Справа №303/2397/22
Провадження № 1-кп/303/344/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у залі судових засідань обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000251 від 28.09.2021 року за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого та мешканця АДРЕСА_1 , з середньою спеціальною освітою, неодруженого, водія STD DONIVO a.s. odstepny zavod, Mlynska 1346,093 01 Vranov and Toplou, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_6 ,

захисників обвинуваченого адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

10 травня 2024 року до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000251 від 28.09.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, відповідно до ухвали Закарпатського апеляційного суду від 09.04.2024 року.

Ухвалою суду від 13 травня 2024 року призначено підготовче судове засідання.

24 червня 2024 року до суду надійшло клопотання захисників адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_3 про повернення обвинувального акту прокурору. На обґрунтування вимог клопотання захисники зазначили, що обвинувальний акт не відповідає вимогам п.5 ч.2 ст. 291 КПК України, що також було встановлено апеляційним судом та відображено в ухвалі Закарпатського апеляційного суду від 09.04.2024 року. Статтею 314 КПК України не передбачено можливості виправлення технічних чи інших помилок, а також внесення якихось додаткових відомостей до обвинувального акту та реєстру після їх надходження до суду, зокрема у підготовчому судовому засіданні. Єдиним процесуальним шляхом виправлення недоліків обвинувального акту, передбаченим КПК України, є повернення обвинувального акту прокурору.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.09.2024 року, проведеного на підставі Розпорядження керівника апарату Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області № 27/01.2-01 від 06.09.2024 року, справу № 303/2397/22, номер провадження 1-кп/303/344/24, передано на розгляд головуючому судді ОСОБА_1 .

У підготовчому судовому засіданні захисники адвокати ОСОБА_8 , ОСОБА_7 підтримали клопотання про повернення обвинувального акту прокурору, просили таке задовольнити.

У підготовчому судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 підтримав клопотання захисників про повернення обвинувального акту прокурору.

У підготовчому судовому засіданні потерпіла ОСОБА_5 та її представник адвокат ОСОБА_6 просили відмовити у задоволенні клопотання захисників обвинуваченого з підстав, наведених у письмовому запереченні, яке надійшло до суду 01 липня 2024 року.

У підготовчому судовому засіданні прокурор просив відмовити у задоволенні клопотання захисників обвинуваченого з підстав, наведених у письмовому запереченні, так як обвинувальний акт відповідає вимог ст. 291 КПК України, а під час судового розгляду прокурор може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення або відмовитися від підтримання обвинувачення.

Вислухавши думки сторін кримінального провадження, дослідивши обвинувальний акт, суд приходить до висновку, що обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні підлягає поверненню прокурору, виходячи з такого.

Одним з основних завдань кримінального провадження згідно з вимогами чинного КПК України є захист особи, суспільства та держави, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження (ст.2 КПК України).

Згідно з п.13 ч.1 ст. 3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.

Зокрема, згідно з п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт наряду з іншими реквізитами обов`язково має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті КК України та формулювання обвинувачення. При цьому, за змістом цієї норми, формулювання обвинувачення в обвинувальному акті викладається після викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті Закону України про кримінальну відповідальність.

При цьому, під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Формулювання обвинувачення має містити дані щодо події кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України, можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, у тому числі, кваліфікуючих ознак.

Крім того, обставинами, які відповідно до ч. 1 ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, є подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, що чітко має бути викладено в даному обвинувальному акті.

Проте, як убачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт відносно ОСОБА_3 не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки не містить конкретного формулювання обвинувачення.

У відповідності до ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться в межах висунутого особі обвинувачення відповідно до обвинувального акту, який є важливим процесуальним документом і основою для захисту обвинуваченого в суді.

Отже, значення обвинувального акта як процесуального рішення сторони обвинувачення, полягає у тому, що він формалізує правову позицію обвинувачення, ініціює судовий розгляд і тим самим відкриває доступ особи до правосуддя.

Відображення фактичних обставин кримінального правопорушення має значення не тільки для аргументації висновків слідчого, прокурора, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді, а також для реалізації права підозрюваного на захист.

Згідно формулювання обвинувачення, ОСОБА_3 28 вересня 2021 року близького 01 години 00 хвилин, керуючи технічно-справним транспортним засобом, а саме: автомобілем марки «Volkswagen» марки «Golf», реєстраційний номер НОМЕР_1 , разом з пасажиром переднього пасажирського місця ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканцем АДРЕСА_1 , рухаючись по проїзній частині другорядної вулиці Мукачівська, в населеному пункті села Великі Лучки, Мукачівського району, Закарпатської області, та здійснюючи виїзд на головну дорогу вулиці Млинська, біля будинку №2, діючи в супереч вимогам п.п.1.3.; 1.5.; 2.3. б); 11.3.; 12.1. та 12.4. Правил дорожнього руху України, будучи самовпевненим та самонадіяним, нехтуючи особистою безпекою та безпекою своїх пасажирів, проявив неуважність до дорожньої обстановки, що склалася та її зміни, не забезпечив безпеку дорожнього руху, при виборі безпечної швидкості руху не урахував дорожню обстановку та дорожні умови, чим не забезпечив безпеку дорожнього руху, що привело до втрати керування автомобілем та з`їзду його за межі проїзної частини автодороги в право по ходу його руху, з послідуючим його зіткненням з бетонною опорою трансформатора.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди, передній пасажир автомобіля марки «Volkswagen» марки «Golf», реєстраційний номер НОМЕР_1 , гр. ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримав тілесні ушкодження, внаслідок яких помер: смерть гр. ОСОБА_9 , настала внаслідок поєднаної травми голови, грудної клітки та черева, а саме багатоуламкового перелому кісток основи та склепіння черепа, субарахноїдального крововиливу, забою головного мозку, травматичного набряку-набухання речовини головного мозку, забою органів середостіння, забою обох легень, множинних розривів печінки, селезінки, гемоперитонеуму, що призвело до травматичного шоку, що і стало безпосередньою причиною смерті.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 09.04.2024 року вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 лютого 2023 року, щодо обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України скасовано, призначивши новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції в іншому складі.

Так, переглядаючи вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 лютого 2023 року колегія суддів Закарпатського апеляційного суду у своєму рішенні констатувала, що в мотивувальній частини у вироку в частині обвинувачення не вказано, у чому саме полягали вчинені ОСОБА_3 дії (бездіяльність), що кваліфіковані як порушення приписів передбачених п. п. 1.3; 1.5; 2.3 б; 11.3; 12.1 та 12.4 Правил дорожнього руху України, що призвели до дорожньо-транспортної пригоди і чи знаходяться допущені ОСОБА_3 порушення правил дорожнього руху, в тому числі інкриміновані йому в обвинувачення, у причинному зв`язку з наслідками, що настали: заподіяння потерпілому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, що призвели до його смерті. У вироку, та і у обвинувальному акті, не наведені будь-які докази в підтвердження висновку про порушення ОСОБА_3 вищевказаних пунктів Правил дорожнього руху України (далі - Правил) ( т. 2, а. с. 152 -160). Зі змісту обвинувального акту (т. 1, а. к. п. 4-8) вбачається, що у ньому також не вказується, у чому саме полягали вчинені ОСОБА_3 дії (бездіяльність), що кваліфіковані як порушення приписів передбачених п.п. 1.3; 1.5; 2.3 б; 11.3; 12.1 та 12.4 Правил дорожнього руху України. При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що, визнавши порушення ОСОБА_3 приписів передбачених п. 11.3 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого на дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу, суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку не вказує, оскільки це не встановлено під час досудового та судового слідства, на те, у чому саме полягали вчинені ОСОБА_3 дії (бездіяльність), що кваліфіковані за цим пунктом Правил, у тому числі не вказав кількість смуг руху на ділянці дороги вулиця Мукачівська, в населеному пункті села Великі Лучки Мукачівського району Закарпатської області та головна дорога вулиці Млинська, біля буд. №2, на яку виїжджав керований ОСОБА_3 транспортний засіб.

Окрім цього, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що, визнавши порушення ОСОБА_3 приписів передбачених п. 12.4 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км за годину, суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку та цей факт не зазначений в обвинувальному акті, не вказує на те, з якою саме швидкістю рухався керований ОСОБА_3 автомобіль.

Наведене дає підстави стверджувати про те, що ОСОБА_10 було висунуте не конкретне обвинувачення, і засуджений він був за неконкретним обвинуваченням. Це указує на наявні порушення права обвинуваченого на захист, гарантованого ст.20 КПК України.

Згідно зі ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.

Роз`яснення суворого додержання, закріпленого у ст. 62 Конституції України принципу презумпції невинуватості, передбачені також у п. 18 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя».

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд зобов`язаний неухильно дотримуватися вимог Конституції України, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, тобто з урахуванням рішень Конституційного Суду України та практики Європейського суду з прав людини, ст. 62 Конституції України (презумпція невинуватості) та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

За змістом п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України особі, яка притягається до кримінальної відповідальності повинно бути пред`явлене обвинувачення, а також надана правова кваліфікація його дій з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Аналіз положень п. 13 ч. 1 ст. 3, ст. 20, ст. 91 та п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України у їх взаємозв`язку дає підстави стверджувати, що тільки конкретне обвинувачення, зрозуміле обвинуваченому за змістом, яке відповідає вимогам як матеріального, так і процесуального закону і яке не містить у собі суперечностей вважається належним чином сформульованим і таким, яке породжує у особи необхідність здійснення захисту від нього. Зазначені положення закону перебувають у відповідності із практикою Європейського суду із прав людини.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» від 24.10.2003 №8, суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом. Зокрема, воно повинно містити данні про злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, час, місце та інші обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому.

Вказаний принцип закріплений у ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, де зазначено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно й детально проінформований зрозумілою для нього мовою про характер і причини висунутого проти нього обвинувачення.

Положення пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду.

До того ж право бути проінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого пп. «b» п. 3 ст. 6 Конвенції.

Відповідно, конкретні обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подія інкримінованого обвинуваченому злочину за ч. 2 ст. 286 КК України (дія чи бездіяльність, що кваліфіковані як порушення ОСОБА_3 вимог ПДР України, не вказано кількість смуг руху та швидкість руху автомобіля, керованого ОСОБА_3 ), в обвинувальному акті відсутні.

Невідповідність обвинувального акта вимогам кримінального процесуального закону може бути підставою для повернення цього процесуального документа винятково на етапі проведення підготовчого судового засідання судом першої інстанції.

Саме тому правильність формулювання обвинувачення як одна з вимог обвинувального акта має перевірятися лише судом першої інстанції в порядку, визначеному ст. 314 КПК України, яка і визначає процесуальні наслідки неправильності, у тому числі неповноти чи неконкретності сформульованого в обвинувальному акті обвинувачення.

Як вбачається зі змісту клопотання сторони захисту про повернення обвинувального акту прокурору, зауважувалося на ті самі недоліки, які викладені в ухвалі Закарпатського апеляційного суду від 09.04.2024 року.

Постановляючи 09.04.2024 року рішення про призначення нового розгляду у суді першої інстанції, Закарпатський апеляційний суд вказав на те, що при новому розгляді даного кримінального провадження суду першої інстанції необхідно усунути допущені неповноту, ретельно дослідити зібрані органом досудового розслідування докази, дати їм відповідну оцінку, при цьому дати оцінку доводам сторони обвинувачення та захисту, викладеним в апеляційних скаргах і у залежності від встановленого, прийняти законне та вмотивоване рішення по суті пред?явленого ОСОБА_3 обвинувачення.

Відповідно до частини 3 статті 415 КПК України висновки і мотиви, з яких скасовані судові рішення, є обов`язковими для суду першої інстанції при новому розгляді.

На підставі пунктів 3,5 частини 3 статті 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти, зокрема, рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу, або призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта.

З огляду на це, та враховуючи специфіку судового розгляду, який відповідно частини 1 статті 337 КПК України проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, на основі засад змагальності сторін (стаття 22КПК України), тому у підготовчому судовому засіданні суд наділений повноваженнями перевірити повноту і правильність викладених в обвинувальному акті відомостей, які вимагаються статтею 291 КПК України, з правової точки зору, не вдаючись до їх оцінки, а звідси дійти висновку про можливість чи неможливість здійснення судового розгляду на підставі поданого до суду для розгляду кримінального провадження обвинувального акту.

При цьому суд бере до уваги право і можливість сторони обвинувачення змінити в суді пред`явлене обвинувачення. Проте така зміна здійснюється на стадії судового розгляду (частина 2 статті 337 КПК України), якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа (частина 1 статті 338 КПК України). У той час, як судовий розгляд починається з оголошення прокурором обвинувального акта (частина 2 статті 347 КПК України) та роз`яснення головуючим суддею обвинуваченому суті обвинувачення, з`ясування, чи зрозуміле воно йому, чи визнає він себе винним і чи бажає давати показання (частина 1 статті 348 КПК України). Відтак, на початку судового розгляду, у разі його призначення, пред`явлене обвинувачення має бути сформоване достатньо конкретно і зрозуміло, узгоджуватися та відповідати правовій кваліфікації інкримінованого обвинуваченому злочину з тією метою, щоб він розумів суть пред`явленого обвинувачення, а суд мав можливість виконати наведені вимоги статті 348 КПК України.

До того ж за змістом пункту 15 частини 2 статті 36, частини 2 статті 337, частини 1 статті 338 КПК України, зміна обвинувачення в суді є виключним правом прокурора (правова позиція, викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляді цивільних і кримінальних справ від 21.11.2017 у справі №361/744/15-к). Тому суд не має повноважень зобов`язувати прокурора змінити формулювання обвинувачення, внести будь-які виправлення тощо як до, так і під час судового розгляду.

Водночас на стадії підготовчого провадження суд не розглядає та не вирішує питання щодо доведеності вини обвинуваченого, достатності зібраних доказів, а так само правильності кваліфікації дій обвинуваченого.

Зважаючи на викладене, наведені обставини свідчать про те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам статті 291 КПК України, складений з порушеннями вимог пункту 5 частини 1 цієї статті КПК України, що унеможливлює розуміння суті висунутого проти обвинуваченого ОСОБА_3 обвинувачення, чим порушується його право на захист, гарантований ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 20 КПК України.

За таких обставин суд вважає обвинувальний акт таким, що не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, що унеможливлює належне забезпечення процесуальних прав учасників судового провадження, а тому відповідно до п.3 ч.3 ст. 314 КПК України обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору.

Керуючись ст.ст. 291, 314, 369-372, 376 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання захисників адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_3 про повернення обвинувального акту прокурору задовольнити.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000251 від 28.09.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, повернути прокурору.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Закарпатського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя Мукачівського

міськрайонного суду ОСОБА_1