Справа № 459/1662/16-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/205/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 189 КК України,

з участю: прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_10

за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_9 та адвоката ОСОБА_8 захисника обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Сокальського районного суду Львівської області від 13 грудня 2024 року щодо ОСОБА_6 за ч.2 ст. 189 КК України,-

встановила:

цим вироком ОСОБА_6 визнано винним за ст. 189 ч.2 КК України та призначено покарання за ст. 189 ч.2 КК України у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного йому судом покарання у вигляді позбавлення волі та встановлено іспитовий строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_6 обов`язки періодично зявлятися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання чи роботи.

Вирішено питання з речовими доказами.

Згідно вироку, обвинувачений ОСОБА_6 26.11.2015 року близько 22.30 год., знаходячись біля будинку по вул.Шептицького,18 у м.Червонограді Львівської області в ході розмови із потерпілим ОСОБА_9 , став примушувати останнього до виконання цивільно-правових зобов`язань повернення позичених ОСОБА_9 грошей в сумі 60000 доларів США, при цьому висловлюючи погрози вбивством у разі неповернення зазначених коштів, які потерпілий сприйняв реально.

Продовжуючи свої дії, того ж дня близько 23.00 год. обвинувачений ОСОБА_6 керуючи автомобілем марки «Шкода Фабіа» з номерним знаком НОМЕР_1 , на розі будинку №47 по вул.С.Бандери у м.Червонограді Львівської області наблизився до потерпілого та вистрілив декілька разів із спеціального засобу для відстрілу гумових куль, влучивши у праву руку потерпілого, спричинивши ОСОБА_9 легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я, які не є небезпечними для життя чи здоров`я в момент заподіяння.

На цей вирок апеляційну скаргу подав потерпілий ОСОБА_9 , просить оскаржуваний вирок змінити в частині признання ОСОБА_6 покарання, призначивши йому покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не було встановлено жодної обставини, що пом`якшує покарання, а встановлено лише наявність у обвинуваченого двох неповнолітніх дітей.

Потерпілий наголошує, що в оскаржуваному вироку не зазначено жодної обставини та жодних мотивів, на підставі яких суд дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільсьва.

На думку апелянта, проаналізувавши фактичні обставини справи, поведінку обвинуваченого, відсутність обставин, що пом`якшують покарання можна дійти лише одного висновку, що призначене судом покарання із звільненням від відбування покарання є явно несправедливим через свою м`якість.

Вважає, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання у виді 4 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України, допустив невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

На цей вирок апеляційну скаргу подав адвокат ОСОБА_8 захисник обвинуваченого ОСОБА_6 , просить оскаржуваний вирок скасувати та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України закрити кримінальне провадження.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом встановлено, що станом на 26.11.2015 року ОСОБА_9 мав боргові зобов`язання перед ОСОБА_6 і в діях ОСОБА_6 , має місце примушування до цивільно-правових зобов`язань, тобто склад кримінального правопорушення передбаченого ст. 355 КК України, тому суддя допустив порушення п. 3 ч. 1 ст. 413 КПК України, що являється підставою для скасування вироку, а саме: «застосування закону про кримінальну відповідальність, що не підлягає застосуванню».

Захисник підкреслює, що суддя у своєму рішенні не вказав, які обставини доказуються кожним із наведених доказів.

Натомість, на думку сторони захисту у вироку, суддя виключно перелічив документи та допити осіб, які були дослідженні в судому засіданні (що-правда докази сторони захисту такі як покази свідків та досліджений аудіозапис - взагалі не знайшли свого відображення у вироку), не надавши їм оцінки як з приводу їх допустимості так і з приводу їх належності, а також із зазначенням тих обставин, які на їх думку дані докази підтверджують.

На думку апелянта, покази потерпілого є недостовірними, а тому вони (при відсутності інших підтверджуючих доказів) не можуть бути взяті до уваги при винесенні рішення.

Звертає увагу, що показами свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 підтверджується лиш подія кримінального правопорушення. Жодного підтвердження причетності ОСОБА_6 до даної події - вони не несуть. Навпаки, вони спростовують твердження потерпілого, що на місці події він називав дані особи, яка вчинила кримінальне правопорушення. Показами таких свідків як ОСОБА_13 , ОСОБА_14 жодним чином не підтверджується вина ОСОБА_6 у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення. Даними показами лиш підтверджується незаконність проведення конкретних слідчих дій.

Вказує, що суд приймаючи рішення, посилається на такий доказ по справі як постанову від 27.11.2015 року, якою визнано речовими доказами светр на довгий рукав, куртку, резинову кулю. Однак Суд в своєму рішенні жодного слова не вказує на те, яким саме чином були дані речі вилучені. Що стосується резинової кулі, то суд посилається на протокол огляду місця події від 27.11.2015 року, а щодо інших речей - посилань не має.

Апелянт підкреслює, що до уваги можуть братись лише докази отриманні у порядку передбаченому нормами КПК України, однак не є таким, висновок експерта № 21/2016-мк від 05.02.2016 року, яким встановлено, що пошкодження на одязі (речових доказах які є явно недопустимими доказами по справі) співпадають за локалізацією з раною, виявленою на тілі потерпілого.

Щодо речового доказу - пристрій для відстрілу резинових куль «ПМ-Р» калібр 9 мм серії/номер НОМЕР_2 , зазначає, що даний предмет не може бути речовим доказом по справі, оскільки ні в обвинувальному акті, ні в вироку суду не зазначено, що саме із даного предмету було здійснено постріли в потерпілого. Більше того, навіть після проведення експертизи по даному пристрої для відстрілу резинових куль (експертиза була проведена за клопотанням сторони захисту) - було підтверджено той факт, що з даного пристрою 26.11.2015 року постріли не здійснювались. При цьому, зауважує, що висновок даної експертизи не знайшов свого місця у вироку, що являється порушенням процесуального законодавства.

Звертає увагу, що покази свідка ОСОБА_15 , ухвали Сокальського районного суду Львівської області від 15.04.2015 року, 16.04.2015 року та 30.04.2015 року, постанову від 18.04.2018 року, суд в супереч ст.ст. 94, 370, 374 КПК України, не надав оцінку, чому дані покази він не взяв до уваги при винесенні оскаржуваного рішення.

Наголошує, що всупереч ст.ст. 94, 370,374 КПК України, суд не вказав у вироку та не надав оцінку, ряду досліджених в судовому зсіданні доказів, а саме: показам свідка ОСОБА_16 , показам свідка ОСОБА_17 , диску з аудіозаписом розмови ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , договору позики від 22.09.2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , іншим дослідженні документи ( розписки, договори позики, договори купівлі, права власності та інше), як факт, щодо боргових зобов`язань перед ОСОБА_9 , іншими особами, висновку експерта № 3392 від 27.07.2017 року, згідно якого було підтверджено той факт, що з даного пристрою 26.11.2015 року постріли не здійснювались.

Захисник стверджує, що оскільки, в матеріалах кримінальної справи немає жодного належного та допустимого доказу, які б підтверджували вину ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину не має, натомість наявні докази, які вказують, на свідоме оговорення його ОСОБА_9 , з метою неповернення боргу, наявність доказів, що ОСОБА_6 не був на місці події, тому на думку сторони захисту наявні всі обставини для закриття кримінального провадження, його що остатній в момент події знаходився.

Заслухавши доповідь судді, виступ захисника та обвинуваченого, які підтримали подану захисником апеляційну скаргу, а апеляційну скаргу потерпілого заперечили, думку потерпілого та його представника, які підтримали подану потерпілим апеляційну скаргу, а апеляційну скаргу захисника заперечили, думку прокурора, який подані апеляційні скарги підтримав частково, просив вирок скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що такі підлягають до задоволення частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи винуватою зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.

Судом першої інстанції не дотримано в повній мірі зазначених вимог кримінального процесуального закону при розгляді провадження та прийнятті судового рішення, а тому вирок не може вважатися законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Статтею 409 КПК України передбачені підстави для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції, а саме: неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

В ст. 412 КПК України істотними порушеннями закону визнаються такі порушення діючого КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України, є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 КПК України.

Згідно ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування) .

Формулювання обвинувачення має містити дані щодо події кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, у тому числі, кваліфікуючих ознак.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», №9783/82, п.79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП), №25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Так, в обвинувальному акті міститься виклад встановлених органом досудового розслідування фактичних обставин кримінального правопорушення, а саме, 26 листопада 2015 року близько 22 години 30 хвилин ОСОБА_6 переслідуючи умисну, корисливу мету, направлену на особисте збагачення шляхом подальшої вимоги до ОСОБА_9 щодо передачі ним грошових коштів, в ході спілкування із ОСОБА_9 у місті Червонограді по вулиці Шептицького, 18, під надуманим приводом, став висловлювати останньому свою незаконну вимогу щодо передачі йому грошових коштів у сумі 60 000 доларів США, в ході чого висловив численні погрози подальшим вбивством ОСОБА_9 , у разі ненадання йому грошей.

При цьому потерпілий ОСОБА_9 реально сприйняв дані погрози ОСОБА_6 та побоювався їх реалізації, оскільки того ж вечора, близько 23 години 00 хвилин, ОСОБА_6 доводячи до кінця свій злочинний умисел, направлений на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_9 шляхом вимагання з погрозою вбивства, бачучи останнього на розі будинку АДРЕСА_2 , на автомобілі марки «Skoda Fabia» реєстраційний номер НОМЕР_1 наблизився до нього, та з метою реалізації своїх погроз, вистрілив у потерпілого ОСОБА_9 декілька разів із спеціального засобу на гумові кулі, при цьому один раз влучивши у праву руку потерпілого такою кулею, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у виді рани на правому передпліччі, які по тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, з короткочасним розладом здоров`я, які не є небезпечними для життя чи здоров`я в момент спричинення.

Водночас, як вбачається з вироку, суд першої інстанції викладаючи формулювання обвинувачення визнане судом доведеним, зазначив, що обвинувачений ОСОБА_6 26.11.2015 року близько 22.30 год., знаходячись біля будинку по вул.Шептицького,18 у м.Червонограді Львівської області в ході розмови із потерпілим ОСОБА_9 , став примушувати останнього до виконання цивільно-правових зобов`язань повернення позичених ОСОБА_9 грошей в сумі 60000 доларів США, при цьому висловлюючи погрози вбивством у разі неповернення зазначених коштів, які потерпілий сприйняв реально.

Продовжуючи свої дії, того ж дня близько 23.00 год. обвинувачений ОСОБА_6 керуючи автомобілем марки «Шкода Фабіа» з номерним знаком НОМЕР_1 , на розі будинку №47 по вул.С.Бандери у м.Червонограді Львівської області наблизився до потерпілого та вистрілив декілька разів із спеціального засобу для відстрілу гумових куль, влучивши у праву руку потерпілого, спричинивши ОСОБА_9 легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я, які не є небезпечними для життя чи здоров`я в момент заподіяння.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 суд першої інстанції кваліфікував за ч.2 ст. 189 КК України, та прийшов до висновку про винність ОСОБА_6 у вимаганні передачі чужого майна чи права на майно з погрозою вбивства потерпілого (вимагання).

При цьому, колегія суддів, звертає увагу на наступне, у постанові Верховного Суду від 25.10.2022 року (справа № 303/3224/20) зазначено, що: «При розмежуванні злочинів, передбачених ст. 189 КК України та ст. 355 КК України, необхідно виходити з того, що при вимаганні винна особа керується виключно корисливим умислом на заволодіння неналежним йому майном чи правом на таке майно або бажає вчинення на її користь дій майнового характеру. Застосування погроз чи насильства без такого умислу з метою примусити потерпілого до виконання чи невиконання цивільно-правового зобов`язання належить кваліфікувати за відповідною частиною ст. 355 КК України».

З оскаржуваного вироку, вбачається, що суд першої інстанції, прийшов до переконання про те, що ОСОБА_6 примушував ОСОБА_9 до виконання цивільно-правових відносин, що викладено у формулюванні обвинувачення, тобто встановлено, що ОСОБА_9 мав боргові зобов`язання перед ОСОБА_6 станом на 26.11.2015 р.і в діях ОСОБА_6 , має місце примушування до цивільно-правових зобов`язань, тобто склад кримінального правопорушення передбаченого ст. 355 КК України, разом з тим, кваліфікував його дії за ч.2 ст. 189 КК України.

Згідно з ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Подібне викладення формулювання обвинувачення фактично унеможливлює забезпечення судового розгляду кримінального провадження у чіткій відповідності до положень ч. 1 ст. 337 КПК України та суперечить положенням кримінального процесуального Закону.

Вказані вище порушення є істотними порушенням вимог ст.ст. 370, 374 КПК щодо законності та вмотивованості судового рішення, що перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення і є безумовною підставою для його скасування відповідно до положень ч. 1 ст. 412, п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК .

Вирок та ухвала підлягають скасуванню чи зміні із зазначених підстав лише тоді, коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула чи могла вплинути на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого, на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, на визначення міри покарання або застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.

Під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції слід усунути зазначені в ухвалі порушення вимог процесуального закону, які стали підставою для скасування вироку суду, всебічно, повно та неупереджено дослідити доводи, викладені в апеляційних скаргах, дати їм належну оцінку та ухвалити рішення, яке відповідає вимогам закону.

З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. ст. 7, 9 КПК України, колегія суддів, не вдаючись в обговорення інших доводів апеляційних скарг, вважає, що судове провадження в суді першої інстанції було здійснено з істотним порушенням вимог КПК України та вказані порушення, з урахуванням положень статей 2, 7, 9, 412, 415 КПК України, визнаються апеляційним судом суттєвими, та у відповідності з вимогами п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України тягнуть за собою скасування вироку та призначення нового судового розгляду обвинувального акту у кримінальному провадженні за ч.2 ст. 189 КК України щодо ОСОБА_6 у суді першої інстанції, в зв`язку з чим апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_9 та адвоката ОСОБА_8 захисника обвинуваченого ОСОБА_6 підлягають частковому задоволенню.

При новому розгляді суду необхідно розглянути справу відповідно до вимог КПК України, встановити усі обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, із забезпеченням права ОСОБА_6 на захист, прийняти законне і обґрунтоване рішення, а у разі підтвердження того ж обсягу обвинувачення, за яким ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено, призначене йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України слід вважати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та м`яким.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 415, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

вирок Сокальського районного суду Львівської області від 13 грудня 2024 року щодо ОСОБА_6 за ч.2 ст. 189 КК України скасувати, апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_9 та адвоката ОСОБА_8 захисника обвинуваченого ОСОБА_6 задоволити частково.

Призначити новий розгляд кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_6 за ч.2 ст. 189 КК України в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з дня її оголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4