ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3335/24 Справа № 932/6027/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

представників потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000974 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2024 року, ухвалений стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дружківка Донецької області, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, не одруженого, військовослужбовця військової служби за контрактом на посаді стрілець помічник гранатометника 2 штурмового відділення 1 штурмового взводу 2 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263 КК України, ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 2, 5, 7 ч. 2 ст. 115 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскаржуваного рішення.

Вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 2, 5, 7 ч. 2 ст. 115 КК України та призначено йому покарання: за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років, за ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 2, 5, 7 ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років.

Цивільний позов ОСОБА_9 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином задовольнити у повному обсязі, стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду у сумі 886 (вісімсот вісімдесят шість) гривень 90 копійок та стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду у сумі 1 000 000 (один мільйон ) гривень.

Цивільний позов ОСОБА_10 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином задовольнити у повному обсязі, стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду у сумі 20 000 (двадцять тисяч) гривень та стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду у сумі 200 000 (двісті тисяч) гривень.

Цивільний позов ОСОБА_11 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином задовольнити у повному обсязі, стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 матеріальну шкоду у сумі 20 000 (двадцять тисяч) гривень та стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 моральну шкоду у сумі 200 000 (двісті тисяч) гривень.

Крім того, судом вирішено питання про долю речових доказів та стягнення процесуальних витрат.

Цим вироком дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано: за ч. 1 ст. 263 КК України, як придбання та зберігання бойових припасів, вибухових речовин та вибухових пристроїв, без передбаченого законом дозволу; за ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 2, 5, 7 ч. 2 ст. 115 КК України, як закінчений замах на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті двох або більше осіб, а саме малолітніх дітей, вчинені способом, небезпечним для життя багатьох осіб, з хуліганських мотивів.

За встановлених судом обставин та детально викладених у вироку суду відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 22.04.2021 року № 84 солдата ОСОБА_7 призначено на посаду стрільця помічника гранатометника 2 штурмового відділення 1 штурмового взводу 2 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 .

ОСОБА_12 , будучи військовослужбовцем відповідно до вимог ст.ст. 11,16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, зобов`язаний суворо дотримуватися у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України. бути взірцем виконання службового обов`язку, свято і непорушно додержуватися Конституції України, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №576 від 12 жовтня 1992 року, положень наказу МВС України № 622 від 21 серпня 1998 року Про затвердження Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, зберігання бойових припасів здійснюється відповідно до дозвільної системи, яка є особливим порядком виготовлення, придбання, зберігання, перевезення, обліку і використання спеціально визначених предметів, матеріалів і речовин, а також відкриття та функціонування окремих підприємств, майстерень і лабораторій з метою охорони інтересів держави та безпеки громадян.

ОСОБА_7 при невстановлених слідством обставинах, у невстановлений час та місці, маючи умисел на незаконне зберігання та придбання бойових припасів, вибухових речовин та вибухових пристроїв, без передбаченого законом дозволу, шляхом придбання у невстановлений у ході досудового розслідування спосіб, незаконно придбав 54 придатних до стрільби та виготовлених промисловим способом патронів, які є бойовими припасами, а саме: 30 патронів 5,45 мм проміжних патронів з кулями «ПС» зразка 1974 року зі сталевим осереддям; 1 патрон 7,62 мм гвинтівковий патрон зразка 1908 року; 19 патронів 7,62 мм проміжних патронів зразка 1943 року з кулею «ПС» зі сталевим осереддям; 3 патрони 7,62 мм проміжних патрони зразка 1943 року бронебійно- запальною кулею «БЗ»; 1 патрон 12,7 мм патрон з бронебійно- запалювальною кулею «Б-32» зразку 1932 року та ручну осколкову гранату РГН, які є бойовими припасами, а також 4 корпуси гранат: РГД-5 з маркуваннями «?-180-84 Т», РГН з маркуванням «РГН-254-138-88», Ф-1 без маркування, Ф-1 з маркуванням «36 ТНТ», які є вибуховими речовинами, та 4 запали для спорядження ручних гранат з маркуваннями «УЗД ЫЦ-25-88», «УЗД ЫЦ-25-88», «88 УЗРГМ-2 11 583-59-89», «51-65 УЗРГМ 386», які є вибуховими пристроями, чим порушив положення «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і холощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів», затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України №622 від 21.08.1998, вчинивши тим самим придбання бойових припасів, вибухових речовин та вибухових пристроїв.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, керуючись умислом, спрямованим на зберігання бойових припасів, вибухових речовин та вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу, ОСОБА_7 усвідомлюючи, що вище вказані 54 придатні до стрільби та виготовлені промисловим способом патрони, які є бойовими припасами, а саме: 30 патронів 5,45 мм проміжних патронів з кулями «ПС» зразка 1974 року зі сталевим осереддям; 1 патрон 7,62 мм гвинтівковий патрон зразка 1908 року; 19 патронів 7,62 мм проміжних патронів зразка 1943 року з кулею «ПС» зі сталевим осереддям; 3 патрони 7,62 мм проміжних патрони зразка 1943 року бронебійно- запальною кулею «БЗ»;1 патрон 12,7 мм патрон з бронебійно- запалювальною кулею «Б-32» зразку 1932 року та ручна осколкова граната РГН, які є бойовими припасами, а також 4 корпуси гранат: РГД-5 з маркуваннями «?-180-84 Т», РГН з маркуванням «РГН-254-138-88», Ф-1 без маркування, Ф-1 з маркуванням «36 ТНТ», які є вибуховими речовинами, та 4 запали для спорядження ручних гранат з маркуваннями «УЗД ЫЦ-25-88», «УЗД ЫЦ-25-88», «88 УЗРГМ-2 11 583-59-89», «51-65 УЗРГМ 386», які є вибуховими пристроями, почав зберігати вказані предмети за місцем свого мешкання у квартирі АДРЕСА_2 серед особистих речей, де зберігав вказані предмети до моменту їх вилучення 22.06.2022 року, вчинивши тим самим зберігання бойових припасів, вибухових речовин та вибухових пристроїв.

Так, у період часу з 20.55 год. 22.06.2022 року по 00.03 год. 23.06.2022 року співробітниками поліції було проведено обшук за місцем мешкання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого було виявлено та вилучено: всього 54 придатних до стрільби та виготовлених промисловим способом патронів, які є бойовими припасами, а саме: 30 патронів 5,45 мм проміжних патронів з кулями «ПС» зразка 1974 року зі сталевим осереддям; 1 патрон 7,62 мм гвинтівковий патрон зразка 1908 року; 19 патронів 7, 62 мм проміжних патронів зразка 1943 року з кулею «ПС» зі сталевим осереддям; 3 патрони 7,62 мм проміжних патрони зразка 1943 року бронебійно- запальною кулею «БЗ»; 1 патрон 12,7 мм патрон з бронебійно- запалювальною кулею «Б-32» зразку 1932 року; всього 4 придатних для здійснення вибуху та виготовлених промисловим способом конструктивно оформлених зарядів вибухової речовини- споряджені корпуси ручних осколкових гранат, які відносяться до категорії вибухових речовин, а саме: 2 корпуси наступальних гранат РГД-5 з маркуванням «?-180-84 Т» та РГН з маркуванням «РГН-254-138-88» та 2 корпуси оборонних гранат Ф-1 без маркування та з маркуванням «36 ТНТ»; всього 4 придатних для здійснення вибуху та виготовлених промисловим способом запали для спорядження ручних гранат, а саме: 2 запали типу УЗД (ударно- дистанційний запал) з маркуваннями «УЗД ЫЦ-25-88» та «УЗД ЫЦ-25-88»; 2 уніфіковані запали дистанційної дії типу УЗРГМ з маркуваннями «88 УЗРГМ-2 11 583-59-89» та «51 - 65 УЗРГМ 386», які ОСОБА_7 зберігав за місцем свого мешкання за вищевказаною адресою без передбаченого законом дозволу.

Крім того, один з бойових припасів, які ОСОБА_7 придбав та зберігав за місцем свого мешкання за вищевказаною адресою без передбаченого законом дозволу, а саме ручну осколкову гранату РГН, яка відноситься до категорії боєприпасів, 22.06.2022 року о 19.26 год., знаходячись за місцем мешкання на балконі квартири АДРЕСА_2 , що розташована на сьомому поверсі, привів у бойову готовність та з метою вчинення умисного вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті двох або більше осіб, а саме малолітніх дітей, способом, небезпечним для життя багатьох осіб, з хуліганських мотивів, кинув гранату з балкону на вулицю, де знаходилися малолітні діти, в результаті чого стався вибух, внаслідок якого малолітнім ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 завдано тілесні ушкодження різного ступеню тяжкості.

Так, 22.06.2022 року у період часу з 21.00 год. по 22.00 годин під час огляду місця події, а саме ділянки місцевості, що розташована на задній частині будинку АДРЕСА_3 на клумбі, де стався вибух ручної осколкової гранати РГН, було виявлено та вилучено уламки корпусу гранати РГН, а саме: 49 фрагментів, виготовлених з металу сірого кольору, товщиною 2,5 мм, що не притягується полем постійного магніту, деформований фрагмент полімерного матеріалу, неправильної форми та металеву пластину, яка має складно вигнуту форму.

Крім того, 22.06.2022 року приблизно о 19.20 год. ОСОБА_7 , знаходячись у приміщенні квартири АДРЕСА_2 , розташованої на 7-му поверсі будинку, виглянув з вікна та побачив незнайомих йому раніше малолітніх дітей, а саме: ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які грали у дворі вказаного будинку. В цей час у ОСОБА_7 , виник злочинний умисел на умисне вбивство вказаних малолітніх дітей способом, небезпечним для життя багатьох осіб, з хуліганських мотивів.

В цей день приблизно о 19.26 год., ОСОБА_7 , реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на позбавлення життя малолітніх дітей, з метою грубого порушення громадського порядку, з мотивів явної неповаги до суспільства, діючи з особливою зухвалістю, усвідомлюючи що жертвами його протиправних дій можуть стати декілька малолітніх дітей, тримаючи у руках ручну осколкову гранату РГН, привів її у бойову готовність, та кинув з вікна вказаної квартири у бік дітей, усвідомлюючи те, що його дії небезпечні для життя багатьох оточуючих осіб. При падінні вказаної гранати на землю біля дітей, стався вибух, внаслідок якого малолітнім ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 завдано тілесних ушкоджень, а саме: потерпілому ОСОБА_13 тілесні ушкодження у вигляді вибухової травми: множинних вогнепальних осколкових поранень м`яких тканин в області вуха, грудної клітини з ліва, правої верхньої кінцівки, області тазу справа та статевого члена, обох нижніх кінцівок, з наявністю численних сторонніх тіл металевої щільності (уламків) в області грудної клітини зліва, обох колінних суглобів та правого ліктьового суглобу; масивної вогнепальної осколкової скальповано рани правого стегна з дефектом м`яких тканин, з ушкодженням шкіри та підшкірно- жирового шару, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, як такі, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 днів, але не більше як три тижні (21 день); потерпілому ОСОБА_15 тілесні ушкодження у вигляді вибухової травми: акубаротравми без ушкодження барабанних перетинок; вогнепального осколкового поранення м`яких тканин тильної поверхні лівої кисті, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, як такі, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 днів, але не більше як три тижні (21 день); потерпілому ОСОБА_14 тілесні ушкодження у вигляді акубаротравми без ушкодження барабанних перетинок, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив усі дії, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, та відповідно не довів до кінця свій злочинний умисел, направлений на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті двох або більше осіб, а саме малолітніх дітей, вчинене способом, небезпечним для життя багатьох осіб, з хуліганських мотивів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить вирок суду першої інстанції скасувати та кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 2, 5, 7 ч. 2 ст. 115 КК України закрити, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК Укаїни, у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримання.

Обгрутовуючи заявлені вимоги захисник посилається на те, що суд першої інстанції в порушення вимог кримінального процесуального закону не провів повний та неупереджений судовий розгляд, внаслідок чого дійшов до висновків, які не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та неправильно застосував закону України про кримінальну відповідальність.

Так, захисник вказує на те, що суд не надав належної оцінки тому, що закінчений замах на умисне вбивство може бути вчинено лише за наявності прямого умислу у обвинуваченого, в той час під час судового розгляду не було встановлено наявність у обвинуваченого прямого умислу на вбивство малолітніх потерпілих. На переконняя захисника про відсутність у обвинуваченого умислу на вбивство свідчить зокрема покази ОСОБА_7 , а так само і наявні в матеріалах провадження докази., зокрема відеозапис з камер спостереження, які були встановлені на фасаді будинку, з якого видно, що на моменту коли обвинувачений викинув гранату діти знаходилися від епіцентру майбутнього вибуху на відстані 5-7 метрів, а потерпілий ОСОБА_13 за 1-3 секунди до вибуху сам наблизився до місця падіння гранати.

Крім того, захисник наголошує на тому, що згідно з встановлених обставин малолітні потерпілі громадський порядок не порушували, голосно не розмовляли, будь-кому, у тому числі обвинуваченому не заважали, обвинувачений з ними не спілкувався та до них не звертався, а згідно з висновками експертів малолітні потерпілі отримали легкі тілесні ушкодження, які не є небезпечними для життя та здоров`я. Разом з цим, захисник зазначає, що якщо б ОСОБА_7 мав умисел на вбивство дітей то йому нічого не заважало повторно застосувати інші гранати, які він виявив у себе в речах.

До того ж, захисник не погоджується з висновками суду стосовно винуватості обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ст. 263 КК України, оскільки суд належним чином не перевірив версію сторони захисту щодо випадкового потрапляння боєприпасів до речей обвинуваченого, виходячи з того, що обвинувачений ОСОБА_16 незадовго до інкримінованих йому подій повернувся з військової служби, а сумку з його речами йому, в яких було виявлено боєприпаси, йому передали його товариші з передової. За вказаних обставин захисник вважає, що першої інстанції дійшов до передчасних висновків про винуватість Ткачова у вчиненні інкримінованих йому злочинів.

Крім того, сторона захисту не погоджується з висновками суду в частині вирішення цивільних позовів про стягнення з обвинуваченого моральної шкоди в розмірі 1000000 та 200000 грн, оскільки на переконання захисника така сума не відповідає вимогам розумності і справедливості, характеру кримінального правопорушення, глибині фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілих або позбавлення можливості їх реалізації та ступеню вину обвинуваеного.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений та його захисник підтримали апеляційну скаргу та просили вирок суду першої інстанції скасувати.

Прокурор та законні представники потерпілих, представник потерпілого заперечували проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, вважали її безпідставною, а вирок суду в частині визнання обвинуваченого винуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень законним та обгрутованим, у зв`язку з чим просили апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Інші учасники судового провадження, належним чином повідомленні про час, дату та місце апеляційного перегляду до зали суду не з`явилися, заяв та клопотань про відкладення не надавали.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи у суді першої інстанції є неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Частиною 1 статті 410 КПК України передбачено, що неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду та висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Статтею 374 КПК України визначено, що у мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

За змістом ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.

Відповідно до ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, встановлених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч. 2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора, а в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів складу кримінального правопорушення.

Відповідно до положень ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорони прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження обґрунтованості доводів апеляційної скарги, апеляційним судом встановлено, що судом першої інстанції допущено неповноту судового розгляду, а також висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки не підтверджуються доказами, безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що призвело до істотних суперечностей, з огляду на таке.

Як видно з вироку суду, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 15 п.п. 1,2,5,7 ч.2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, а саме у закінченому замаху на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті двох або більше осіб, а саме малолітніх дітей, вчинені способом, небезпечним для життя багатьох осіб, з хуліганських мотивів й придбанні та зберіганні бойових припасів, вибухових речовин та вибухових пристроїв, без передбаченого законом дозволу.

Обгрунтовуючи свої висновки суд першої інстанції послався на показання малолітніх потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , їх законних представників, свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , спеціаліста ОСОБА_19 , експертів ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , а також письмові докази, які вважав належними та допустимими, спростовуючи доводи сторони захисту.

Так, судом першої інстанції було, зокрема, встановлено, що 22.06.2022 року приблизно о 19.20 год. ОСОБА_7 , знаходячись у приміщенні квартири АДРЕСА_2 , розташованої на 7-му поверсі будинку, виглянув з вікна та побачив незнайомих йому раніше малолітніх дітей, а саме: ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які грали у дворі вказаного будинку. В цей час у ОСОБА_7 , виник злочинний умисел на умисне вбивство вказаних малолітніх дітей способом, небезпечним для життя багатьох осіб, з хуліганських мотивів.

В цей день приблизно о 19.26 год., ОСОБА_7 , реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на позбавлення життя малолітніх дітей, з метою грубого порушення громадського порядку, з мотивів явної неповаги до суспільства, діючи з особливою зухвалістю, усвідомлюючи що жертвами його протиправних дій можуть стати декілька малолітніх дітей, тримаючи у руках ручну осколкову гранату РГН, привів її у бойову готовність, та кинув з вікна вказаної квартири у бік дітей, усвідомлюючи те, що його дії небезпечні для життя багатьох оточуючих осіб. При падінні вказаної гранати на землю біля дітей, стався вибух, внаслідок якого малолітнім ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 завдано тілесних ушкоджень, а саме: потерпілому ОСОБА_13 тілесні ушкодження у вигляді вибухової травми: множинних вогнепальних осколкових поранень м`яких тканин в області вуха, грудної клітини з ліва, правої верхньої кінцівки, області тазу справа та статевого члена, обох нижніх кінцівок, з наявністю численних сторонніх тіл металевої щільності (уламків) в області грудної клітини зліва, обох колінних суглобів та правого ліктьового суглобу; масивної вогнепальної осколкової скальповано рани правого стегна з дефектом м`яких тканин, з ушкодженням шкіри та підшкірно- жирового шару, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, як такі, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 днів, але не більше як три тижні (21 день); потерпілому ОСОБА_15 тілесні ушкодження у вигляді вибухової травми: акубаротравми без ушкодження барабанних перетинок; вогнепального осколкового поранення м`яких тканин тильної поверхні лівої кисті, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, як такі, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 днів, але не більше як три тижні (21 день); потерпілому ОСОБА_14 тілесні ушкодження у вигляді акубаротравми без ушкодження барабанних перетинок, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.

Між тим, суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам сторони захисту, які під час судового розгляду вказували про неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого, через відсутність у обвинуваченого умислу на вбивство малолітніх потерпілих.

Так, як видно з оскаржуваного вироку, обвинувачений не заперечував, що дійсно він викинув гранату з балкону квартири, однак вказував, що кидаючи гранату він не мав умислу на вбивство дітей, а навпаки кидав її у сторону від під`їзду, однак суд першої інстанції всупереч положенням ст. 374 КПК України, в своєму вироку не здійснив їх належної перевірки та не дав на них відповідей, які б ґрунтувалися на вимогах кримінального закону.

Так, за змістом ст. 24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Умисел має дві характерні ознаки - інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна - це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків. Вольова - наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Тобто із суб`єктивної сторони замах на злочин можливий лише з прямим умислом.

Якщо винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальності за замах на вбивство. Крім того, злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство і у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках настає лише за наслідки, які фактично настали.

Заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому характеризується у цьому випадку не лише непрямим, а ще й неконкретизованим (невизначеним) умислом. За неконкретизованого умислу винний, вчиняючи злочин, хоча і передбачає можливість настання різних шкідливих наслідків, але до кінця не усвідомлює їх характеру і тяжкості. А оскільки особа за невизначеного умислу одночасно передбачає різні за характером і тяжкістю наслідки, але фактично реалізується лише один з них, кримінальна відповідальність настає за наслідки, що настали фактично.

На необхідності врахування суб`єктивного ставлення винного до наслідків своїх дій неодноразово звертав увагу Верховний Суд у своїх постановах від 09 жовтня 2018 року у справі № 760/4968/15-к, від 18 жовтня 2018 року у справі № 348/1153/17, від 08 листопада 2018 року у справі № 360/718/16-к, від 18 грудня 2018 року у справі № 569/2944/16-к тощо.

Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи. Порушення цієї вимоги породжує серйозні помилки щодо кваліфікації злочину.

Крім того, умисним вбивством з хуліганських мотивів (п. 7 ч. 2 ст. 115) є умисне вбивство, вчинене на ґрунті явної неповаги до суспільства, нехтування загальнолюдськими правилами співжиття і нормами моралі, а так само умисне вбивство без будь-якої причини чи з використанням малозначного приводу. За наявності реальної сукупності умисного вбивства з хуліганських мотивів і хуліганства вчинене слід кваліфікувати за п. 7 ч. 2 ст. 115 та за відповідною частиною ст. 296. Коли під час хуліганства заподіяно смерть потерпілого з необережності, дії винного слід кваліфікувати за відповідною частиною ст. 296 та за ст. 119. Умисне вбивство в сварці чи бійці, які розпочав сам потерпілий, а так само з ревнощів, помсти чи інших мотивів, що виникли на ґрунті особистих відносин, хоча при цьому і було порушено громадський порядок, не можна кваліфікувати як вчинене з хуліганських мотивів.

При вирішенні питання щодо наявності цього мотиву потрібний аналіз усіх обставин справи, особливо тих, що характеризують суб`єктивну сторону.

Умисне вбивство, вчинене способом, небезпечним для життя багатьох осіб (п. 5 ч. 2 ст. 115), має місце тоді, коли винний, здійснюючи умисел на позбавлення життя певної особи, усвідомлював, що застосовує спосіб вбивства, небезпечний для життя не тільки однієї людини, а й інших людей. При цьому небезпека для життя інших людей має бути реальною. У випадку, коли при умисному вбивстві людини заподіяно тілесні ушкодження також іншим особам, дії винного слід кваліфікувати за п. 5 ч. 2 ст. 115 та відповідними статтями Особливої частини КК, що передбачають відповідальність за умисне заподіяння тілесних ушкоджень.

Між тим, суд першої інстанції, перевіряючи такі доводи сторони захисту, мотивованих відповідей на них не дав, питання суб`єктивного ставлення ОСОБА_7 до наслідків вчинюваних ним дій належним чином не з`ясував та не перевірив.

Спростовуючи доводи сторони захисту про відсутність у обвинуваченого умислу на вбивство малолітніх дітей, суд послався зокрема на показами потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які у тому числі під час проведення слідчих експериментів, пояснювали про те, що коли вони гралися на алеї біля будинку спочатку на клумбу з вікон цього будинку полетіла пачка сигарет, ще якийсь предмети, а потім стався вибух, та на відео з камер спостереження будинку АДРЕСА_3 , на яких зафіксовані події безпосередньо перед вибухом.

При цьому, суд дійшов висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 бачив дітей у дворі житлового будинку, достовірно знав про їх знаходження на алеї біля будинку, розташованій під його вікнами і, маючи життєвий та військовий досвід у тому числі щодо поводження з вибуховими пристроями, привів гранату у бойову готовність та з мотивів явної неповаги до суспільства, цілеспрямовано викинув у вікно в бік знаходження дітей.

Між тим, суд не надав належної оцінки показам малолітніх потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які в судовому засіданні суду першої інстанції повідомляли про те, що конфлікту між ними та обвинуваченим чи іншими дорослими у них не було не було, що також підтвердив і обвинувачений. Зазначені покази потерпілих узгоджуються і з протоколами проведення слідчих експериментів з потерпілими, кожним окремо, з відеозаписами до них, а також протоколом перегляду відеозапису від 02.09.2022 та самими відеозаписами, з яких, зокрема видно, що потерпілі знаходилися від місця падіння та вибуху гранати на певній відстані, та один з хлопчиків сам почав підходити до місця падіння гранати.

Однак суд першої інстанції належним чином вказаних обставин кримінального провадження не перевірив, належної оцінки показам обвинуваченого та потерпілих не надав, питання суб`єктивного ставлення ОСОБА_7 до наслідків вчинюваних ним дій, також, належним чином не з`ясував та не перевірив, лише формально перерахувавши наявні в матеріалах кримінального провадження докази дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_7 та правильності кваліфікації його дій органами досудового розслідування за ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 2, 5, 7 ч. 2 ст. 115 КК України.

Крім того, судом першої інстанції належним чином не надано оцінки місцю перебування малолітніх потерпілих в момент падіння гранати та в момент її вибуху.

В той же час, як правильно звернув увагу суд першої інстанції, обвинувачений мав життєвий та військовий досвід у тому числі щодо поводження з вибуховими пристроями, однак суд належних висновків з цього приводу не зробив, зокрема тому, що за наявності в нього такого досвіду поводження з вибуховими пристроями, він кинув гранату не безпосередньо в місце перебування дітей на дорозі, а на клумбу під вікнами, при цьому за наявності в нього в квартирі ще і інших вибухових пристроїв не був позбавлений можливості повторно скористатися ними та довести умисел до кінця, однак вказаних дій не зробив.

Так, само суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що під час проведення слідчого експерименту обвинувачений вказував на те, що сидячи на балконі з гранатою в руках, він не визирав у вікно та не бачив місця знаходження дітей, при цьому, коли привів гранату в дію, з метою захистити своє життя та своєї матері, яка перебувала в квартирі, знаючи що діти зазвичай граються на дитячому майданчику, який знаходився через дорогу від будинку, кинув гранату на клумбу, в інший бік від можливого перебування дітей.

Поміж іншого, роблячи висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 2, 5, 7 ч. 2 ст. 115, суд першої інстанції формально послався на висновки судово-медичних експертиз, однак, належної оцінки їм не надав та а не звернув увагу на характер та локалізацію отриманих потерпілими тілесних ушкоджень.

Отже, на переконання апеляційного суду, суд не провів належного аналізу обставин кримінального провадження та не дав оцінки кожному доказу за критеріями ст. 94 КПК, належним чином не перевірив доводи сторони захисту, не проаналізував та не співставив їх із наявними у провадженні доказами, внаслідок чого допустив неповноту судового розгляду, а також не з`ясував всі обставини, які мають істотне значення для прийняття законного та обґрунтованого рішення, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 2, 5, 7 ч. 2 ст. 115 КК України, та не надав належного обґрунтування стосовно наявності в обвинуваченого саме умислу на закінчений замах на вбивство потерпілих.

Водночас, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, установленими на підставі допустимих доказів, і єдиною версією, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.

Тож, висновки суду першої інстанції через їх суперечливість та не підтвердження доказами, дослідженими під час судового розгляду, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що відповідно до ч. 1 ст. 409, 410, 411 КПК України є підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Водночас, враховуючи визначені ч. 1 ст. 404 КПК України особливості та межі апеляційного розгляду,суд апеляційної інстанції позбавлений можливості самостійно усунути недоліки, допущені судом першої інстанції.

Положеннями п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги має право скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Скасовуючи вирок суду, з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповтоти судового розгляду, з призначенням нового розгляду, колегія суддів, з урахуванням вимог ст. 415 КПК України, не входить в обговорення обставин та суті як прийнятого рішення, так і усіх доводів апеляційних скарг, при цьому не вирішує наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, оскільки ці обставини підлягають перевірці під час нового судового розгляду.

Отже, під час нового розгляду кримінального провадження необхідно усунути вказані порушення кримінального процесуального закону, перевірити доводи апеляційних скарг, повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону проаналізувати докази, надані сторонами, дати їм юридичну оцінку з огляду на їх допустимість та достатність, та відповідно до вимог ст. 370 КПК України ухвалити законне, обґрунтоване й вмотивоване рішення.

Таким чином, з урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга сторони захисту підлягає частковому задоволенню, й оскаржуваний вирок скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Водночас, оскаржуваним вироком суду обвинуваченому до набрання вироку законної сили було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. З урахуванням положень ст. ст. 177, 178 КПК України та з метою запобігання в подальшому переховування обвинуваченого від органів досудового розслідування та суду, колегія суддів приходить до висновку про необхідність продовжити обраний судом першої інстанції запобіжний захист у вигляді тримання під вартою до проведення судом першої інстанції попереднього судового засідання, але не більше ніж 60 діб.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2024 року, ухвалений стосовно ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Продовжити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до проведення підготовчого судового засідання в суді першої інстанції, але не більш ніж на 60 днів.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4