ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1121/25 Справа № 185/5605/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2024 року у кримінальному провадженні № 0001894 від 21 жовтня 2023 року стосовно

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Юр`ївка Юр`ївського району Дніпропетровської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за участю:

прокурора ОСОБА_7

ВСТАНОВИВ:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2024 року ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК і призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Цим вироком ОСОБА_6 визнаний винуватим за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, при таких обставинах.

ОСОБА_6 , перебуваючи на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , як військовозобов`язаний, 27 вересня 2023 року пройшов медичний огляд, за результатами якого визнаний військово-лікарською комісією придатним до військової служби.

27 вересня 2023 року, у зв`язку із заходами проведення призову за мобілізацією на особливий період об 11 годині 35 хвилин у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 співробітники ІНФОРМАЦІЯ_3 намагались вручити повістку про призов на військову службу під час мобілізації в особливий період військовозобов`язаному ОСОБА_6 у зв`язку з необхідністю прибути на 08.00 годину 29 вересня 2023 року до пункту збору військовозобов`язаних на території ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_2 для подальшого проходження військової служби під час мобілізації.

ОСОБА_6 достовірно знаючи про те, що на території України з 24 лютого 2022 року запроваджено режим воєнного стану, а також про проведення на території України загальної мобілізації, не маючи правових підстав на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, відмовився від отримання повістки про призов на військову службу під час мобілізації на особливий період про прибуття до пункту збору військовозобов`язаних на 29 вересня 2023 року на 08.00 годину за адресою: АДРЕСА_2 , зміст якої працівниками ІНФОРМАЦІЯ_3 було в повному обсязі доведено до відома ОСОБА_6 . В подальшому, 29 вересня 2023 року не з`явився, про причини неявки ІНФОРМАЦІЯ_4 не повідомив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду першої інстанції змінити в частині призначеного покарання та на підставі ст. 69 КК призначити йому більш м`яке покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік із застосуванням ст. 75, 76 КК з іспитовим строком на 1 рік.

Не оскаржуючи фактичні обставини справи та кваліфікацію дій обвинувачений вважає вирок незаконним та необґрунтованим в частині призначеного покарання у виді реального позбавлення волі, що є надто суворим та не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення і його особі.

Вказує, що двічі у 1992 році та 1995 році був визнаний непридатний до служби у мирний час, придатним до нестройової служби у військовий час, ніколи не перебував на військовій службі та в його віці 50 років має ряд захворювань, що впливають на його фізичні та психічні можливості. Зазначає, що він раніше не судимий, на обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, вперше вчинив нетяжкий злочин, доглядає за своїми непрацездатними батьками похилого віку, мати є інвалідом 3 групи та потребує оперативного втручання, при цьому він є єдиним сином і інших осіб, які можуть здійснювати догляд, немає.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурор не погоджується з доводами обвинуваченого, вважає їх надуманими і такими, що спростовуються матеріалами справи, а вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, тому його слід залишити без змін, а скаргу без задоволення.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти скарги обвинуваченого та просив залишити її без задоволення, а вирок суду без змін.

Обвинувачений до суду не з`явився, про час і дату судового засідання повідомлений належним чином, що відповідно до ч. 4 ст. 405 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду без його участі.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку суду та правова кваліфікація його дій за ст. 336 КК в апеляційній скарзі не оскаржуються, а тому відповідно до ст. 404 КПК апеляційним судом не переглядаються.

Перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого про неправильність застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок суворості, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого (п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409 КПК).

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вищезазначених вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції дотримався в повній мірі, з огляду на наступне.

При перевірці матеріалів кримінального провадження апеляційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 336 КК та правильність кваліфікації його дій за даною нормою кримінального закону суд першої інстанції зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що у судовому рішенні наведено докладні мотиви.

Відповідно до статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого про наявність підстав для призначення більш м`якого покарання та вирок суду в цій частині, апеляційний суд вважає, що зазначені вище вимоги закону України про кримінальну відповідальність судом першої інстанції виконані належним чином.

Оскарженим вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК, санкція якої передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від 3 до 5 років.

Всупереч твердженням в апеляційній скарзі обвинуваченого, суд першої інстанції при визначенні виду та розміру покарання в повному обсязі виконав вимоги статей 50, 65 КК та належним чином врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке у відповідності зі ст. 12 КК відноситься до нетяжких злочинів, раніше не судимий, характеризується посередньо, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання та правильно призначив йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті за інкриміноване йому кримінальне правопорушення і таке покарання є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Обставини, зазначені в апеляційній скарзі як обґрунтування застосування положень ст. 69, 75 КК, враховані судом першої інстанції, їм надана належна правова оцінка, з якого погоджується апеляційний суд і ці обставини є підставою для призначення ОСОБА_6 покарання у мінімальному розмірі у межах санкції статті.

Стосовно доводів апеляційної скарги сторони захисту про необхідність застосування положень ст. 75 КК, то суд апеляційної інстанції, зауважує, що такі доводи також отримали належну правову оцінку та відповідь в оскарженому вироку, яка ґрунтується на правильному застосуванні закону України про кримінальну відповідальність, з огляду на наступне.

Вирішення питання про застосування передбаченого статтею 75 КК інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням належить до дискреційних повноважень суду та є його правом, а не обов`язком.

Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду неодноразово наголошував, що інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується лише в тому разі, коли для цього є умови й підстави, визначені статтею 75 КК.

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене в мотивованому висновку, про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема відомостях про вчинений особою злочин, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягується до кримінальної відповідальності. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальна поведінка; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які перебувають на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.

У кожному конкретному кримінальному провадженні суд, оцінюючи вищевказані відомості, приймає рішення про застосування або ж відмову в застосуванні звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У даному кримінальному провадженні ухилення від призову під час мобілізації в умовах воєнного стану є злочином з підвищеним рівнем небезпеки, а тому з огляду на цілі покарання до яких відноситься і запобігання вчинення кримінальних правопорушень іншими особами, унеможливлює застосування стосовно ОСОБА_6 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З огляду на вищевикладене, відповідні доводи та вимоги апеляційної скарги сторони захисту не ґрунтуються на положеннях закону України про кримінальну відповідальність і не можуть бути задоволені, а вирок суду зміненим на підставі п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, п. 1 ч. 1 ст. 411, ст. 414 КПК.

Перевіривши доводи апеляційних скарг сторони захисту про застосування ст. 69 КК, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Статтею 414 КПК як одну з підстав зміни вироку визначено невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Так, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Так, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Суд першої інстанції призначив ОСОБА_6 мінімальне покарання, передбачене санкцією ст. 336 КК у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

Порядок призначення більш м`якого покарання або покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції статті, передбачений положенням ст. 69 КК.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, вмотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Частина 1 цього положення надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину». Таке формулювання призводить до висновку, що застосування статті 69 КК можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони (1) можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК, і (2) істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою, у вчиненні злочину, її поведінкою під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватця. Суд, посилаючись при призначенні покарання на статтю 69 КК, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що можуть бути враховані як такі, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого злочину.

У даному випадку, суд першої інстанції не встановив обставин, які пом`якшують покарання, з чим погоджується і апеляційний суд, а також в матеріалах справи відсутні відомості про наявність будь-яких інших обставин, які б істотно знижували ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення та які б вказували на їх зв`язок з вчиненим злочином і чому вони та в який спосіб істотно знизили його тяжкість, що було б підставою для застосування положень ст. 69 КК у даному випадку. Не зазначено таких обставин й в апеляційних скаргах сторони захисту.

Підсумовуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що у даному випадку підстави для застосування до ОСОБА_6 положень ст. 69 КК відсутні, оскільки судом першої інстанції не встановлено, а в апеляційній скарзі не наведено обставин які б істотно знижували тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та свідчили б про те, що призначення покарання у мінімальному розмірі, яке передбачено санкцією статті, є явно несправедливим.

Таким чином, рішення суду першої інстанції про призначення ОСОБА_6 покарання саме у виді позбавлення волі є обґрунтованим і з ним погоджується апеляційний суд, про що зазначено вище.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення про призначення покарання, в повній мірі виконав вимоги статей 50, 55, 65 КК та належним чином мотивував своє рішення, у зв`язку з чим не встановлено підстав, передбачених статтями 413, 414 КПК для його зміни чи скасування.

Враховуючи вищевикладене доводи апеляційної скарги сторони захисту про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Інших підстав, які б свідчили про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону в розумінні статей 87, 412 КПК, під час апеляційного перегляду, апеляційним судом не встановлено.

Керуючись статтями 404, 405, 407 КПК, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2024 року стосовно ОСОБА_6 за ст. 336 Кримінального кодексу України залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4