Справа № 215/7041/24
УХВАЛА
29 січня 2025 року Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю: секретаря ОСОБА_2 ,
обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
Ухвалою від 09.12.2024 обвинуваченій ОСОБА_6 продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 06 лютого 2025 року включно.
29.01.2025 до суду надійшло письмове клопотання прокурора про продовження обвинуваченій ОСОБА_6 дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк шістдесят днів. Клопотання обґрунтоване тим, що строк перебування обвинуваченої під вартою закінчується, однак винести рішення у вказаному кримінальному провадженні до того часу не є можливим через ряд об`єктивних обставин. Крім того, на сьогодні мають місце ризики, передбачені пунктами 1, 2, 3, 5 частини 1 статті 177 КПК України, що мали місце також під час обрання даного запобіжного заходу та продовженні строку його дії.
У судовому засіданні прокурор підтримав подане ним клопотання про продовження обвинуваченій ОСОБА_6 строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Обвинувачена ОСОБА_6 заперечувала проти клопотання прокурора, просила застосувати до неї більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, а саме: нічний домашній арешт. При цьому послалася на хворобливий стан здоров`я та відсутність належного лікування. Також повідомила, що в неї є двоє малолітніх дітей, які наразі проживають із її колишнім чоловіком.
Захисник обвинуваченої адвокат ОСОБА_8 підтримала позицію своєї підзахисної, посилаючись на недоведеність існування ризиків, вказаних прокурором. Зазначила, що у ОСОБА_6 є міцні соціальні зв`язки, їй необхідне спілкування з дітьми, тому на етапі судового розгляду доцільно було б застосувати до обвинуваченої цілодобовий домашній арешт.
Заслухавши думку сторін кримінального провадження, суд прийшов до наступних висновків.
Підставою для застосування запобіжного заходу, за нормами ст. 177 КПК України, є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню чи вчинити інше правопорушення.
Суд враховує, що жоден із визначених КПК запобіжних заходів (тримання під вартою, домашній арешт, застава, особиста порука чи особисте зобов`язання) не є санкцією чи покаранням за скоєну дію. Такі заходи є попереджувальними і їх метою є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків в разі, якщо є побоювання здійснення обвинуваченим будь-яких дій, що заважають встановленню істини чи виявленню винних осіб у кримінальному провадженні.
Тримання під вартою, за нормами ч. 1 ст. 183 КПК України, є винятковим і застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.
В кожному випадку обмеження права особи на свободу і особисту недоторканність, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Під час вирішення питання про доцільність продовження обвинуваченій строку дії міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує вимоги статті 29 Конституції України, статті 12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення. У цьому контексті має враховуватися, зокрема, особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування.
Врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності певної особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Ризик переховування від суду на даному етапі кримінального провадження продовжує існувати та є реальним, оскільки розуміючи яке покарання їй може загрожувати, обвинувачена ОСОБА_6 може переховуватися від суду для уникнення кримінальної відповідальності, що унеможливить розгляд справи у суді, виключить можливість встановлення об`єктивної істини та виконання завдань кримінального провадження, передбачених ст.2 КПК України.
Також реальним на даному етапі кримінального провадження є ризик незаконного впливу на свідків, експертів та інших обвинувачених, оскільки вказані особи ще не допитані в суді, а відповідно до ст.ст.23, 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання.
Так, ОСОБА_6 не судима, не заміжня, не має на утриманні ані малолітніх дітей, ані осіб похилого віку, а отже, у неї відсутні міцні соціальні зв`язки, проте наявні місце реєстрації у Дніпропетровській області та постійне місце проживання у м. Кривому Розі, але вона не працевлаштована і не має постійного заробітку. Тобто одним з основних джерел її доходів є можливість провадження злочинної діяльності, пов`язаної з незаконним збутом наркотичних засобів, тому не виключна можливість того, що перебуваючи на свободі, вона продовжить вчиняти кримінальні правопорушення, пов`язані з незаконним обігом наркотичних засобів та психотропних речовин.
Вирішуючи питання доцільності продовження тримання обвинуваченої ОСОБА_6 під вартою, суд не розв`язуючи наперед питання доведеності вини обвинуваченої, враховує обґрунтованість підозри у вчиненні інкримінованих їй діянь та виходить із того, що у зв`язку із ступенем небезпеки, характером вчинення, кількістю епізодів, можливою мірою покарання, а також те, що злочини, у яких остання обвинувачується, є тяжкими злочинами за вчинення яких КК України передбачене безальтернативне покарання у вигляді позбавлення волі строком від шести до десяти років із конфіскацією майна, і саме наведені вище обставини у їх сукупності та інформація і характеристики обвинуваченої, дають суду можливість зробити висновок, що виключно запобіжний захід у виді тримання під вартою, на даному етапі кримінального провадження, в змозі забезпечити уникненню ризиків передбачених ст.177 КПК України, зокрема ризику переховування від суду, незаконного впливу на свідків, інших обвинувачених, експертів, спеціалістів, а також вчинення інших злочинів.
При цьому суд вважає недоведеним існування такого ризику як можливість знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, оскільки хоча судовий розгляд ще не розпочато, але органом досудового розслідування зібрано докази, які на думку сторони обвинувачення, підтверджують винуватість ОСОБА_6 ..
Стороною обвинувачення доведено та не спростовано стороною захисту, що менш суворі запобіжні заходи ніж тримання під вартою, не зможуть запобігти ризикам:
- переховуватися від суду (п.1 ч.1 ст.177 КПК України), враховуючи тяжкість злочинів, у вчиненні яких вона обвинувачується та можливість призначення покарання за них, що само по собі містить ризики того, що обвинувачена може переховуватися від суду з метою ухилення від відбуття такого значного покарання у випадку, якщо воно буде призначено;
- незаконно впливати на потерпілих, свідків, інших обвинувачених, експертів (п.3 ч.1 ст.177 КПК України) зважаючи на те, що у межах судового розгляду кримінального провадження ще не допитані ні свідки, ні обвинувачені, ні експерти, а обґрунтовування своїх висновків суд здійснює лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отримав у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею, у зв`язку з чим обвинувачена ОСОБА_6 , перебуваючи на свободі може вплинути на їхні подальші покази;
- вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки вона офіційних доходів не має, і їй інкримінується отримання доходів саме від злочинної діяльності, пов`язаної із незаконним збутом заборонених обігом речовин (п.5 ч.1 ст.177 КПК України).
Письмові матеріали справи на даний момент не містять інших переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченої під вартою, та стороною захисту в судовому засіданні не наведені.
Ризики, які були враховані судом 09.12.2024 при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, продовжують існувати та не втратили своєї актуальності, що не дає достатніх правових підстав суду для зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт чи інший, більш м`який запобіжний захід.
Приймаючи рішення про доцільність продовження застосування щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк, що не перевищує двох місяців, тобто до 27 березня 2025 року, суд приходить до висновку про відсутність достатніх стримуючих факторів, які б дозволили менш суворим запобіжним заходам дієво запобігти існуючим ризикам, які зазначені у клопотанні прокурора та наведені в судовому засіданні, на даній стадії розгляду кримінального провадження в суді, та вважає недостатнім застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу, у тому числі і домашнього арешту, про який заявляла сторона захисту.
Посилання сторони захисту на те, що обвинувачена має двох малолітніх дітей, на думку суду, не є достатнім стримуючим фактором, який би дозволив менш суворим запобіжним заходам дієво запобігти існуючим ризикам, оскільки вказані обставини існували і на час вчинення злочинів, у яких вона обвинувачується, і це не завадило їй втриматись від протиправних діянь.
Згідно із ч.3 ст.183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.
Відповідно до пункту 2 частини 5 статті 182 КПК України розмір застави визначається у таких межах: щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Щодо ОСОБА_6 при застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою визначено заставу в розмірі 60 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Зважаючи на природу та обсяг злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 та необхідність забезпечення запобігання спробам переховуватися від суду, розмір застави у вигляді шестидесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 181 680 (сто вісімдесят одна тисяча шістсот вісімдесят) гривень, забезпечить належну поведінку обвинуваченої.
Керуючись ст. ст. 177, 178, 182, 183, 197, 199, 331 КПК України, суд
Продовжити застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Криворізькій установі виконання покарань (№3)» на час розгляду справи у суді, але не більше ніж на 60 (шістдесят) днів, тобто по 27 березня 2025 року включно.
Визначити обвинуваченій ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , розмір застави, який здатний забезпечити виконання покладених на неї обов`язків, у вигляді 60 (шістдесяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 181 680 (сто вісімдесят одна тисяча шістсот вісімдесят) гривень у національній грошовій одиниці.
Обвинувачена або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі визначеному в ухвалі про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою протягом терміну дії цієї ухвали.
У разі внесення застави, покласти на обвинувачену наступні обов`язки з моменту звільнення з під варти:
- не відлучатися із місця постійного проживання та/або перебування без дозволу суду;
- повідомляти суд про зміну місця свого проживання;
- утримуватися від спілкування з іншими обвинуваченими та свідками в даному кримінальному провадженніза винятком їх участі в процесуальних діях;
- здати на зберігання суду свій паспорт, інші документи, що дають право на виїзд за кордон України.
Термін дії обов`язків, покладених судом, у разі внесення застави визначається терміном дії цієї ухвали.
У разі внесення застави, уповноваженій службовій особі місця ув`язнення необхідно звільнити обвинувачену з-під варти та повідомити про це суд.
Зобов`язати обвинувачену у разі внесення застави після звільнення з-під варти, прибувати за кожною вимогою до суду протягом дії запобіжного заходу у вигляді застави.
Визначити термін дії зазначених обов`язків протягом двох місяців з дня внесення застави.
З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави обвинувачена вважається такою, до якої застосовано запобіжний захід у вигляді застави.
У разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також якщо обвинувачена, будучи належним чином повідомлена, не з`явиться за викликом до суду без поважних причин чи не повідомить про причини своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на неї при застосуванні застави обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня проголошення.

Суддя