КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/5124/24 Головуючий в І інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/2722/2025 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

20 лютого 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 грудня 2024 року,-

за участю:

прокурора ОСОБА_7 ,

захисника (в режимі ВКЗ) ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 грудня 2024 року, серед іншого, клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_9 про зміну обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, а саме, цілодобовий домашній арешт - залишено без задоволення. Клопотання прокурора задоволено. Продовжено строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Личанка Бучанського району Київської області, під вартою у Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України строком на 60 днів, починаючи з 09 грудня 2024 року до 06 лютого 2025 року включно, на підставі п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, без альтернативи внесення застави.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував, що останній обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, які є тяжкими злочинами (ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186, ч. 1 ст. 263 КК України) та особливо тяжким (ст. 348 КК України), вид та розмір покарання, яке йому загрожує в разі визнання його винуватим, дані про особу обвинуваченого та дійшов висновку, що ОСОБА_6 може вчиняти дії з метою переховування та незаконно впливати на свідків та потерпілих.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 грудня 2024 року скасувати та змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_6 вказує на порушення права на захист, оскільки вручено йому було тільки резолютивну частину ухвали без підпису суддів. Також апелянт вказує на безпідставність обвинувачення, необґрунтованість заявлених прокурором ризиків, таких як переховування від суду з метою уникнути кримінальної відповідальності, незаконно впливати на свідків.

Крім того, апелянт вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу, що він одружений, має постійне місце проживання, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, затребуваний ЗСУ, про що свідчить відношення військової частини НОМЕР_1 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу з підстав наведених у ній, позицію прокурора, яка просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду, вивчивши надані судом першої інстанції матеріали провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської областіперебуває кримінальне провадження № 0006023 від 31 грудня 2023 року за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186, ч. 1 ст. 263, ст. 348 КК України, ОСОБА_10 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186, ч. 1 ст. 307 КК України та ОСОБА_11 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження, зокрема, щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів без альтернативи внесення застави

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 грудня 2024 року, серед іншого, клопотання прокурора задоволено та продовжено строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 , під вартою строком на 60 днів, починаючи з 09 грудня 2024 року до 06 лютого 2025 року включно, на підставі п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, без альтернативи внесення застави.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини, за яких таке продовження можливе.

Так, судом першої інстанції, були заслухані пояснення прокурора, обвинувачених та їх захисників для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

При розгляді питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання та правильно встановив, що продовжують існувати обґрунтовані ризики, передбаченіп. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, які на даний час виключають можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, то на переконання колегії суддів, вони є безпідставними, з огляду на наступне.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Як правильно встановив суд першої інстанції, характер висунутого ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого та тяжких злочинів, два з яких є насильницькими та мають підвищений ступінь суспільної небезпеки, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винним у кримінальних правопорушеннях, у вчиненні яких він обвинувачується, а також, враховуючи всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, який одружений, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, на утриманні осіб не має, має хронічні захворювання, однак об`єктивних медичних застережень щодо неможливості перебування обвинуваченого під вартою судом першої інстанції не встановлено, дають достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_6 , з метою уникнення кримінальної відповідальності, може переховуватися від суду, такий ризик не зменшився і виправдовує подальше його тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Доводи обвинуваченого про наявність у нього дружини, постійного місця проживання, наявність позитивних характеристик, як на наявність міцних соціальних зв`язківта відсутності ризику переховування від суду, колегія суддів вважає непереконливими, оскільки, дані обставини, хоч і свідчать про наявність у обвинуваченого певних соціальних зв`язків, як про це обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, однак, з урахуванням обсягу обвинувачення, конкретних обставин кримінальних правопорушень, які інкриміновані обвинуваченому, на даному етапі провадження, не можуть слугувати підтвердженням його належної процесуальної поведінки та свідчити про наявність таких соціальних зв`язків, які б в сукупності з усіма врахованими судом першої інстанції обставинами зменшували встановлені в ході судового розгляду провадження ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Твердження обвинуваченого про те, що він раніше, в силу ст. 89 КК України, не судимий, не спростовує обґрунтованість встановлених ризиків та доцільність продовження строку тримання під вартою, а також ж не дає достатніх підстав вважати, що обвинуваченийне зможе здійснити дії, передбачені п.1 ч.1 ст. 177 КПК України.

Посилання обвинуваченого, на те, що він є затребуваним у ЗСУ, самі по собі не можуть мінімізувати встановлені на даний час у кримінальному провадженні ризики та, з огляду на підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України не можуть бути підставою для застосування до нього іншого запобіжного заходу у виді домашнього арешту, як про це просить обвинувачений.

Що стосується ризику, передбаченого п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинуваченого ОСОБА_6 впливати на потерпілих та свідків у даному кримінальному провадженні, то на переконання колегії суддів, на даному етапі провадження, яке наразі триває,докази сторони обвинувачення досліджуються, існують достатні підстави вважати, що обвинувачений може впливати на потерпілих та свідків, з метою зміни ними показів.

Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п.1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про особу обвинуваченого, підтверджують на даному етапі провадження потребу в подальшому триманні під вартою. З огляду на викладене, підстав вважати, що інший, менш суворий запобіжний захід, може забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги обвинуваченого про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також твердження апелянта про те, що прокурором не доведено існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до ст. 422-1 КПК України суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції: ухвалу про продовження строку тримання під вартою та клопотання про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Як слідує з витребуваної ухвали, розгляд питання доцільності продовження строку тримання під вартою здійснювався, в тому числі, за участю обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника. Жодного порушення права на захист обвинуваченого при вирішенні даного питання колегія суддів не вбачає, а інших даних на підтвердження доводів апеляційної скарги матеріали справи не містять та стороною захисту до суду апеляційної інстанції не надано.

Що стосується посилань обвинуваченого на безпідставність його обвинувачення, то колегія суддів зауважує, що обґрунтованість висунутого ОСОБА_6 обвинувачення перевіряється судом першої інстанції на підставі обвинувального акту, шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів, яким за результатами судового розгляду, суд надасть оцінку, як кожному окремо, так і в сукупності, в нарадчій кімнаті, шляхом ухвалення остаточного рішення у кримінальному провадженні, тоді як під час розгляду питання про застосування запобіжного заходу обставини кримінального правопорушення не досліджуються та оцінка доказам не надається.

Відтак, рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення, зокрема, щодо обвинуваченого ОСОБА_6 .

Будь - яких істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, має забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_6 процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргуобвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 грудня 2024 року в частині продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 , під вартою у Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України строком на 60 днів, починаючи з 09 грудня 2024 року до 06 лютого 2025 року включно, на підставі п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, без альтернативи внесення застави - залишити без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4