КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №752/3478/22 Головуючий суддя у 1 інстанції: ОСОБА_1
провадження №11-кп/824/3747/2025 Головуючий суддя: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі: ОСОБА_5 ,

з участі прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду матеріали судового провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 18 березня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002318 відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, -

в с т а н о в и в :

В провадженні Голосіївського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_9 просила задовольнити клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 діб обвинуваченому ОСОБА_8 без визначення розміру застави.

Подане клопотання обґрунтовувала тим, що на теперішній час строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою закінчується, однак завершити судовий розгляд до вказаного строку не представляється можливим, оскільки необхідно допитати обвинуваченого та дослідити отримані письмові докази.

Вказувала, що ОСОБА_8 , розуміючи тяжкість інкримінованого злочину та розуміючи відповідальність, яку він може понести за вчинений злочин, може переховуватись від суду, оскільки не має постійного місця проживання, роботи та міцних соціальних зв`язків, а також може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Прокурор зазначала, що обвинувачений може впливати на потерпілих та свідка, які ще не допитані та загрожувати їх життю, з метою зміни їх показів.

Також вказувала, що ризики, які були підставою для обрання та продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою наразі не зменшились. Обвинувачений раніше притягувався до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст.121 КК України, а тому інші більш м`які запобіжні заходи не можуть бути застосовані.

Крім того, тяжкість вчиненого злочину вказує на доцільність продовження найсуворішого виду запобіжного заходу, а тому, на думку прокурора, буди всі підстави для задоволення клопотання про продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 18 березня 2025 року клопотання прокурора Голосіївської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_9 про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - задоволено частково.

Продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на 60 діб до 16.05.2025 року включно.

Строк продовження існуючої міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою постановлено обчислювати з 18.03.2025 року.

Визначено ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заставу у вигляді 90 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 272 520 гривень у національній грошовій одиниці, яка може бути внесена як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) на розрахунковий рахунок Голосіївського районного суду м. Києва згідно порядку визначеного ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01.10.2024 року у справі 752/3478/22 відносно ОСОБА_8 .

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та звільнити ОСОБА_8 з-під варти в залі суду. Також просить застосувати до нього будь-який інший запобіжний захід, що не пов`язаний з триманням під вартою.

Скаргу обгрунтовує тим, що прокурор в порушення вимог ч.3 ст.199 КПК України не навів жодних обставин, які б свідчили або могли б свідчити про наявність вказаних ним ризиків, як і не навів жодних переконливих аргументів щодо неможливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, що не пов`язаний з триманням під вартою, зокрема, йдеться про домашній арешт за місцем реєстрації обвинуваченого.

Натомість, захистом було зазначено, що оскільки прокурор не обґрунтував існування вказаних ним ризиків або їх зменшення на протязі 3 років 7 місяців тримання ОСОБА_8 під вартою, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою втрачає сенс в розумінні мети його застосування до останнього.

Припущення прокурора щодо можливого переховування ОСОБА_8 від суду з метою уникнення покарання були спростовані захистом з посиланням на ухвалу апеляційної інстанції по цьому кримінальному провадженню, якою попередній вирок було скасовано і з якої вбачається, що досліджені в судовому засіданні докази обвинувачення не є беззаперечними і в сукупності з іншими доказами у проваджені можуть спростувати наявність у ОСОБА_8 умислу на вбивство двох осіб.

Вказував, що суд підійшов до розгляду клопотання прокурора також формально, з порушенням вказівок Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі по тексту ВССУ) викладених у листі від 04.04.2013 року №511- 550/0/4-13 «Про деякі питання порядку застосування запобіжного заходу під час досудового розслідування та судового розгляду у відповідності до КПК України», з яких вбачається неприпустимість формального продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Зокрема, під час розгляду клопотання про обрання або продовження застосованого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково необхідно розглянути можливість застосування інших (альтернативних) заходів.

Оскільки тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, його застосування можливе виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам передбаченим ст.177 КПК України.

Захист стверджував, що ОСОБА_8 , як обвинувачений за п.1 ч.2 ст.115 КК України, цілком здатний виконувати покладені на нього процесуальні обов`язки, передбачені КПК і не перебуваючи під вартою, оскільки з обвинувального акту та реєстру матеріалів до нього не вбачається, що обвинувачений дійсно мав умисел на вбивство двох осіб. Колегія суддів апеляційної інстанції, скасовуючи попередній вирок недвозначно дала зрозуміти, що кваліфікація кримінального правопорушення не узгоджується з пред`явленим обвинуваченням і саме з цих підстав обвинувальний акт був повернений прокурору вже під час нового розгляду справи.

Задля встановлення справедливого балансу між припущеннями сторони обвинувачення щодо існування ризику втечі ОСОБА_8 та презумпції знаходження особи на свободі (рішення ЄСПЛ «Кашников проти Росії»), захист зазначав про можливу зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на інший, не пов`язаний з триманням особи під вартою, і зокрема, захист пропонував цілодобовий домашній арешт за місцем постійної реєстрації з носінням електронного засобу стеження, який, як показала остання практика застосування такого виду забезпечення виконання обов`язків обвинуваченими (підозрюваними), є дуже ефективним і у разі порушення визначених ухвалою умов перебування під цілодобовим домашнім арештом, органи поліції реагують миттєво.

Отже, твердження, що ОСОБА_8 став би переховуватись з метою уникнення покарання за кримінальне правопорушення без надання реальних доказів є припущенням.

Вважає, що суд під час вирішення питання доцільності продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, по суті обмежився припущеннями прокурора про нібито існування надуманих ризиків переховування від суду та впливу на потерпілих (свідків), а також вчинення інших злочинів.

Крім того, визначений обвинуваченому ОСОБА_8 розмір застави у розмірі 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що дорівнює 272520 грн. по суті (майже 6500 $), з урахуванням його матеріального становища - безхатченко, відсутності джерел для отримання будь-якого доходу у сукупності свідчить, що такий альтернативний запобіжний захід є цинічним глузуванням над його правом бути звільненим з під варти за рахунок застави, адже визначення суми застави у такому розмірі хоч і не є максимальним, проте, є явно і завідомо непомірним для нього (ч.4 ст.182 КПК). Мотивувальна частина оскаржуваного рішення не містить обґрунтувань для визначення саме такого розміру застави.

Отже, сторона захисту вважає, що суд не застосував норму, яку повинен був застосувати, а саме ч.2 ст.194 КПК України, за імперативним змістом якої суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених ч.1 цієї статті.

Така однобічна позиція суду свідчить про недотримання ним вимог ст.370 КПК України, тобто оскаржувана ухвала має ознаки незаконності та необґрунтованості, що дозволяє суду апеляційної інстанції її скасувати.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ч.ч.1, 2, 3 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до положень ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу.

Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.

Згідно з частинами 1, 2 ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

За змістом ст.178 КПК України суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Наведені вище положення КПК України свідчать про те, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою ст.177 КПК України, при тому, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дотримався наведених вимог закону.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд першої інстанції погодився з доводами про те, що у кримінальному провадженні встановлені ризики, у зв`язку з чим відсутні підстави для скасування або зміни запобіжного заходу.

Приймаючи рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням ОСОБА_8 застави у вигляді 90 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 272 520 гривень у національній грошовій одиниці, суд виходив з того, що ризики переховування обвинуваченого від суду та перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, продовжують існувати, оскільки ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні замаху на умисне вбивство двох осіб, тобто, у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я осіб, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до 15 років, а тому, усвідомлюючи невідворотність покарання, яке може бути йому призначено судом у випадку визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину, обвинувачений може вживати заходи, спрямовані на переховування від суду, із врахуванням, в тому числі і військового стану в Україні та наявності ряду тимчасово окупованих територій, які не підконтрольні органам державної влади.

Тому, суд вірно вважав, що раніше обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою є обґрунтованим та співмірним пред`явленому ОСОБА_8 обвинуваченню, а тому продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою є доцільним та необхідним.

Суд вірно вважав за доцільне визначити обвинуваченому розмір застави у виді 90 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції та вважає, що стороною обвинувачення на даний час доведена наявність у кримінальному провадженні ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які продовжують існувати, а викладені в ухвалі висновки є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

При цьому колегія суддів враховує, що з наявних даних встановлено, що питання продовження строку тримання обвинуваченого під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження, тобто, прокурором у цьому кримінальному провадженні визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта відносно ОСОБА_8 за інкримінованим йому обвинуваченням та прийнято рішення про звернення до суду з обвинувальним актом, який був переданий до суду у порядку ст.291 КПК України.

Отже, ОСОБА_8 набув статусу обвинуваченого, і обґрунтованість висунутого обвинувачення перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів, наданих сторонами обвинувачення та захисту, на яких може ґрунтуватися або якими може спростовуватися обвинувачення, та яким за результатами судового розгляду суд надає оцінку, як кожному окремо, так і в сукупності, в нарадчій кімнаті шляхом ухвалення остаточного рішення у кримінальному провадженні.

Встановлені обставини свідчать про те, що, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд врахував обставини та тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення, його наслідки, та виходив з наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до даних, які містять в наявних матеріалах, ОСОБА_8 раніше судимий.

За змістом висунутого обвинувачення йому інкримінується вчинення особливо тяжкого злочину за ч. 2 ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

При цьому колегія суддів враховує, що практика ЄСПЛ свідчить, що загроза відносно суворого покарання може враховуватися поряд з іншими обставинами при обранні виду запобіжного заходу (пункт 76 рішення ЄСПЛ у справі «Пунцельт проти Чехії» від 25 квітня 2000 року).

У статті 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(80) 11 від 27 червня 1980 року «Про взяття під варту до суду» зауважується, що під час розгляду питання про необхідність тримання під вартою судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер і тяжкість інкримінованого злочину. Відповідно до вказаної Рекомендації важливим критерієм, орієнтуючись на який слід застосовувати вид запобіжного заходу, повинна бути санкція за вчинений злочин.

З огляду на викладене, колегія суддів враховує, що суворість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі доведення винуватості у вчиненні інкримінованих йому дій, є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування та саме по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду, а, відтак, колегія суддів вважає, що тяжкість можливого покарання у разі доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину може спонукати його переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

За змістом оскаржуваної ухвали, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, місцевий суд, окрім тяжкості кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 , врахував дані про його особу, вказав про наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а саме, те, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідка, та дійшов висновку, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

З урахуванням стадії судового провадження та висунутого обвинувачення, даних про особу обвинуваченого та обставин інкримінованого йому злочину, на переконання колегії суддів, на даному етапі є реальним ризик впливу обвинуваченого на потерпілих та свідків у даному кримінальному провадженні з метою зміни ними показань на його користь, а тому доводи сторони захисту у цій частині є непереконливими.

Таким чином, встановлені на даний час як дані щодо особи обвинуваченого та інші обставини, передбачені ст.178 КПК України, у тому числі, обставини інкримінованого особливо тяжкого злочину, його наслідки, на думку колегії суддів, у своїй сукупності переконливо свідчать, що обвинувачений може переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, що свідчить про реальність у кримінальному провадженні ризиків, наявність яких на даному етапі судового розгляду виправдовує подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Водночас колегія суддів враховує, що судом першої інстанції при вирішенні питання про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою прийнято рішення про можливість застосування запобіжного заходу у виді застави у розмірі 90 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 272 520 гривень.

Колегія суддів враховує, що відповідно до положень п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України застава визначається у розмірі щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

З урахуванням обставин інкримінованого обвинуваченому злочину, даних про його особу, з огляду на положення ст.ст.177, 178 КПК України, вимоги ст.182 КПК України, позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сума застави повинна визначатись тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави у випадку ухилення від слідства та суду буде достатнім стимулюючим засобом, щоб відбити в особи, щодо якої застосовано заставу, якесь бажання сховатись, на переконання колегії суддів, місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що обвинуваченому слід визначити розмір застави 90 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.194 КПК України, враховуючи, що застава саме у такому розмірі буде належною гарантією того, що у разі сплати визначеного розміру застави, обвинувачений вирішить не зникати через побоювання втратити заставу, а тому підстав вважати такий розмір застави завідомо непомірним колегія суддів не вбачає.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги захисника не знайшли свого підтвердження та спростовуються встановленими обставинами, оскільки суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих на час постановлення оскаржуваної ухвали обставин, з призначенням обвинуваченому застави з визначенням її розміру, який буде належною гарантією того, що у разі сплати визначеного розміру застави, обвинувачений вирішить не зникати через побоювання втратити заставу, з покладенням на нього передбачених законом обов`язків.

З огляду на викладене, враховуючи, що на даний час остаточне рішення у кримінальному провадженні не прийнято, встановлені ризики продовжують існувати, колегія суддів доходить висновку, що ухвала суду постановлена у відповідності до вимог чинного законодавства, шляхом з`ясування існуючих на час постановлення оскаржуваної ухвали обставин, які мають значення для вирішення питання доцільності продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а відтак постановлене судове рішення є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні, а тому апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст.405, 407, 419, 422-1 КПК України, суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 18 березня 2025 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4