Дата документу 04.03.2025 Справа № 335/9346/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/410/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №335/9346/24Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника потерпілої ОСОБА_7

потерпілої ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 на вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 02 грудня 2024 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, який зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_10 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

06.07.2024 року, приблизно о 12 годині 10 хвилин, ОСОБА_10 , керуючи автомобілем «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по лівій смузі проїзної частини вулиці Прибережена автомагістраль у м.Запоріжжі, зі сторони вулиці Української в напрямку вулиці В`ячеслава Зайцева, зі швидкістю в інтервалі від 101,59 км/год до 107,87 км/год.

Попереду, у попутному із водієм ОСОБА_10 напрямку, в межах середньої смуги проїзної частини вул.Прибережна автомагістраль, рухався автомобіль «SsangYong», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_11 .

В цей же час, в районі АЗС «Euro 5», неповнолітній пішохід ОСОБА_12 , почав здійснювати перетин проїзної частини вул.Прибережна автомагістраль, рухаючись на електричному самокаті по нерегульованому пішохідному переходу справа наліво за ходом руху зазначених транспортних засобів.

При наближенні до нерегульованого пішохідного переходу водій ОСОБА_11 завчасно став зменшувати швидкість руху керованого ним транспортного засобу та повністю зупинився в межах середньої смуги для надання переваги у русі пішоходу ОСОБА_12 .

В свою чергу, водій ОСОБА_10 , маючи об`єктивну можливість виявити нерегульований пішохідний перехід, а також те, що перед ним почав знижувати швидкість та зупинився автомобіль «SsangYong» під керуванням ОСОБА_11 , та продовжити подальший рух, впевнившись у відсутності пішоходів на пішохідному переході, діючи в порушення вимог правил безпеки дорожнього руху, вказаних заходів не прийняв.

Натомість, ОСОБА_10 , діючи зі злочинною недбалістю, тобто не передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча міг і повинен був їх передбачати, перевищуючи максимальну дозволену швидкість у населеному пункті, продовжив подальший рух та не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості руху керованого автомобіля аж до його повної зупинки перед нерегульованим пішохідним переходом, по якому в той момент рухався пішохід ОСОБА_12 на електричному самокаті, в результаті чого допустив наїзд передньою правою частиною кузова керованого автомобіля на останнього.

Своїми діями водій ОСОБА_10 порушив вимоги п.п.12.4, 12.9(б) Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, якими, зокрема, передбачено, що у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год, а також що водіям забороняється перевищувати вказану швидкість на ділянці дороги, де встановлено відповідні дорожні знаки.

Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_12 отримав тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя, а саме сполучену тупу травми голови, шиї, тулуба та кінцівок у вигляді множинних переламів кісток скелету з ушкодженням внутрішніх органів, що призвело до поліорганної недостатності, від яких 14.07.2024 року в приміщенні Запорізької обласної клінічної дитячої лікарні потерпілий помер.

Дії ОСОБА_10 кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого. Йому призначено покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, зарахування у строк відбування покарання строку попереднього ув`язнення, запобіжний захід, процесуальні витрати, цивільний позов, скасування арешту майна та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок змінити та застосувати до ОСОБА_10 вимоги ст.ст.75, 76 КК, звільнивши його від відбування основного покарання з іспитовим строком згідно з вимогами закону. Зменшити суму, що підлягає стягненню, з урахуванням принципу розумності та достатності.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що під час розгляду справи судом було встановлено, що ОСОБА_10 визнав вину, щиро розкаявся у скоєному; дав правдиві, об`єктивні пояснення під час досудового розслідування та в суді; сприяв встановленню об`єктивної істини по справі; не ухилявся від проведення слідчих дій та судового розгляду; раніше не судимий; позитивно характеризується; його дії не носили навмисного характеру; частково відшкодував шкоду потерпілій; є пенсіонером; страждає на низку захворювань. Враховуючи вказані обставини та дані про особу обвинуваченого, вважав, що наявні підстави для застосування до ОСОБА_10 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, що сприятиме позитивному вирішенню питання щодо повного відшкодування завданої шкоди потерпілій. Обтяжуючі покарання обставини судом не встановлені. Суд у вироку обґрунтовано не зазначив в чому саме полягає необхідність покарання у виді позбавлення волі. Вказав, що ОСОБА_10 не намагається уникнути справедливого суду і покарання, не відмовляється від відшкодування шкоди, скоєне стало для нього справжнім гірким уроком на все життя, однак просить надати можливість залишитись на волі.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурор просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити вирок суду без змін.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; потерпілу та її представника, прокурора, які заперечили проти скарги та просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Згідно ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду щодо винуватості ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК, за обставин, установлених у вироку місцевого суду, ґрунтуються на доказах, досліджених у порядку ч.3 ст.349 КПК, у тому числі на показах обвинуваченого, який повністю визнав вину у скоєнні інкримінованого йому кримінально караного діяння.

У поданій апеляційній скарзі сторона захисту не заперечує кримінально-правової кваліфікації та доведеності винуватості ОСОБА_10 у вчиненому злочині. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

В апеляційній скарзі захисник вимагав звільнити обвинуваченого ОСОБА_10 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК, вважаючи, що встановлені у даній справі пом`якшуючі покарання обставини та дані про особу обвинуваченого дають підстави стверджувати про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

Проте, на переконання колегії суддів, такі вимоги та доводи захисника не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону.

Згідно з ч.2 ст.50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди керуються принципами призначення покарання (ст.65 КК), до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливість покарання визначається і з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілого. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Як випливає зі змісту ст.75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

При вирішенні питання щодо виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_10 суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке віднесено до тяжких злочинів; обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття обвинуваченого та часткове відшкодування шкоди; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується, є особою похилого віку та має ряд захворювань. Зважив суд і на відсутність обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого. Також судом взято до уваги думку потерпілої, яка втратила рідну їй людину - сина та наполягала на призначенні винному якомога суворого покарання. Свою позицію щодо призначення обвинуваченому реального покарання потерпіла підтримала і під час апеляційного розгляду.

При цьому суд також обґрунтовано зважив і на наслідки, що настали в результаті дій обвинуваченого, характер та мотиви допущених обвинуваченим порушень правил безпеки дорожнього руху.

Зокрема ПДР регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися всі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки. Між тим, обвинувачений ОСОБА_10 у світлий час доби знехтував елементарними вимогами Правил дорожнього руху, що призвело до загибелі неповнолітнього ОСОБА_12 , який перетинав проїжджу частину по нерегульованому пішохідному переходу, дотримуючись ПДР, та розраховував на їх дотримання іншими учасниками дорожнього руху.

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності та виходячи з вимог ст.ст.3, 27 Конституції України, згідно яких людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, суд першої інстанції, дотримуючись принципу індивідуалізації та, виходячи з особливостей конкретного кримінального правопорушення (обставини події), реалізовуючи свої дискреційні повноваження, призначив ОСОБА_10 покарання у межах санкції ч.2 ст.286 КК, яке слід відбувати реально, оскільки досягти мети виправлення обвинуваченого без його ізоляції від суспільства є неможливим.

Обставини, на які посилався в своїй апеляційній скарзі захисник, вже були враховані судом першої інстанції та дали суду право призначити обвинуваченому основне покарання не у максимальному розмірі, визначеному санкцією ч.2 ст.286 КК. Проте судова колегія не знаходить зазначені обставини достатніми, у даному випадку, для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

До того ж слід відмітити, що захисник, вимагаючи звільнити обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням, при цьому, не ставив питання про зменшення розміру основного покарання. В свою чергу, як випливає зі змісту ст.75 КК, положення вказаної статті можуть бути застосовані при призначенні покарання у виді позбавлення волі строком до 5 років, тоді як обвинуваченому призначено основне покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі.

Переглядаючи оскаржуваний вирок в межах апеляційної скарги захисника щодо незгоди з оскаржуваним судовим рішенням в частині зменшення розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню з обвинуваченого ОСОБА_10 , колегія суддів виходить з наступного.

Згідно положень ст.129 КПК, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.

Частиною 2 статті 1187 ЦК передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно роз`яснень, що містяться в п.п.3, 5 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Під час перевірки матеріалів кримінального провадження колегією суддів встановлено, що потерпіла ОСОБА_8 в рамках даного провадження заявила цивільний позов в своїх інтересах, в якому, зокрема, просила стягнути на її користь моральну шкоду, спричинену смертю сина - ОСОБА_12 , з ОСОБА_10 у розмірі - 904 000 грн.

Судом першої інстанції всебічно, повно і неупереджено досліджені матеріали кримінального провадження щодо вказаного цивільного позову, пред`явленого потерпілою ОСОБА_8 , та відповідно до ст.1167, ч.2 ст.1168, ч.2 ст.1187 ЦК України обґрунтовано визнано можливим задовольнити позов в цій частині, з наведенням відповідних мотивів прийнятого ним рішення про стягнення з ОСОБА_10 на користь потерпілої в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 904 000 грн.

З огляду на викладене, враховуючи обставини справи та тяжкі наслідки дорожньо-транспортної пригоди у вигляді загибелі неповнолітнього потерпілого ОСОБА_12 , зазначений у вироку розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілої, судом визначено з урахуванням характеру та обсягу перенесених потерпілою страждань, які пов`язані з втратою дитини, оскільки вона зазнала непоправної моральної шкоди, яка виражається в безповоротній втраті сина, трагічно загиблого в дорожньо-транспортній пригоді, перенесла глибокі моральні страждання у вигляді відчуття горя та непоправної втрати, руйнування звичного способу життя, а тому підстав для зменшення цього розміру, колегія суддів не вбачає.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що захисником ні в апеляційній скарзі, ні безпосередньо під час апеляційного розгляду не було надано жодних доказів на підтвердження факту неспівмірності визначеного судом першої інстанції розміру грошового відшкодування із понесеними моральними стражданнями потерпілої.

Отже, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування судового рішення не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і є достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, вмотивованим та зміні із зазначених в апеляційній скарзі захисника підстав не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 02 грудня 2024 року щодо ОСОБА_10 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4