21.01.25
Провадження № 1-кп/635/42/2025
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2025 року с-ще Покотилівка

Харківський районний суд Харківської області у складі колегії суддів:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

судді ОСОБА_2 ,

судді ОСОБА_3 ,

за участю секретар судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в с-ще Покотилівка Харківського району Харківської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000769 від 01.07.2024 року відносно ОСОБА_6 , за ознаками вчинення кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А:

Харківський районний суд Харківської області здійснює судовий розгляд вищевказаного кримінального провадження.

Прокурор у судовому засіданні заявила клопотання про продовження запобіжного заход

у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 строком

на 60 днів без визначення розміру застави, посилаючись на продовження існування ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме: можливість переховування від суду, незаконного впливу на свідків та вчинення інших кримінальних правопорушень,

та неможливість запобігання вказаним ризикам шляхом застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою. В обґрунтування клопотання прокурор посилалася на обґрунтованість обвинувачення та наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Так, ризик передбачений п.1 ч.1 ст. 177 КПК України полягає в тому, що ОСОБА_6 будучи військовослужбовцем ЗСУ, командиром екіпажу танку, перебуваючи за місцем дислокації військової частини, у якій проходить військову службу, усвідомлюючи здійснення відкритої Російської агресії, яка розпочалась повномасштабним російським військовим вторгненням на територію України та триває більш 2 років, здійснив саме державну зраду, перейшовши на бік ворога. Окрім цього є підстави вважати, що ОСОБА_6 може й переховуватися від суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності, виїхавши на території РФ, оскільки він у тому числі має сталі зв`язки із особами, які тривалий час проживають там його колишня дружина та син. Також зазначила, що незважаючи на ускладнену процедуру виїзду за кордон військовозобов`язаних чоловіків (18-60 років) в умовах дії в Україні правового режиму воєнного стану, 15.07.2023 ОСОБА_6 вільно виїжджав за межі України та тривалий час знаходився

в країнах Європи. В обґрунтування ризику передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України зазначила, що ОСОБА_6 може особисто незаконно впливати на свідків з військослужбовців танкової роти танкового батальйону НОМЕР_1 окремої штурмової бригади в/ч НОМЕР_2 , зокрема т.в.о. заступника командира танкового батальйону ОСОБА_8 , а також військовослужбовців 1 танкового зводу

2 танкової роти танкового батальйону НОМЕР_1 окремої штурмової бригади в/ч НОМЕР_2 , оскільки вони працювали разом протягом тривалого часу та всі до затримання ОСОБА_6 мешкали в одному будинку, мають спільних знайомих, а тому обвинувачений може легко втертися у довіру

до вищевказаних осіб та спонукати їх до необхідності зміни показань чи іншим шляхом впливу на них, в тому числі й через роботу, які надали би викривальні показання щодо підозрюваного.

В обґрунтування ризику передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України зазначила, що ризик полягає у вчиненні іншого кримінального правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення (злочин) у якому обвинувачується існує на тій підставі, що зважаючи

на володіння ОСОБА_6 значним обсягом інформації про структуру, особливий склад, озброєння і військову техніку танкового батальйону НОМЕР_1 окремої штурмової бригади в/ч НОМЕР_2 передача якої іноземній державі може завдати шкоди національним інтересам України, останній, перебуваючи на волі, може продовжити вчинення кримінального правопорушення (злочину), вчинення якого йому інкримінується. Окрім цього зазначила, що ОСОБА_6 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, у тому числі за умисні корисливі злочини проти власності, спричинення тілесних ушкоджень, незаконний обіг зброї та боєприпасів до неї, що свідчить про девіантну поведінку та реальну можливість останнього вчинити інше кримінальне правопорушення. Також прокурор посилається на положення ч. 6 ст. 176 КПК України, згідно з якими під час дії воєнного стану до осіб, які обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 111 КК України, може бути застосований лише такий запобіжний захід як тримання під вартою.

Обвинувачений заперечував проти задоволення клопотання прокурора про продовження відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Захисник у судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання прокурора про продовження відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Вислухавши думку учасників судового провадження, колегія суддів приходить

до висновку про задоволення клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з огляду на наступне.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 11 липня 2024 року відносно ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою

на 60 днів.

В подальшому запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_6 неодноразово продовжувався Київським районним судом м. Харкова та Харківським районним судом Харківської області, останній раз на підставі ухвали Харківського районного суду Харківської області від 29 листопада 2024 року ОСОБА_6 продовжено строк тримання під вартою

на 60 днів до 23 січня 2025 року включно.

Частиною 1 ст. 331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду

суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою

18 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 197 КПК України, строк дії ухвали слідчого судді, суду

про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів. Строк тримання під вартою обвинуваченого спливає 23 січня 2025 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України. Метою запобіжного заходу у виді тримання під вартою є запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється особа.

За змістом ст. 199 КПК України підставою для продовження строку тримання

під вартою є обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Підставою для обрання запобіжного заходу під час досудового розслідування стали достатні підстави вважати, що обвинувачений може ухилятися від слідства та суду, незаконно впливати на свідків та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Колегія суддів вважає, що з моменту взяття ОСОБА_6 під варту та до моменту вирішення вказаного питання, не змінилися обставини, які стали підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та не змінилася обстановка, яка дає суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого може забезпечити інший, більш м`який запобіжний захід.

Суд вважає, що наведені прокурором підстави для продовження строків тримання

під вартою є належним чином обґрунтовані та мотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу на даний час не зменшилися та продовжують існувати.

Ризиком п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України у контексті кримінального провадження є певна ступінь вірогідності, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності поза процесуальних дій зазначеної особи. Так, попередніми ухвалами слідчих суддів була встановлена наявність існування ризику можливого переховування ОСОБА_6 від органів досудового розслідування та суду, вплив на свідків та інших учасників у кримінальному провадженні.

Суд погоджується з доводами прокурора про продовження існування зазначених ризиків виходячи з того, що інкримінований ОСОБА_6 злочин, передбачений ч. 2 ст. 111 КК України, є особливо тяжким кримінальним правопорушенням (злочином), за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічне позбавлення волі, з конфіскацію майна.

За таких обставин, у разі доведення вини ОСОБА_6 , до останнього буде застосовано виключно реальне покарання у виді позбавлення волі. Наведена обставина у виді безальтернативності та тяжкості покарання, на переконання колегії суддів, сама по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого вчинити дії з метою переховування від суду для уникнення притягнення до кримінальної відповідальності. Це твердження узгоджується

із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

На думку колегії суддів, цілком підтвердженим є ризик передбачений п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні, який ґрунтується на тому, що ОСОБА_6 є військовослужбовцем, а тому використовуючи свої зв`язки у військовій сфері, на військовослужбовців може намагатися впливати як на свідків у кримінальному провадження, у тому числі завдяки умовлянням, підкупу тощо, щоб уникнути відповідальності

за вчинене, до того ж він може вчиняти тиск на таких осіб, шляхом незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Разом з цим, суд зауважує, що кримінальний процесуальний закон не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково здійснить відповідні дії, однак вимагає доказів того,

що він має реальну можливість їх здійснення у конкретному кримінальному провадженні

в майбутньому.

Оцінюючи ризик вчинення обвинуваченим інших кримінальних правопорушень, колегія суддів враховує тяжкість кримінального правопорушення та обставини його вчинення та вважає, що вказані обставини об`єктивно свідчить про схильність обвинуваченого

до вчинення ним інших кримінальних правопорушень, тобто продовжує існувати ризик, передбачений п.5 ч.1 ст. 177 КПК України.

Отже, оцінюючи тяжкість злочину, яке інкримінується обвинуваченому, суд враховує ступінь суспільної небезпечності злочину в конкретних умовах місця і часу та враховує,

що до особи, яка обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, взяття під варту

як запобіжний захід, може бути застосовано за мотивом однієї лише небезпечності злочину,

за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі строком п`ятнадцять років або довічним позбавленням волі, з конфіскацію майна.

Обраний відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід, з урахуванням його тривалості, не виходить за межі розумного строку, відповідає характеру та тяжкості діяння, яке йому інкримінується, кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу.

Будь-яких обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого

ОСОБА_6 судом, на даному етапі, не встановлено та стороною захисту не доведено.

Колегія суддів вважає, що інші, більш м`які запобіжні заходи є недостатніми для запобігання ризикам, встановленим ст. 177 КПК України.

Крім того, колегія суддів наголошує увагу на тому, що на даний час ризики, передбачені

ст. 177 КПК України, які існували на час застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не зменшились та не перестали існувати.

З урахуванням наведеного, тяжкості інкримінованого ОСОБА_6 діяння, особи обвинуваченого ОСОБА_6 , віку та стану його здоров`я, відсутності медичних документів, які б могли підтвердити неможливість утримання обвинуваченого в слідчому ізоляторі, колегія суддів вважає за доцільне на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів та оцінених в сукупності з усіма обставинами, у тому числі визначеними ст.ст. 177, 178, 183, 199, 315 КПК України, продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому

на 60 днів, тому клопотання прокурора підлягає задоволенню.

Крім того, 26 грудня 2024 року на адресу суду надійшло клопотання обвинуваченого

ОСОБА_6 щодо скасування арешту, накладеного ухвалою Київського районного суду

м. Харкова від 12 липня 2024 року на наручний годинник М-Тас зеленого кольору

та мобільний телефон Iphone 13 IMEI: НОМЕР_3 , IMEI 2: НОМЕР_4 чорного кольору, що належить його сестрі ОСОБА_9 .

Обвинувачений підтримав своє клопотання та просив задовольнити.

Захисник підтримав клопотання обвинуваченого та просив задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання, зазначивши, що клопотання заявлено передчасно, так як наручний годинник М-Тас та мобільний телефон Iphone 13

є речовими доказами у кримінальному провадженні і до цього часу зберігає статус речового доказу, питання про долю якого має вирішуватись вироком суду за результатами розгляду кримінального провадження.

Заслухавши думку учасників судового провадження, колегія суддів приходить

до висновку про відмову у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 з огляду на наступне.

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, заходом забезпечення кримінального провадження

є арешт майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, а саме

у державній зраді, тобто діянні вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній безпеці України шляхом переходу на бік ворога в період збройного конфлікту, вчинене в умовах воєнного стану, та саме за допомогою телефону Iphone 13, IMEI НОМЕР_3 , IMEI 2 НОМЕР_4 , який визнаний речовим доказом, передав зібрані відомості представнику фсб рф.

Відповідно до ст. 98 КПК України телефон Iphone 13, IMEI НОМЕР_3 ,

IMEI 2 НОМЕР_4 є основним речовим доказом, тобто знаряддям вчинення кримінального правопорушення, що зберіг на собі його сліди та містить інші відомості,

які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Згідно ч. 2 ст. 100 КПК України речовий доказ або документ, наданий добровільно або

на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування

у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до ч. 4 ст.174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації,

не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

У судовому засіданні встановлено, що на теперішній час судове провадження у даному кримінальному провадженні ще триває, докази сторони обвинувачення та сторони захисту

не досліджені судом у повному обсязі.

Приймаючи до уваги підстави, заявлені у клопотанні, стадію розгляду кримінального провадження, колегія суддів вважає, що телефон Iphone 13, IMEI НОМЕР_3 ,

IMEI 2 НОМЕР_4 та наручний годинник М-Тас мають значення речового доказу

у кримінальному провадженні, а їх передача на відповідальне зберігання може призвести

до втрати доказу.

Враховуючи вищевикладені обставини судом не встановлено достатніх підстав вважати, що на даний час відпала потреба у продовженні застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт на вищевказаний речі, оскільки судовий розгляд

у вказаному кримінальному провадженні триває, арешт накладено з підстав визначених чинним законодавством, вказаний телефон та наручний годинник був визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні, у зв`язку із чим, в подальшому може виникнути необхідність в дослідженні вказаного речового доказу безпосередньо судом або проведення додаткових експертиз зазначеного речового доказу.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що клопотання про скасування арешту майна є необґрунтованим, а тому у задоволенні клопотання слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 1-29, 131-132, 174, 176-178, 183, 193-194, 199, 331, 369-372, 376 КПК України,-

ПОСТАНОВИЛА:

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_10 - задовольнити.

Продовжити відносно ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ознаками вчинення кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави строком на шістдесят днів до 17 березня 2025 року включно.

Строк дії ухвали встановити до 17 березня 2025 року включно.

У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_10

про скасування арешту, накладеного ухвалою Київського районного суду м. Харкова від

12 липня 2024 року на наручний годинник М-Тас зеленого кольору та мобільний телефон

Iphone 13 IMEI: НОМЕР_3 , IMEI 2: НОМЕР_4 чорного кольору відмовити.

Копію ухвали вручити обвинуваченому, захиснику, прокурору.

Ухвала в частині продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення, а обвинуваченим ОСОБА_11 в той саме строк, але з моменту вручення йому копії ухвали суду.

В іншій частині ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_12

Судді

ОСОБА_13

ОСОБА_14