Справа № 452/3804/24
Провадження № 1-кп/452/177/2025
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2025 року м. Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

законного представника

неповнолітнього потерпілого ОСОБА_4 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_5 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

її захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду кримінальне провадження № 0000707 від 7 липня 2024 року про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И В:

До Самбірського міськрайонного суду Львівської області 15 жовтня 2024 року надійшов обвинувальний акт про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000707 від 7 липня 2024 року, та додані до нього документи.

Ухвалою судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 17 жовтня 2024 року у вказаному кримінальному провадженні було призначено підготовче судове засідання, яке відкладалося.

Ухвалою суду від 02 грудня 2024 року кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, прийнято до провадження Самбірського міськрайонного суду Львівської області, справу призначено до судового розгляду на 20 січня 2025 року.

В судовому засіданні, до початку судового розгляду, законний представник неповнолітнього потерпілого ОСОБА_4 та її представник адвокат ОСОБА_5 подали цивільний позов до ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС», нотаріус ОСОБА_9 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, визнання недійсним договору дарування, до розгляду в рамках данного кримінального провадження. Позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування вважали такими, що підлягають розгляду одночасно, оскільки вони можуть вплинути в подальшому на виконання судового рішення про відшкодування заподіяної шкоди, так як обвинувачена ОСОБА_6 подарувала власне майно, а саме будинок та земельну ділянку ОСОБА_8 під час досудового розслідування справи.

Крім того, подали заяву про забезпечення цього позову шляхом накладання арешту на майно ОСОБА_6 та ОСОБА_8 .

Також просили залучити законного представника неповнолітнього потерпілого

ОСОБА_4 в якості потерпілої особи, враховуючи, що їй спричинена матеріальна та моральна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Прокурор проти заявлених клопотань не заперечував.

Обвинувачена та її захисник ОСОБА_7 проти залучення законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_4 в якості потерпілої особи не заперечували. Щодо прийняття вказаного цивільного позову заперечували з посиланням на ті обставини, що позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування, не можуть розглядатися в рамках даного кримінального процесу, враховуючи предмет позову та склад учасників процессу. Також заперечували проти задоволення заяви про забезпечення позову.

Вислухавши думку учасників кримінального провадження, дослідивши позовну заяву та відповідні заяви, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Крім того, ч. 5 зазначеної норми кримінального процесуального закону встановлено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими зазначеним Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, якщо вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно ч. 1 ст. 62 КПК України цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану кримінально протиправними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.

Підставою для участі у кримінальному провадженні цивільного відповідача є у сукупності: подання позовної заяви до органу досудового розслідування або суду і встановлення особи, до якої може бути заявлено цивільний позов. Суд зазначає, що не завжди обвинувачений виступає як цивільний відповідач, оскільки така відповідальність може покладатися й на інших осіб, які у передбачених законодавством випадках несуть цивільну відповідальність за шкоду, заподіяну його злочинним діянням.

В силу певних приписів у законі цивільним відповідачем може бути особа, на яку покладено обов`язок нести матеріальну (моральну) відповідальність за вчинення протиправних дій іншими особами. Ця підстава міститься в різних галузях права: цивільного, сімейного, трудового. Так, у разі вчинення кримінального правопорушення неповнолітньою особою передбачається відповідальність його батьків, (усиновлювачів), опікунів, (піклувальників). За шкоду, спричинену джерелом підвищеної небезпеки, зокрема, транспортним засобом, відповідає власник такого. Відповідно до ч. 1, 2 статті 1172 ЦК юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Тобто, цивільний позов у межах кримінального провадження може бути пред`явлено не до безпосереднього заподіювача відповідної шкоди, а іншої особи. Проте важливою ознакою, яка характеризує правовий статус цивільного відповідача, є те, що він є суб`єктом цивільно-правової відповідальності у рамках кримінального процесу.

Суд вважає, що відповідачка ОСОБА_8 не може в розумінні ст. 62 КПК України бути цивільним відповідачем у даному кримінальному провадженні, оскільки на неї не покладений обов`язок нести матеріальну відповідальність за вчинення протиправних дій обвинуваченою ОСОБА_6 .

Суд вважає, що спір про визнання недійсним договору дарування від 24 серпня 2024 року, за яким ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_8 прийняла в дар будинковолодіння та земельну ділянку, не може розглядатись у даному кримінальному процесі, оскільки об`єктом злочину, склад якого передбачений ч. 2 ст. 286 КК України є безпека руху та експлуатації транспорту, а також життя та здоров`я особи. А позов про визнання даного договору недійсним має розглядатися в порядку цивільного судочинства, що підтверджено сталою позицією Верховного Суду на яку посилаються позивачі в позові (Постанови від 18.05.2022 року у справі №643/15604/17, від 07.10.2020 року №755/17944/18 та ін.).

Згідно з викладеним, суд вважає, що у прийнятті цивільного позову ОСОБА_10 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС», нотаріус ОСОБА_9 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, визнання недійсним договору дарування, до розгляду в рамках кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, слід відмовити.

Заява про забезпечення позову не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Згідно з частиною другою статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18 вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Отже, умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

При дослідженні заяви про забезпечення позову та доданих до неї доказів судом встановлено, що позивачами не наведено жодних підстав які б свідчили, що не вжиття відповідних заходів забезпечення позову може утруднити чи взагалі унеможливить виконання судового рішення, доводи заяви зводяться виключно до припущення.

Позивачі просять вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , а саме: транспортний засіб марки Volkswagen Touran, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_6 ; будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, що розташована за цією адресою, що належать ОСОБА_8 .

Згідно з реєстру матеріалів досудового розслідування у даному кримінальноум провадженні вбачається, що ухвалою слідчої судді Галицького районного суду м. Львова від 10.07.2024 року накладений арешт на автомобіль. Як повідомив в судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 арешт накладений на транспортний засіб марки Volkswagen Touran, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_6 дотепер не скасований.

Отже, не застосування заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортний засіб, який вже перебуває під арештом, не призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Щодо будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки, що розташована за цією адресою, які належать ОСОБА_8 , то як вже зазначалося судом ОСОБА_8 не може в розумінні ст. 62 КПК України бути цивільним відповідачем у даному кримінальному провадженні, отже відсутні підстави для накладення арешту на майно, що їй належить на праві приватної власності.

Щодо залучення законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_4 до судового провадження в якості потерпілої слід зазначити наступне.

Законний представник неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 ОСОБА_4 заявила про це обґрунтовуючи, що діями обвинуваченої їй спричинена матеріальна та моральна шкода.

Відповідно до ст. 55 КПК України, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, а також адміністратор за випуском облігацій, який відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки" діє в інтересах власників облігацій, яким кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

Згідно статті 59 КПК України якщо потерпілим є неповнолітня особа або особа, визнана в установленому законом порядку недієздатною чи обмежено дієздатною, до участі в процесуальній дії разом з нею залучається її законний представник. Питання участі законного представника потерпілого у кримінальному провадженні регулюється згідно з положеннями статті 44 цього Кодексу.

Згідно ч. 2, 5 статті 44 КПК України як законні представники можуть бути залучені батьки (усиновлювачі), а в разі їх відсутності - опікуни чи піклувальники особи, інші повнолітні близькі родичі чи члени сім`ї, а також представники органів опіки і піклування, установ і організацій, під опікою чи піклуванням яких перебуває неповнолітній, недієздатний чи обмежено дієздатний. Законний представник користується процесуальними правами особи, інтереси якої він представляє, крім процесуальних прав, реалізація яких здійснюється безпосередньо підозрюваним, обвинуваченим і не може бути доручена представнику.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 КПК України цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та яка в порядку, встановленому цим Кодексом пред`явила цивільний позов.

З аналізу норм КПК України, слідує, що законний представник неповнолітнього потерпілого користується процесуальними правами особи, інтереси якої він представляє, крім процесуальних прав, реалізація яких здійснюється безпосередньо потерпілим і не може бути доручена представнику.

Законодавець такі поняття як потерпілий у кримінальному провадженні та цивільний позивач розмежовує, тобто особа цивільного позивача може бути відмінною від особи потерпілого. Законодавець лише визначає, що цивільний позивач має права та обов`язки, передбачені цим Кодексом для потерпілого, в частині, що стосуються цивільного позову та вказує, що обов`язки цивільного позивача безпосередньо виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду.

Відповідно до обсягу інкримінує мого ОСОБА_6 обвинувачення, вона не звинувачується у спричиненні будь-якої шкоди безпосередньо ОСОБА_4 .

Крім того, в даному кримінальному провадженні ОСОБА_4 вже має процесуальний статус законного представника її неповнолітнього сина - потерпілого ОСОБА_10 .

Таким чином, суд вважає, що в даному випадку відсутня необхідність у додатковому наданні статусу потерпілого матері неповнолітнього потерпілого, яку вже було залучено в якості законного представника; фактичний обсяг процесуальних прав законного представника неповнолітнього потерпілого є тотожнім обсягу процесуальних прав потерпілого.

Отже в задоволенні клопотання законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_4 про залучення її до судового провадження в якості потерпілої слід відмовити.

Керуючись статтями 44, 59, 61-63, 128, 376, 395 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У прийнятті цивільного позову ОСОБА_10 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС», нотаріус ОСОБА_9 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, визнання недійсним договору дарування, до розгляду в рамках кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України відмовити.

Роз`яснити ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , що вони мають право пред`явити цивільний позов в порядку цивільного судочинства.

В задоволенні заяви про забезпечення цивільного позову шляхом накладення арешту на майно ОСОБА_6 , ОСОБА_8 відмовити.

В задоволенні клопотання законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_4 про залучення її до судового провадження в якості потерпілої - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення і окремому оскарженню в апеляційному порядку не підлягає. Заперечення щодо неї можуть бути викладені в апеляційній скарзі на остаточно прийняте в кримінальному провадженні судове рішення.

Повний текст цієї ухвали виготовлено в нарадчій кімнаті, проголошено, надано для ознайомлення учасникам кримінального провадження 24 січня 2025 року о 14:00 год.

Головуюча суддя