці проїзної частини, не доїжджаючи 320 метрів до складського приміщення, що розташоване по вул.Базова, 1, зазначеної автодороги зі швидкістю приблизно 100 км/год. не переконався в безпеці свого руху, не обрав безпечну і допустиму швидкість руху, не врахував дорожню обстановку, погодні та дорожні умови, свої практичні навички керування транспортними засобами, а також особливості завантаження і стан керованого ним автомобіля, щоб мати можливість постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, в результаті чого не впорався з керуванням свого автомобіля, втратив контроль над ним і допустив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , який знаходився на проїзній частині разом з пішоходом ОСОБА_8 та здійснювали відеофіксацію заїзду.

В результаті ДТП пішохід ОСОБА_7 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала його смерть.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції захисник ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою захисника.

18 березня 2025 року захисник ОСОБА_5 звернувся до апеляційного суду з клопотанням про зміну обраного оскарженим вироком суду запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 , із тримання під вартою на особисте зобов`язання.

У клопотанні захисник посилається незаконність та необґрунтованість застосування місцевим судом відносно обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки протягом досудового розслідування та судового розгляду в суді першої інстанції, обвинувачений не ухилився від явки за викликом до прокурора, слідчого або суду, співпрацював зі слідством, на заперечує своєї провини, не вживав заходів щодо незаконного впливу на свідків. Захисник звертає увагу, що на стадії досудового розслідування та судового розгляду до ОСОБА_6 не застосовувались запобіжні заходи.

Захисник посилається на положення п.2 ч.4 ст.374 КПК України та зазначає, що вказаною нормою не передбачено можливості суду, ухвалюючи обвинувальний вирок, обирати до особи будь-який запобіжний захід. При цьому, підставою для прийняття особи до слідчого ізолятору може слугувати лише вирок суду, що набрав законної сили.

Захисник вважає, що місцевий суд, застосувавши до ОСОБА_9 запобіжний захід за власної ініціативи порушив його право на захист, оскільки стороною обвинувачення відповідне клопотання не заявлялось, а отже суд вийшов за межі наданих йому повноважень.

Заслухавши захисника та обвинуваченого, які підтримали клопотання про зміну запобіжного заходу та просили його задовольнити; думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення клопотання; вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи клопотання; суддя-доповідач зазначає наступне.

Пунктом 3 частини 1 статті 401 КПК України (далі КПК) передбачено, що суддя-доповідач протягом десяти днів після відкриття апеляційного провадження за скаргою на вирок суду першої інстанції вирішує клопотання, в тому числі щодо обрання, зміни або скасування запобіжного заходу.

Згідно з положеннями ч.3 ст.176 КПК, запобіжні заходи застосовуються: під час досудового розслідування слідчим суддею за клопотанням слідчого, погодженим з прокурором, або за клопотанням прокурора, а під час судового провадження судом за клопотанням прокурора.

Положеннями п.2 ч.4 ст.374 КПК регламентовано, що у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначається, серед іншого, рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження.

До заходів забезпечення кримінального провадження, відповідно до п.9 ч.2 ст.131 КПК, відносяться також запобіжні заходи.

Частина 6 ст.9 КПК передбачає, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 цього Кодексу.

Враховуючи те, що як положення ст.401 КПК, так і глави 31 КПК «Провадження в суді апеляційної інстанції» не визначають чіткого порядку розгляду клопотань учасників судового провадження про обрання, зміну або скасування запобіжного заходу, суддя-доповідач вважає за необхідне в даному випадку, керуючись засадою законності та використовуючи аналогію закону, застосувати приписи ч. 2 ст. 331 КПК.

Вирішення судом питання щодо запобіжного заходу, згідно положень ч.2 ст.331 КПК, відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

Відповідно до ч.1 ст.201 КПК, підозрюваний, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу.

Питання, які суд повинен вирішити при застосуванні відносно особи запобіжного заходу у виді тримання під варту, визначені змістом ст.ст.177, 178, 183 КПК України.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може перешкоджати кримінальному провадженню чи вчинити інше правопорушення.

Відповідно до вимог п.2 ч.4 ст. 374 КПК, у разі визнання особи винуватою, у резолютивній частині вироку зазначається, окрім іншого, рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі, рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

Таким чином, слід констатувати, що положеннями ст.374 КПК закріплено обов`язок суду під час постановлення вироку вирішити питання щодо запобіжного заходу, який буде забезпечувати виконання ухваленого вироку. У випадку, коли таку особу засуджено до позбавлення волі, за відсутності встановлених виняткових випадків, відносно неї застосовується запобіжний захід у виді тримання під вартою.

У даному кримінальному провадженні, вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 січня 2025 року, ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та йому призначено реальне покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Ухвалюючи вирок суд першої інстанції застосував до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», до набрання вироком законної сили.

Оцінюючи доводи клопотання сторони захисту, суддя-доповідач керується наступними положеннями кримінального процесуального закону.

Із вироку місцевого суду вбачається, що в даній справі суд виконав приписи абз.12 п.2 ч.4 ст.374 КПК, а саме вирішив питання щодо заходу забезпечення кримінального провадження, зокрема застосував до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Суддя-доповідач звертає увагу, що виходячи з наведеної правової конструкції ст.374 КПК, у вироку суду щодо ОСОБА_6 вказаний конкретний, обумовлений часовими рамками строк тримання обвинуваченого під вартою, а саме - до набрання вироком законної сили, що узгоджується з принципом правової визначеності, який є загальною ідеєю Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та верховенством права з огляду на ч.1 ст.115 КПК, якою передбачено обчислення строків, встановлених цим Кодексом не тільки годинами, днями і місяцями, але й вказівкою на подію (в даному випадку дату набрання вироком законної сили), що не суперечить принципу законності.

Суддя-доповідач наголошує, що після проголошення вироку запобіжний захід відіграє роль заходу забезпечення виконання покарання, покликаного запобігти спробам втечі обвинуваченого та ухилення від відбування призначеного покарання, вчинення нових злочинів, а також як захід забезпечення належної процесуальної поведінки під час гіпотетично можливого провадження з перегляду судового рішення в апеляційному порядку.

Одночасно з цим, Кримінальний процесуальний кодекс України не встановлює особливостей процедури обрання чи зміни запобіжного заходу на різних стадіях кримінального провадження (досудового розслідування, судового розгляду, апеляційного перегляду тощо), у зв`язку з чим суд першої інстанції, обґрунтовано застосував до обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили, з урахуванням рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руслан Яковенко проти України» від 04.06.2015 року.

Європейський суд з прав людини в рішенні «Руслан Яковенко проти України» (пункт 46), зазначив, що підсудний вважається таким, що перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть якщо він ще не набрав законної сили і його можна оскаржити. Особа засуджена судом першої інстанції, яка перебуває під вартою до закінчення строку оскарження вироку, не може вважатися такою, що перебуває під вартою з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення за підпунктом «с» пункту 1 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод».

При цьому, у вказаному рішенні Європейський суд наголосив, що навіть, якщо національне законодавство передбачає, що вирок набирає законної сили лише після завершення розгляду справи судами усіх інстанцій, попереднє ув`язнення у розумінні положень Конвенції закінчується зі встановленням вини та призначенням покарання судом першої інстанції.

У такому випадку судовий контроль за позбавленням свободи, що вимагається згідно із ст.5 Конвенції, вважається вже інкорпорованим у постановлений вирок та призначене покарання, а питання щодо законності такого тримання під вартою можуть бути переглянуті коли виникають нові обставини.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, починаючи з дати постановлення вироку, навіть якщо лише судом першої інстанції, підсудний перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції.

Словосполучення «після засудження» не може тлумачитися як таке, що обмежується вироком, який набрав законної сили, оскільки це виключатиме випадки затримання під час судового засідання осіб, яких за результатами судового розгляду було засуджено і які на такий судовий розгляд з`явилися, ще будучи вільними, незалежно від доступних їм засобів юридичного захисту (рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoffv. Germany) від 27 червня 1968 року, С. 23, п. 9, Series А № 7).

Отже, у такому випадку судовий контроль за позбавленням свободи, що вимагається згідно з пунктом 4 статті 5 Конвенції, вважається вже інкорпорованим у постановлений вирок та призначене покарання (справа «Руслан Яковенко проти України», п. 32).

На стадії винесення вироку, після здійснення судового розгляду кримінального провадження по суті, дослідження усіх доказів та обставин у справі, коли у розпорядженні суду наявні усі матеріали кримінального провадження, Суд повною мірою володіє усією інформацією, яка дозволяє йому прийняти обґрунтоване рішення щодо визначення обвинуваченій особі запобіжного заходу.

Особа, засуджена судом першої інстанції, яка перебуває під вартою до закінчення строку оскарження вироку, не може вважатися такою, що перебуває під вартою з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення за підпунктом «c» пункту 1 статті 5 Конвенції .

Пунктом 3 статті 5 Конвенції зазначено, що гарантія, передбачена підпунктом «с» пункту 1 ст. 5 Конвенції, надає право особі негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і такій особі має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження, у тому числі - у зв`язку із застосуванням відносно особи запобіжного заходу у вигляді застави. У той же час, відносно осіб, які затримані відповідно до підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції положення пункту 3 статті 5 Конвенції не застосовні.

Суддя-доповідач вважає, що оскаржений вирок суду в частині рішення щодо запобіжного заходу є достатньо мотивованим та не суперечить положенням ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зважаючи на існування у цьому провадженні реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Крім того, суддя-доповідач звертає увагу, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати суду докази обставин, на які вони посилаються (ч.5 ст.132 КПК).

Відтак, для зміни запобіжного заходу за клопотанням сторони захисту, остання повинна довести, що обставини, наведені у ст.94 КПК, які враховувались судом при застосуванні запобіжного заходу, перестали існувати або ж їх вага суттєво зменшилась.

Натомість, клопотання захисника про звільнення обвинуваченого з-під варти не містить переконливих доводів на підтвердження зміни обставин, які слугували підставами для застосування запобіжного заходу обвинувальним вироком суду, оцінивши які можна дійти висновку про відсутність підстав подальшого тримання обвинуваченого під вартою або наявність вагомих підстав для зміни запобіжного заходу на інший, менш обтяжливий.

У даному кримінальному провадженні оскарженим вироком ОСОБА_6 призначено реальне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, а отже беззаперечно існує ризик того, що з метою уникнення відбування зазначеного терміну призначеного покарання обвинувачений ОСОБА_6 може переховуватись від апеляційного суду, змінити місце проживання, або перешкоджати кримінальному провадженні іншим чином.

Та обставина, що обвинувачений раніше не судимий, позитивно характеризується, має міцні соціальні зв`язки, за вироком суду визнав свою провину в повному обсязі, не є перешкодою для виконання вищевказаних дій та жодним чином не зменшує існування ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки до ухвалення вироку обвинувачений не був впевнений щодо виду призначеного покарання у виді позбавлення волі.

Суддя-доповідач вважає, що з урахуванням тяжкості призначеного ОСОБА_6 покарання, більш м`які запобіжні заходи можуть виявитися нездатними контролювати місце знаходження обвинуваченого та його належну процесуальну поведінку на стадії апеляційного розгляду, а ризик його ухилення від суду не слугуватиме забезпеченню виконанню завдань кримінального провадження та розумного розгляду справи (ст.ст. 2, 28 КПК).

При цьому, суддя-доповідач враховує той факт, що обвинувачений та захисник не надали апеляційному суду раціонального пояснення та відповідних доказів стосовно перебування обвинуваченого на військовому обліку, або наявності у нього відстрочки чи зняття з військового обліку за станом здоров`я, незважаючи на те, що вказані обставини в умовах воєнного стану, заслуговують особливої уваги, оскільки у разі зняття обвинуваченого з військового обліку (про що він повідомив під час судового засідання), останній не позбавлений можливості безперешкодно залишити територію України.

За наведених обставин, посилання захисника ОСОБА_5 про те, що обвинувачений ОСОБА_6 на даний час утримується під вартою незаконно, є необґрунтованими.

З урахуванням викладеного, апеляційним судом на даний час не встановлено достатніх підстав для задоволення клопотання захисника ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому.

Керуючись ст.ст.176, 183, 194, 201, 370, 372, 376, 401, 419, 532 КПК України, суддя-доповідач,

постановив:

Відмовити в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про зміну обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобов`язання в кримінальному провадженні №0001310 від 25.11.2020 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя

Одеського апеляційного суду ОСОБА_2