УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 705/3304/24

провадження № 51-541ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області

від 26 вересня 2024 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду

від 19 грудня 2024 року в кримінальному провадженні № 0000751 щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя

АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого

ст. 336 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 вересня

2024 року, залишеним без змін ухвалою Черкаського апеляційного суду

від 19 грудня 2024 року, ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено

за ст. 336 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Вирішено питання щодо долі речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він ухилився

від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період за таких обставин.

Так, ОСОБА_5 , будучи військовозобов`язаним, тобто особою, яка перебуває

у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави, перебуваючи на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 , підлягав призову на військову службу під час мобілізації на особливий період. Військовозобов`язаний ОСОБА_5 пройшов медичний огляд та згідно довідки № 1268 від 23 квітня

2024 року військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 (далі - РТЦК) та соціальної підтримки (далі - СП) визнаний придатним за станом здоров`я для проходження військової служби. При цьому

23 квітня 2024 року ОСОБА_5 , перебуваючи на території ІНФОРМАЦІЯ_4 , розташованого на АДРЕСА_2 ,

будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ухилення від призову

на військову службу під час мобілізації в особливий період, відмовився

від особистого підпису та отримання повістки від працівників ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка зобов`язувала його з`явитись 26 квітня 2024 року о 07:45 до ІНФОРМАЦІЯ_4 за вищевказаною адресою для подальшого відправлення до військової частини № НОМЕР_1 для проходження військової служби під час мобілізації,

на особливий період, мотивуючи це тим, що він згоден проходити військову службу лише по місцю проживання, а саме в м. Умані Черкаської області.

В подальшому ОСОБА_5 , будучи обізнаним в тому, що йому необхідно з`явитись у вказані день та час до ІНФОРМАЦІЯ_4 для подальшого проходження військової служби під час мобілізації, на особливий період, діючи умисно, всупереч вимогам ст. 65 Конституції України, Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24 лютого 2022 року № 69/2022, з подальшими змінами та доповненнями, ч. 9 ст. 1, ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ, ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», за відсутності передбачених ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» правових підстав

для відстрочки від призову та підстав, які застосовуються до осіб, які не підлягають призову, усвідомлюючи значення та протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, не з`явився без поважних причин у визначений термін та час у пункт збору до ІНФОРМАЦІЯ_4 за вищевказаною адресою перед відправленням до військової частини

№ НОМЕР_1 для проходження військової служби за мобілізацією, чим порушив процес комплектування Збройних Сил України під час мобілізації і тим самим ухилився

від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та

про обставини неприбуття не повідомив.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Захисник у касаційній скарзі, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити оскаржені судові рішення, звільнивши його підзахисного на підставі ст. 75 КК від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік.

Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції не вказав ознак та характеризуючі дані, риси характеру засудженого, соціальний стан, попередню поведінку

з оточуючими на роботі і в побуті чи інші вагомі обставини, які давали йому підстави дійти висновку, що інші види покарання не будуть мати впливу на виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, а також не вказав, в чому саме полягає невиправність ОСОБА_5 . Вважає,

що призначене покарання є явно несправедливим через суворість, оскільки його підзахисним кримінальне правопорушення було вчинено вперше і воно не є тяжким злочином. Стверджує, що суд апеляційної інстанції без наведення доказів та обґрунтування дійшов висновку про те, що звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК не забезпечить реалізацію приписів статей 50, 65 цього Кодексу в умовах воєнного стану.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК, і правильність кваліфікації його дій

у касаційній скарзі захисника не оспорюються.

Доводи захисника щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість та можливості застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

За правилами ст. 75 КК, у разі, якщо суд, крім випадків засудження

за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин,

що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається із копій судових рішень, суд першої інстанції під час призначення

ОСОБА_5 покарання, дотримуючись наведених вимог закону України

про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу винного, який має вік 56 років, осудний, не одружений, працевлаштований, на обліках у психіатра та нарколога

не перебуває, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався та не має судимості, а також взяв до уваги відсутність обтяжуючих покарання обставин та обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття.

Беручи до уваги вказані обставини в їх сукупності, враховуючи дані про особу обвинуваченого, а також інші обставини справи, виходячи з принципів розумності та невідворотності покарання, суд вважав за необхідне призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі, однак у мінімальному розмірі, визначеному санкцією ст. 336 КК, а саме 3 роки, зазначивши, що таке покарання буде справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, оскільки інші види покарання не будуть мати впливу на виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Також суд вказав на те, що призначення саме такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого і

є дотриманням судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5

за апеляційною скаргою обвинуваченого, доводи якої є аналогічними доводам

у касаційній скарзі його захисника, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд, призначаючи ОСОБА_5 покарання, повністю дотримався вимог закону України

про кримінальну відповідальність щодо призначення покарання та дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення обвинуваченого лише

в умовах реальної ізоляції від суспільства із відбуванням покарання

у виправній установі.

Як вказала колегія суддів в ухвалі, згідно матеріалів кримінального провадження військовозобов`язаний ОСОБА_5 , не маючи передбачених законодавством підстав на відстрочку від призову чи інших поважних причин в період воєнного стану, при оголошеній загальній мобілізації, умисно проігнорував конституційний обов`язок по захисту Батьківщини.

Також апеляційний суд зауважив, що звільнення особи від відбування покарання

з випробуванням є правом, а не обов`язком суду, яке застосовується при наявності відповідних умов.

Колегія суддів, як видно з ухвали, вказала на те, що звільнення ОСОБА_5

від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК не забезпечить реалізацію приписів статей 50, 65 цього Кодексу в умовах воєнного стану; звільнення особи від відбування покарання з випробуванням в цьому провадженні демотивує інших осіб, які підлягають мобілізації; створює в очах громадян та суспільства негативне враження безладдя та безкарності; знижує рівень військової дисципліни і боєздатність підрозділів Збройних Сил України та інших військових формувань.

Також апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції у повній мірі

врахував суспільну небезпечність вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення та той факт, що на території України введений воєнний стан, а тому ця категорія кримінальних правопорушень викликає значний суспільний резонанс, у зв`язку з чим призначення покарання із застосуванням ст. 75 КК не сприятиме його меті виправленню та запобіганню вчинення нових кримінальних правопорушень, як самим обвинуваченим, так і іншими особами.

Крім того, суд апеляційної інстанції, надаючи відповіді на доводи поданої апеляційної скарги, враховуючи те, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів, зазначив про те, що переконливих аргументів, які б свідчили про порушення судом приписів статей 50, 65 КК або доводили явну несправедливість призначеного ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на 3 роки через його суворість

в апеляційній скарзі не міститься; при цьому районний суд призначив

ОСОБА_5 мінімальне покарання

З наведеними висновками судів погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374,

419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Отже, Суд не вбачає підстав для зміни оскаржених судових рішень внаслідок невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.

В касаційній скарзі захисника не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного його підзахисному покарання та необхідності застосування до нього положень ст. 75 КК.

Доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону,

які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, касаційна скарга захисника не містить.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 вересня 2024 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 19 грудня

2024 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3