єдиний унікальний номер справи 546/1285/24
номер провадження 1-кп/546/29/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року м. Решетилівка

Решетилівський районний суд Полтавської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участі прокурора ОСОБА_2 , потерпілого ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , обвинуваченої ОСОБА_5 та секретаря судового засідання ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25 жовтня 2024 року за № 0000998 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , громадянки України, яка зареєстрована по АДРЕСА_1 та фактично проживає по АДРЕСА_2 , з середньою спеціальною освітою, офіційно не працевлаштований, не депутат, не є особою з інвалідністю, не є потерпілою від наслідків аварії на ЧАЕС, не має статусу учасника бойових дій, розлучена, має на утриманні двох малолітніх дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , раніше не судима,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,-

установив:

25 жовтня 2024 року близько 04 год. 00 хв. ОСОБА_5 в порушення Конституції України та Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», умисно вчинила фізичне насильство, по відношенню до свого чоловіка ОСОБА_3 , тобто вчинила кримінальне правопорушення пов`язане з домашнім насильством щодо особи, з якою перебуває у сімейних відносинах за наступних обставин.

Так, перебуваючи на території домогосподарства, розташованого з адресою: АДРЕСА_2 , за місцем її спільного проживання з ОСОБА_3 на ґрунті побутового конфлікту із останнім, у обвинуваченої виник прямий умисел на спричинення останньому тілесних ушкоджень.

Реалізуючи свій кримінально протиправний намір, спрямований на заподіяння ОСОБА_3 тілесних ушкоджень, ОСОБА_5 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, тримаючи правою рукою кухонний ніж, клинком леза нанесла ОСОБА_3 один удар в задню поверхню грудної клітини ліворуч, чим спричинила останньому, відповідно до висновку експерта від 12 грудня 2024 року, тілесне ушкодження у вигляді одного колото-різаного поранення грудної клітини зліва на задній поверхні, проникаючого в ліву плевральну порожнину, з ушкодженням по ходу раньового каналу верхнього сегменту нижньої долі лівої легені, яке за ступенем тяжкості кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження по ознаці небезпеки для життя (п. 2.1.2.; 2.1.3.1. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» Наказу №6 МОЗ України від 17.01.95).

Своїми протиправними діями, що виразилися в умисному заподіянні тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, ОСОБА_5 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КК України.

16 грудня 2024 року між потерпілим та підозрюваною ОСОБА_5 укладена угода про визнання винуватості.

За змістом наведеної угоди, яка скріплена підписами прокурора, підозрюваної та захисника, обвинувачена повністю визнала себе винуватою в інкримінованому їй стороною обвинувачення кримінальному правопорушенні. Сторони досягли відповідних домовленостей, погоджуючись на призначення обвинуваченій покарання за ч. 1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк п`ять років зі звільненням його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України із встановленням іспитового строку.

В угоді зазначені наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, передбачені ст. 473 КПК України та наслідки невиконання угоди, встановленні ст. 476 КПК України.

У підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_2 просила затвердити угоду про визнання винуватості, визнати ОСОБА_5 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначити їй узгоджене покарання згідно умов угоди про визнання винуватості, оскільки укладення угоди не суперечить вимогам закону. Також просила визначити долю речових доказів та стягнути з обвинуваченої процесуальні витрати на залучення експерта. Крім того прокурор просила застосувати до обвинуваченої обмежувальні заходи, що застосовуються до осіб, які вчинили домашнє насильство, передбачені статтею 91-1 КК України.

Обвинувачена ОСОБА_5 у підготовчому судовому засіданні зазначила, що між нею та прокурором була укладена угода про визнання винуватості, винуватою себе у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, визнала. Уклавши відповідну угоду про визнання винуватості, вона цілком розуміє надані їй законом права, а також роз`яснені судом наслідки укладення та затвердження вказаної угоди, визначені ст. 473 КПК України, щодо обмеження права оскарження вироку згідно з положеннями ст. 394 і ст. 424 КПК України, і щодо відмови від здійснення прав, передбачених п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК України, а саме: права на судовий розгляд, під час якого прокурор зобов`язаний довести кожну обставину інкримінованого кримінального правопорушення, права на виклик і на допит у судовому засіданні свідків, права заявляти клопотання, права надання суду своїх доказів, а також, характер пред`явленого обвинувачення, відповідно до якого обвинувачений визнає себе винними, вид покарання, і інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження зазначеної угоди судом, у тому числі, і наслідки невиконання вказаної угоди, визначені у ст. 476 КПК України. Обвинувачена просила суд затвердити угоду про визнання винуватості та призначити узгоджене покарання. Крім того, обвинувачена підтвердила, що вказана угода про визнання винуватості укладена нею добровільно без застосування будь-якого насильства, примусу та погроз.

Захисник ОСОБА_4 просив затвердити угоду про визнання винуватості та призначити узгоджене сторонами покарання, вирішити долю речових доказів згідно чинного законодавства.

Потерпілий ОСОБА_3 проти затвердження угоди про визнання винуватості не заперечував, зазначив, що в даний час вони примирилися з обвинуваченою, претензій до останньої він не має.

Розглядаючи питання про затвердження угоди, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 468 КПК України, у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 469 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні, зокрема, щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів. Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КК України, з огляду на положення ст. 12 КК України, віднесене до тяжких злочинів.

Потерпілим ОСОБА_3 було надано письмову згоду на укладення угоди про визнання винуватості, яка долучена прокурором до матеріалів кримінального провадження.

Судом установлено, що обвинувачена ОСОБА_5 цілком розуміє положення ч. 3 ст. 394, ч. 3 ст. 424 та ч. 4 ст. 474 КПК України. Також обвинуваченій роз`яснено наслідки невиконання угоди, передбачені положеннями статті 476 КПК України.

Судом установлено, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Судом також встановлено, що умови угоди не суперечать вимогам Кримінального процесуального кодексу України та Кримінального кодексу України, зокрема вимогам ст. 471 КПК України, підстави для відмови у затвердженні угоди про визнання винуватості, передбачені положеннями ч. 7 ст. 474 КПК України, відсутні.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_5 , є щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Обставинами, що обтяжують покарання ОСОБА_5 , є вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, та вчинення кримінального правопорушення в присутності дитини.

Суд зазначає, що узгоджена міра покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, у виді позбавлення волі строком на п`ять років зі звільненням від відбуття покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України відповідає вимогам закону, а отже ОСОБА_5 слід призначити визначене сторонами угоди покарання. Таке покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. 65 КК України, ступеню тяжкості злочинів та особистості обвинуваченого з врахуванням обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченої, відповідає загальним засадам призначення покарання, а також вимогам ч. 2 ст. 61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Очевидної неможливості виконання обвинуваченою взятих на себе зобов`язань судом не установлено.

Щодо застосування до обвинуваченої обмежувальних заходів, що застосовуються до осіб, які вчинили домашнє насильство, передбачені статтею 91-1 КК України суд зазначає наступне.

Відповідно до положень частини 1 статті 91-1 КК України в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, одночасно з призначенням покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, або звільненням з підстав, передбачених цим Кодексом, від кримінальної відповідальності чи покарання, суд може застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, один або декілька обмежувальних заходів, відповідно до якого (яких) на засудженого можуть бути покладені такі обов`язки: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства; 2) обмеження спілкування з дитиною у разі, якщо домашнє насильство вчинено стосовно дитини або у її присутності; 3) заборона наближатися на визначену відстань до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку з роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин; 4) заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб; 5) направлення для проходження програми для кривдників.

Заходи, передбачені частиною першою цієї статті, можуть застосовуватися на строк від одного до трьох місяців і за потреби можуть бути продовжені на визначений судом строк, але не більше як на 12 місяців (частина 3 статті 91-1 КК України).

Ураховуючи, що стороною обвинувачення даний злочин визначено як такий, що вчинений в порушення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», тобто вчинений обвинуваченою ОСОБА_5 вчинено відносно свого чоловіка ОСОБА_3 , то даний злочин слід вважати таким, що пов`язаний з домашнім насильством.

При цьому суд керується правовим висновком, зробленим у постанові об`єднаної палати ККС ВС від 12 лютого 2020 року у справі № 453/225/19. ОП ККС ВС вказала, що злочином, пов`язаним із домашнім насильством, слід вважати будь-яке кримінальне правопорушення, обставини вчинення якого свідчать про наявність у діянні хоча б одного з елементів (ознак), перелічених у ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», незалежно від того, чи вказано їх в інкримінованій статті (частині статті) КК України як ознаки основного або кваліфікованого складу злочину. Встановлена в п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України заборона закриття кримінального провадження поширюється на осіб, які вчинили злочин, пов`язаний із домашнім насильством, за умови, що слідчі органи пред`явили особі таке обвинувачення і вона мала можливість захищатися від нього.

Вирішуючи питання щодо необхідності застосування до обвинуваченої ОСОБА_5 обмежувальних заходів, суд враховує, що захист від домашнього насильства є надзвичайно важливим, соціально значущим і актуальним завданням.

Тому, з урахуванням викладеного та обставин вчиненого кримінального правопорушення, суд доходить висновку про необхідність застосування до ОСОБА_5 обмежувальний захід, передбачений частини 1 статті 91-1 КК України у виді заборони перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства строком на три місяці.

Відповідно до ч. 5 ст. 469 КК України, укладення угоди про примирення або про визнання винуватості може ініціюватися в будь-який момент після повідомлення особі про підозру до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку.

Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд, зокрема має право затвердити угоду.

Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для затвердження угоди про визнання винуватості між прокурором ОСОБА_2 та підозрюваною ОСОБА_5 .

Враховуючи ту обставину, що стосовно обвинуваченої запобіжний захід не застосовувався, а сторони провадження не заявили клопотання про застосування запобіжного заходу, суд не вбачає підстав для застосування запобіжного заходу до набрання вироком законної сили відносно обвинуваченого.

Цивільний позов по даному кримінальному провадженню не заявлявся. З урахуванням цього суд вважає за необхідне роз`яснити положення ч. 7 ст. 128 КПК України про те, що особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

По даному кримінальному провадженню є процесуальні витрати на залучення експерта для проведення судових експертиз в сумі 1591,80 грн.

Вказані витрати на залучення експерта відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави, оскільки обвинувачений визнається винним.

Питання про долю речових доказів суд вважає за необхідне вирішити відповідно до положень ст. 100 КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Враховуючи викладене суд вважає за необхідне скасувати арешт, накладений ухвалами слідчого судді Октябрського районного суду міста Полтави від 31 жовтня 2024 року, на майно, а саме: ніж сріблястого кольору із маркуванням «НВРХ» із нашаруванням речовини бурого кольору; підковдри червоного кольору з плямами бурого кольору та наволочку з червоним, сірим та білим відтінками з плямою бурого кольору; футболку помаранчевого (жовтого) кольору із бурими плямами, які зберігаються в камері зберігання речових доказів СПД № 1 ВП № 2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області за адресою: м. Решетилівка, вул. Покровська, 26/2 Полтавського району Полтавської області.

На підставі викладеного, та керуючись статтями 100, 174, 314, 373, 374, 376, 377, 474, 475 КПК України, суд,-

ухвалив:

Затвердити угоду про визнання винуватості від 16 грудня 2024 року, укладену між прокурором Решетилівської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_2 та підозрюваною ОСОБА_5 , за участі захисника ОСОБА_4 , по кримінальному провадженню № 0000998 відносно ОСОБА_5 за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Визнати ОСОБА_5 винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначити їй узгоджене покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 (три) роки.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.

На підставі ч. 1 ст. 91-1 КК України покласти на ОСОБА_5 обов`язок у виді заборони перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства - ОСОБА_3 строком на три місяці.

Запобіжний захід обвинуваченій ОСОБА_5 до набрання вироком суду законної сили не обирати.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави витрати, понесені на залучення експерта в сумі 1591 гривня 80 копійок.

Скасувати арешт, накладений ухвалами слідчого судді Октябрського районного суду міста Полтави від 31 жовтня 2024 року на: ніж сріблястого кольору із маркуванням «НВРХ» із нашаруванням речовини бурого кольору; підковдри червоного кольору з плямами бурого кольору та наволочку з червоним, сірим та білим відтінками з плямою бурого кольору; футболку помаранчевого (жовтого) кольору із бурими плямами.

Речові докази у кримінальному провадженні: ніж сріблястого кольору із маркуванням «НВРХ» із нашаруванням речовини бурого кольору; підковдри червоного кольору з плямами бурого кольору та наволочку з червоним, сірим та білим відтінками з плямою бурого кольору; футболку помаранчевого (жовтого) кольору із бурими плямами, які зберігаються в камері зберігання речових доказів СПД № 1 ВП № 2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області, знищити.

Вирок може бути оскаржений лише з підстав, передбачених частиною 4 статті 394 КПК України, до Полтавського апеляційного суду через Решетилівський районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Суддя ОСОБА_1