Справа № 162/1042/23 Провадження №11-кп/802/167/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду матеріали об`єднаних кримінальних проваджень №0000026, №0000718 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні прокурора Камінь-Каширської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Любешівського районного суду Волинської області від 07 листопада 2024 року стосовно ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, розлученого, непрацюючого, судимого вироком Любешівського районного суду Волинської області від 11.04.2022 року за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, на підставі ст.75 КК України звільненому від відбування покарання зі встановленням 2-річного іспитового строку, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців.

На підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Любешівського районного суду Волинської області від 11.04.2022 року і визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі.

Строк відбування основного покарання обвинуваченому ОСОБА_7 визначено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

До вступу вироку в законну силу запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 залишено попередньо обраний у виді домашнього арешту.

Вироком суду вирішено питання процесуальних витрат, арештованого майна та речових доказів.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що він 24.12.2023 року у вечірню пору доби (точного часу в ході досудового розслідування не встановлено) в умовах воєнного стану, діючи з прямим умислом, керуючись корисливим мотивом та метою таємного викрадення чужого майна, знаходячись у житловому будинку потерпілого ОСОБА_10 за адресою АДРЕСА_1 , повторно, таємно, шляхом вільного доступу викрав із шафи у залі (вітальні) належний ОСОБА_10 бувший у використанні телевізор чорного кольору марки «BRAVIS» моделі «LED-24G5000 + Т2 black» з рідкокристалічним екраном діагоналлю 23,6 дюйми (60 см), серійний номер G21F015U 15.09.2020 року випуску вартістю 3290,72 гривень, чим завдав потерпілому майнову шкоду на казану суму.

Крім того, ОСОБА_7 28.12.2023 року у період часу з 15 години по 19 годину в умовах воєнного стану, діючи з прямим умислом, керуючись корисливим мотивом та метою таємного викрадення чужого майна, знаходячись у житловому будинку потерпілого ОСОБА_10 за адресою АДРЕСА_1 , повторно, таємно, шляхом вільного доступу викрав зі столу у залі (вітальні) належний ОСОБА_10 бувший у використанні ноутбук марки «НР» моделі «ProBook 655 G1» із зарядним пристроєм вартістю 4933,33 гривні, чим завдав потерпілому майнову шкоду на казану суму.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч.4 ст.185 КК України, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене повторно та в умовах воєнного стану.

У поданих апеляційних скаргах:

- захисник обвинуваченого оскаржує вирок у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження. Вважає, що в діях ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України. Судом не було належним чином перевірено версію щодо того, що потерпілий сам дав обвинуваченому ноутбук та телевізор, які ОСОБА_7 в подальшому приніс до помешкання ОСОБА_10 щоб повернути. Враховуючи, що суд взяв до уваги лише показання потерпілого та залишив поза увагою доводи обвинуваченого, на переконання захисника, вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не доведена поза розумним сумнівом.

Апелянт просить оскаржений вирок скасувати та постановити новий, яким виправдати ОСОБА_7

- прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, оскаржує вирок у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Вважає, що обвинуваченим вчинено тяжкі злочини, будучи засудженим за умисний корисливий злочин (під час іспитового строку), що свідчить про вперте небажання ОСОБА_7 стати на шлях виправлення та необхідність призначення останньому більш суворого покарання.

Просить скасувати оскаржений вирок та ухвалити новий, яким визнати винуватим ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років. На підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків, до призначеного покарання, частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком, і визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 7 років позбавлення волі. У строк покарання ОСОБА_7 зарахувати строк перебування під цілодобовим домашнім арештом.

У поданих змінах та доповненнях до апеляційної скарги прокурор вказує на те, що підтримує апеляційні вимоги та акцентує увагу на періодах перебування ОСОБА_7 під цілодобовим домашнім арештом, які підлягають зарахуванню у строк покарання обвинуваченого на підставі ч.7 ст.72 КК України.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, думку обвинуваченого та його захисника, які подану стороною захисту апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити, заперечили проти задоволення апеляції сторони обвинувачення, прокурора, яка підтримала свої апеляційні вимоги та заперечила щодо задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить такого висновку.

Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, які мають значення для кримінального провадження.

Згідно зі ст.94 КПК України суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог закону місцевимсудом при ухваленні вироку в даному кримінальному провадженні дотримано.

За змістом положень ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Посилання обвинуваченого та його захисника про недоведеність вини першого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185 КК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються сукупністю наявних в матеріалах кримінального провадження доказів, які були досліджені судом першої інстанції.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, за наведених у вироку обставин, підтверджуються зібраними та дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд першої інстанції дав правильну оцінку, з якою погоджується колегія суддів.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження в судовому засіданні, під час ухвалення вироку, обвинувачений ОСОБА_7 вину у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень не визнав та пояснив, що телевізор і ноутбук він брав з дозволу потерпілого. Щодо телевізора, то ОСОБА_11 сам попросив його забрати та відремонтувати, оскільки телевізор був у несправному стані. Також вони домовлялись, що ноутбук на пару днів візьме, але вийшло так, що він не дочекався ОСОБА_11 , взяв ноутбук і пішов. Повернув ноутбук за декілька днів, залишивши його під навісом, біля хати.

Проте, незважаючи на таку позицію обвинуваченого, суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши докази, дійшов правильного висновку про наявність у його діях складу кримінальних правопорушень, передбаченихч.4 ст.185 КК України.

Так, вина ОСОБА_7 за вказаних в обвинувальному акті та вироку суду першої інстанції обставин, повністю підтверджується наступними доказами, а саме: витягом з ЄРДР у кримінальному провадженні №0000026 від 12.01.2024 року; протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення потерпілого ОСОБА_10 від 11.01.2024 року;протоколом огляду місця події від 12.01.2024 року за місцем проживання ОСОБА_7 з додатками, під час якого останній добровільно видав телевізор марки «BRAVIS»;протоколом огляду речей від 16.01.2024 року з додатками;постановою про визнання речей речовими доказами та приєднання їх до кримінального провадження від 12.01.2024 року;ухвалою Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 16.01.2024 року про накладення арешту на майно, а саме на вживаний телевізор марки «BRAVIS» моделі «LED-24G5000 + T2 black», вилучений під час огляду місця події 12 січня 2024 року;протоколом огляду речей від 16.01.2024 року з додатками (бувшого у використанні ноутбука марки «НР» моделі «ProBook 655 G1» із зарядним пристроєм);постановою про визнання речей речовими доказами та приєднання їх до кримінального провадження від 16.01.2024 року;постановою про призначення та доручення проведення судової товарознавчої експертизи від 12.01.2024 року (щодо телевізора марки «BRAVIS» моделі «LED-24G5000 + T2»);висновком експерта від 23.01.2024 року №СЕ-19/103-24/670-ТВ з додатками, відповідно до якого ринкова вартість бувшого у використанні телевізора марки «BRAVIS» моделі «LED-24G5000 + T2» станом на період з 15.12.2023 року по 30.12.2023 року складала 3290,72 гривень;постановою про призначення та доручення проведення судової товарознавчої експертизи від 16.01.2024 року (щодо ноутбука марки «НР» моделі «ProBook 655 G1»);висновком експерта від 22.01.2024 року №СЕ-19/103-24/918-ТВ з додатками, відповідно до якого ринкова вартість ноутбука марки «НР» моделі «ProBook 655 G1» із зарядним пристроєм станом на 28.12.2023 року складала 4933,33 гривні;протоколом проведення слідчого експерименту від 29.01.2024 року за участю потерпілого ОСОБА_10 з відеозаписом слідчої дії;протоколом проведення слідчого експерименту від 29.01.2024 року за участю підозрюваного ОСОБА_7 з відеозаписом слідчої дії.

Також за основу при постановленні вироку судом першої інстанції підставно взято показання потерпілого ОСОБА_10 , який ствердив, що дозволу на користування вказаними речами Довжику не давав. На даний час усі речі йому повернуто.

Показання потерпілого загалом узгоджуються між собою та письмовими доказами у справі, підстави ставити під сумнів достовірність вказаних показань у колегії суддів відсутні.

Отже, дослідивши безпосередньо під час судового провадження вказані вище докази, суд першої інстанції дійшов висновку про їх належність і допустимість, та оцінивши їх за своїми внутрішніми переконаннями дійшов обґрунтованих висновків про те, що ОСОБА_7 дійсно вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч. 4 ст. 185КК України, тобто вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене повторно та в умовах воєнного стану.

Водночас, захисник обвинуваченого в своїй апеляційній скарзі посилається на те, що ОСОБА_7 взяв у потерпілого ноутбук щоб покористуватися, а телевізор щоб відремонтувати.

Проте, як вбачається з оскарженого вироку вказані доводи сторони захисту належним чином дослідженні та їм надано правову оцінку, тобто останні спростовані судом першої інстанції з чим погоджується і апеляційний суд.

Суд першої інстанції правильно акцентував увагу на тому, що обвинувачений не зміг пояснити чому саме до нього потерпілий звернувся за послугою ремонту, адже він не є майстром з ремонту електроніки, при цьому потерпілий категорично заперечив таке прохання до обвинуваченого. Крім того обвинувачений не надав пояснення, що заважало повідомити сина потерпілого ОСОБА_12 про винесення речей, який був за місцем проживання в той час, коли обвинувачений таємно забирав цей технічний пристрій з помешкання потерпілого. Отже, версія сторони захисту щодо обставин кримінального провадження у повному обсязі спростовується сукупністю доказів, зібраних у кримінальному провадженні, які належним чином були проаналізовані та оцінені судом.

Твердження захисника, що у діях ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, оскільки свідок ОСОБА_13 підтвердив повернення обвинуваченим ноутбука для потерпілого, також необґрунтовані.

Доводи про повернення майна потерпілому жодним чином не впливають на висновок суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України.

З урахуванням наведеного, на думку колегії суддів, матеріали кримінального провадження свідчать про те, що суд першої інстанції у повному обсязі дослідив усі обставини, які мали значення для прийняття рішення в справі, повно та всебічно перевірив зібрані на досудовому розслідуванні докази й дав їм у сукупності належну оцінку, на що вказує наведений у вироку аналіз доказів, з яким погоджується і апеляційний суд.

Відтак, доводи апеляційної скарги сторони захисту апеляційний суд розцінює як такі, що спрямовані на уникнення обвинуваченим відповідальності за скоєне, оскільки вони повністю спростовуються наведеними вище доказами, а тому апеляційну скаргу захисника в інтересах обвинуваченого слід залишити без задоволення.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора колегія суддів зазначає наступне.

При призначенні покарання суд у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України повинен призначити його з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження вчинення ним нових злочинів.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції вказаних вимог матеріального права дотримався в повній мірі.

Як убачається із оскарженого вироку судом наведено переконливі доводи про необхідність призначення обвинуваченому покарання в межах санкції інкримінованого йому кримінального правопорушення із застосуванням положень ст.71 КК України, остаточного визначивши ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

Обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, судом не встановлено.

З достатньою повнотою судом взято до уваги і тяжкість вчинених ОСОБА_7 злочинних дій, спосіб їх вчинення, мету та мотив зазначених діянь, розмір завданої шкоди, особу та характеризуючі дані обвинуваченого, а саме негативну характеристику за місцем його проживання, перебування під наглядом у лікаря-психіатра з 2012 року, та лікаря-нарколога з 2014 року та висновки судово-психіатричного експерта №385 від 29.11.2023 року та №83 від 13.03.2024 року, які вказують, що у періоди, які відносяться до часу вчинення злочинів, та на даний час ступінь змін зі сторони психіки ОСОБА_7 не така, що позбавляла чи позбавляє його можливості усвідомлювати свої дії/бездіяльність та керувати ними.

Таким чином колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується з висновками суду першої інстанції щодо виду і строку призначеного ОСОБА_7 покарання та вважає його необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень і таким, що не можна вважати надто м`яким в даному випадку, як про це зазначає прокурор в апеляції.

Усі доводи сторони обвинувачення, які викладені в апеляційній скарзі щодо невідповідності призначеного покарання особі обвинуваченого, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони, як вбачається з оскарженого вироку, фактично були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання.

Водночас, як правильно доповнив свої вимоги прокурор, на підставі положень ч.7 ст.72 КК України, ОСОБА_7 у строк покарання необхідно зарахувати строк його перебування під домашнім арештом, з розрахунку три дні домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі, зарахувавши такий строк за період з 17.10.2023 року до 14.12.2023 року та з 30.01.2024 року до 01.05.2024 року.

За таких обставин апеляційну скаргу захисника обвинуваченого слід залишити без задоволення, апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково, а вирок суду першої інстанції залишити без змін.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Камінь-Каширської окружної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Любешівського районного суду Волинської області від 07 листопада 2024 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

На підставі ч.7 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання період перебування під цілодобовим домашнім арештом з 17 жовтня 2023 року до 14 грудня 2023 року та з 30 січня 2024 року до 01 травня 2024 року, з розрахунку, що три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий:

Судді: