Справа № 604/4/20
провадження № 1-кп/598/10/2025
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2025 р. Збаразький районний суд Тернопільської області в складі: головуючого судді ОСОБА_1

секретаря ОСОБА_2

за участю прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , обвинуваченої ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Збаражі матеріали кримінального провадження №604/4/20 про обвинувачення

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с.Городиця, Підволочиського району, Тернопільської області, гр.України, з вищою освітою, неодруженої, голова ФГ «КАЛИНА-2008», мешканки с.Городиця, Тернопільського району, Тернопільської області, депутата Скалацької міської ради Тернопільського району Тернопільської області, не судимої,

за ч.1 ст.343, ч.2 ст.350 КК України,

встановив :

20 жовтня 2017 року приблизно о 15 год. обвинувачена ОСОБА_5 , перебуваючи на території прилеглій до території її господарства, що відноситься до земель комунальної власності Скалатської міської ради, та знаходиться в с.Городниця, Підволочиського району, Тернопільської області, до якої був вільний доступ, куди прибули начальник відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області ОСОБА_7 та державний виконавець даного відділу ОСОБА_8 , в порушення вимог ст.ст.18,19 Закону України «Про виконавче провадження», під час виконання начальником відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ОСОБА_7 виконавчих дій та обов`язків, в межах зведеного виконавчого провадження №49829901 про стягнення з Фермерського господарства «Барселона» на користь юридичних осіб та держави заборгованості в сумі 9475392,29 грн., під час проведення опису майна боржника, на яке можливо звернути стягнення для погашення існуючої заборгованості, з метою перешкодити останньому виконувати свої службові обов`язки, розуміючи, що перед нею знаходяться державні виконавці, які діють в межах наданих їм повноважень, чинила перешкоди у проведенні виконавчих дій, зокрема не допускала начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ОСОБА_7 , який відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» є службовою особою, до рухомого майна, обмежувала його доступ та пересування, виштовхувала з вказаної території. Під час вчинення вказаних перешкод, ОСОБА_5 , з метою припинення виконавчих дій, перебуваючи біля начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ОСОБА_7 умисно нанесла йому два удари, один з яких рукою, інший мобільним телефоном, що тримала у руці, в ліву частину голови, чим спричинила потерпілому ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді садна лівих скроневої і завушної ділянок голови, що відносяться до легких тілесних ушкоджень, у зв`язку із чим, державний виконавець був вимушений припинити проведення виконавчих дій та залишити вказану територію.

Суд приходить до висновку, що ОСОБА_5 є винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.343 КК України (в редакції Закону №1403-VІІІ від 02.06.2016 року), тобто вплив у будь-якій формі на працівника органу державної виконавчої служби з метою перешкодити виконанню ним службових обов`язків, та ч.2 ст.350 КК України (в редакції Закону №2136-VІІІ від 13.07.2017 року), як умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження службовій особі, у зв`язку з його службовою діяльністю.

В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень не визнала і пояснила, що в жовтні 2017 року державні виконавці ОСОБА_8 та ОСОБА_7 приїхали на територію її домоволодіння щоб оглядати сільськогосподарську техніку. Вона маючи таке право вимагала від осіб, які виконують виконавчі дії, надати їй судове рішення. При цьому викликала працівників поліції та захисника, оскільки вся техніка, що була на території її господарства належить їй на праві власності і понятих вони не залучили. Після цього державні виконавці ОСОБА_8 та ОСОБА_7 не хотіли продовжувати огляд і поїхали. Вона їх не штовхала та не била.

Потерпілий ОСОБА_7 під час судового розгляду справи показання не надав, оскільки помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Разом з тим, вина обвинуваченої ОСОБА_5 у вчиненні нею кримінальних правопорушень підтверджується доказами, що були дослідженні в ході судового розгляду справи.

Так, Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що 20 жовтня 2017 року, працюючи на посаді державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, спільно із начальником вказаного відділу ОСОБА_7 прибули в с.Городниця Підволочиського району, для виконання зведеного виконавчого провадження №49829901 про стягнення з ФГ «Барселона» на користь юридичних осіб та держави заборгованості в сумі 9475392,29 грн. та опису майна боржника, маючи інформацію щодо належності сільськогосподарської техніки ФГ «Барселона». Вказана техніка знаходилася на польовій дорозі, з одного боку якої домогосподарство, а з іншого поле. Щоб ідентифікувати, кому належить вказана сільськогосподарська техніка приватній особі чи ФГ «Барселона», рухались до неї, однак обвинувачена не допускали їх до техніки, незважаючи на те, що їй вони пояснили мету візиту, пред`явили службові посвідчення. Обвинувачений ОСОБА_7 пояснив про відповідальність за перешкоджання роботі державного виконавця, однак вона продовжувала обмежувати його доступ та пересування, виштовхувала з вказаної території, та нанесла ОСОБА_7 два удари, один рукою, інший мобільним телефоном, який тримала у руці, в ліву частину голови, спричинивши тілесні ушкодження. За таких обставин, вони вимушені були припинити проведення виконавчих дій та залишити вказану територію, а про перешкоджання у виконанні працівником державної виконавчої служби службових обов`язків повідомили у поліцію. Ці події, за допомогою мобільного телефону, він записав на відеозапис. По дорозі у ОСОБА_7 погіршилося самопочуття, появилися головна біль та головокружіння, в зв`язку з чим він звернувся за медичною допомогою до лікувального закладу.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні дала показання, що на той час працювала керівником земельного відділу, до якого належить с.Городниця Скалацької ТГ. У 2019 році за її участю проводився огляд місця події, а саме була оглянута неогороджена територія пасовища (вигін) по вул.Дружба, с.Городниця, що біля господарства ОСОБА_5 , де знаходилася сільськогосподарська техніка.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що йому відомо про події, що мали місце 20 жовтня 2017 року, зі слів сестри ОСОБА_5 . Також йому відомо про наявність виконавчого провадження відносно ФГ «Барсалона», яке не має майна. Він мав у ФГ «Барселона» приблизно десять одиниць сільськогосподарської техніки, що ніколи не зберігалася по АДРЕСА_1 , де проживає обвинувачена та її батько, та де вони зберігають свою техніку, оскільки мають свої фермерські господарства.

Свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в судовому засіданні дали показання, що осінню 2019 року були запрошені у якості понятих в кабінет слідчого, де також перебували обвинувачена ОСОБА_5 та захисник ОСОБА_6 , та слідчим вручалася підозра ОСОБА_5 , від отримання якої вона відмовилася. Слідчий оголосив зміст підозри і права.

Суд вважає показання зазначених свідків такими, що мають логічний та послідовний характер, узгоджуються між собою, та доводять вину ОСОБА_5 у вчиненні правопорушень, передбачених ч.1 ст.343, ч.2 ст.350 КК України.

Крім того, винуватість ОСОБА_5 у вчиненні правопорушень, передбачених ч.1 ст.343, ч.2 ст.350 КК України, підтверджується дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, а саме:

витягами з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальних провадженнях №0000236 від 20.10.2017 року, №0000273 від 14.11.2019 року, із правовою кваліфікацією вчинених обвинуваченою ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.343, ч.2 ст.350 КК України;

рапортами журналу єдиного обліку від 20.10.2017 року за №1731 та від 14.11.2019 року за №2313;

повідомленням чергового лікаря Скалацької КРЛ про звернення ОСОБА_7 до приймального відділення з приводу спричинення йому ОСОБА_5 тілесних ушкоджень від 20.10.2017 року №1733;

заявою потерпілого ОСОБА_7 від 20.10.2017 року про те, що ОСОБА_5 здійснила вплив на нього, як на працівника органу державної виконавчої служби, з метою перешкодити виконанню ним службових обов`язків, та при цьому умисно заподіяла йому тілесні ушкодження, як службовій особі;

матеріалами зведеного виконавчого провадження №49829901, з яких вбачається, що на виконанні відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області перебувають виконавчі провадження щодо примусового виконання судових рішень про стягнення із Фермерського господарства «Барселона» на користь держави та юридичних осіб заборгованості в розмірі 9475392.29 грн., що є речовими доказами у даному кримінальному провадженні, та вказують на те, що начальник відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області ОСОБА_7 виконував виконавчі дії та обов`язки в межах даного зведеного виконавчого провадження;

протоколами слідчих експериментів від 21.03.2018 року за участю потерпілого ОСОБА_7 і свідка ОСОБА_8 , відеозаписом даних слідчих дій, під час яких потерпілий і свідок розповідали та показували як і де були вчинені правопорушення;

протоколом огляду від 23.03.2018 року відеозапису з мобільного телефону свідка ОСОБА_8 за 20.10.2017 року та відеозаписом даної слідчої дії, де зображено обставини, що мали місце в момент вчинення правопорушень обвинуваченою ОСОБА_5 щодо потерпілого ОСОБА_7 ;

протоколом огляду місця події від 07.11.2019 року та фото таблицею до нього, з якого вбачається місцевість, де знаходиться сільськогосподарська техніка;

висновком №1925 від 09.01.2018 року судово-медичної експертизи, проведеної експертом Тернопільського обласного бюро судових експертиз, з якого вбачається, що при госпіталізації 20.10.2017 року ОСОБА_7 у Скалацьку КРЛ і проведеному лікарському обстеженні, були виявлено садно лівих скроневої і завушної ділянок голови, що утворилося від дії тупого предмета незадовго до звернення за медичною допомогою, та відноситься до легких тілесних ушкоджень.

Зазначені докази узгоджуються між собою, не містять суперечностей і не викликають сумнівів у їх достовірності, та доводять винуватість ОСОБА_5 у вчиненні правопорушень, передбачених ч.1 ст.343, ч.3 ст.350 КК України, за ознаками впливу на працівника органу державної виконавчої служби з метою перешкодити виконанню ним службових обов`язків та умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження службовій особі, у зв`язку з його службовою діяльністю.

Досліджені вищевказані докази по справі, судом визнано як належні, допустимі, та такі, що поза розумним сумнівом доводять вину обвинуваченої.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у п.43 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кобець проти України" (заява №1637/04) зазначено, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (рішення у справі "Авшар проти Туреччини" п.282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумцій, достньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу.

Перевіркою матеріалів провадження, суд відхиляє доводи обвинуваченої, що вона не наносила ударів потерпілому та не перешкоджала державному виконавцю у здійсненні його службової діяльності, а лише вимагала від виконавця надати їй судове рішення, що надає йому право оглядати техніку, оскільки вони спростовуються даними показань допитаних в судовому засіданні свідків та встановленими судом обставинами кримінального провадження. Так, потерпілий ОСОБА_7 і свідок ОСОБА_8 на протязі досудового розслідування, та свідок ОСОБА_8 в ході судового розгляду, послідовно стверджували, що 20.10.2017 року вони прибули в с.Городниця для здійснення службових обов`язків по виконанню судових рішень, а обвинувачена чинила перешкоди у виконанні ОСОБА_7 службової діяльності по виконанню судових рішень, та умисне нанесла йому, як службовій особі, удар рукою та мобільним телефоном в область ділянки голови, заподіявши таким чином тілесні ушкодження.

Захисник обвинуваченої ОСОБА_6 просить ухвалити виправдувальний вирок та закрити кримінальне провадження, у зв`язку з недоведеністю вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.343 та ч.2 ст.350 КК України. Вважає, що для проведення досудового розслідування визначено слідчого у неналежному порядку, в зв`язку з чим, всі слідчі дії у даному кримінальному провадженні проведені не уповноваженим слідчим, і всі процесуальні слідчі дії та докази є неналежними та недопустимими доказами. Зокрема вважає, що матеріали зведеного виконавчого провадження №49829901, що визнані речовим доказом у даному провадженні, вилучені не у належний спосіб, тобто не на підставі ухвали слідчого судді, виконання виконавчого провадження здійснював ОСОБА_8 , а не ОСОБА_7 , який був присутній намісці події, як приватна особа, а тому заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_7 повинно кваліфікуватися за ч.1 ст.125 КК України. Враховуючи те, що потерпілий ОСОБА_7 помер, не було з`ясовано чи підтримує заяву потерпілого ОСОБА_7 його представник. Крім того вказує на те, що висновок судово-медичної експертизи про підтвердження заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень є недопустимим доказом, оскільки постанову про призначення експертизи виніс слідчий, який не мав повноважень для проведення досудового розслідування даного провадження. Також немає протоколів огляду відео записів слідчих експериментів за участю потерпілого та свідка, на конвертах, в яких знаходяться диски із зазначеними відео записами слідчих експериментів, відсутні підписи учасників і печатка, що вказує на недопустимість цих доказів. Підозра складена слідчим ОСОБА_13 , що не призначений у належному порядку та оригінал якої по сьогоднішній день знаходиться у прокурора, а також вказує на неналежне виконання стороною обвинувачення вимог ст.290 КПК України щодо надання можливості ОСОБА_5 , яка не набула статусу підозрюваної, та стороні захисту, ознайомитися з матеріалами досудового розслідування.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку що зазначені доводи сторони захисту не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та є безпідставними, а клопотання до задоволення не підлягають виходячи з наступного.

Покликання сторони захисту на проведення досудового розслідування слідчим ОСОБА_13 , визначеним постановою про призначення групи слідчих від 20.10.2020 року у неналежному порядку, в зв`язку з чим він вважає, що всі слідчі дії у даному кримінальному провадженні проведені не уповноваженим слідчим, та на його думку такі процесуальні слідчі дії та докази є неналежними та недопустимими доказами, не приймається до уваги та спростовуються витягами з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальних провадженнях №0000236 від 20.10.2017 року за ч.1 ст.343 КК України, №0000273 від 14.11.2019 року за ч.2 ст.350 КК України, постановою про об`єднання матеріалів досудових розслідувань від 21.11.2029 року, відповідно до яких слідчий ОСОБА_13 уповноважений здійснювати досудове розслідування у даних кримінальних провадженнях.

Також суд вважає, що клопотання захисника щодо вилучення не у належний спосіб, не на підставі ухвали слідчого судді, матеріалів зведеного виконавчого провадження №49829901, що визнані речовим доказом у даному провадженні, до задоволення не підлягає, з тих підстав,що обсяг слідчих дій визначає слідчий самостійно і сторона захисту таких клопотань не заявляла.

Доводи захисника щодо невірної кваліфікації дій обвинуваченої, через відсутність даних про виконання потерпілим службових обов`язків, суд вважає безпідставними, оскільки, як вірно встановлено судом, потерпілий ОСОБА_7 , який являвся працівником органу державної виконавчої служби та відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» службовою особою, прибув для виконання ним службових обов`язків по зведеному виконавчому провадженню, що перебувало на виконанні відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, начальником якого він був, тобто діяв відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», його дії щодо виявлення майна боржника були законними та обов`язковими для виконання громадянами і службовими особами.

Клопотання захисника, що на його думку, є недопустимим доказом висновок судово-медичної експертизи №1925 від 09.01.2018 року, проведеної експертом Тернопільського обласного бюро судових експертиз, що підтверджує заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, проведена на підставі постанови слідчого від 21.12.2017 року, який не входив до визначеної групи слідчих, до задоволення не підлягає, оскільки сам факт призначення експертизи слідчим, що не входить до складу групи, якій доручено розслідування, не призводить до звуження прав сторони захисту, та безпосередньо не впливає на експертне дослідження та його висновки. В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права. Висновок суду щодо даного клопотання узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2022 року у справі №756/10060/17.

Твердження захисника відносно того, що мали бути протоколи огляду відео записів слідчих експериментів за участю потерпілого та свідка, відсутність підписів учасників і печатки на конвертах, в яких знаходяться диски із зазначеними відео записами слідчих експериментів, що вказує на його думку на недопустимість цих доказів, не обґрунтовані з положеннями КПК України, зафіксовані події на переглянутих відеозаписах не впливають на фактичні дані, відповідають даним слідчих експериментів, що є безперервними.

Доводи захисника про невиконання органом досудового розслідування вимог закону щодо невручення обвинуваченій підозри, суд належним чином перевірив та вважає, що клопотання є безпідставним з огляду на наступне.

Згідно ч.1 ст.26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

За змістом ст.42 КПК України підозрюваний, обвинувачений має право знати у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують, ознайомлюватися з матеріалами досудового розслідування в порядку, передбаченими статтями 221,278 цього Кодексу, та вимагати вручення підозри, відкриття матеріалів згідно зі статтею 290 цього Кодексу.

Зазначене право підозрюваного і обвинуваченого кореспондується з обов`язком сторони обвинувачення, визначеним ч.1 ст.290 КПК України, відповідно до якої визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний повідомити підозрюваному, його захиснику, законному представнику та захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування.

За змістом ст.111 КПК України повідомлення у кримінальному провадженні є процесуальною дією, за допомогою якої слідчий, прокурор повідомляє певного учасника кримінального провадження про про прийняте процесуальне рішення чи здійснену процесуальну дію. Повідомлення у кримінальному провадженні здійснюється у випадках, передбачених цим Кодексом, у порядку, передбаченому главою 11 цього Кодексу, за винятком положень щодо змісту повідомлення та наслідків неприбуття особи.

В ході судового розгляду справи встановлено, що 21.11.2019 року в приміщенні Підволочиського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області старший слідчий ОСОБА_13 , відповідно до ст.278 КПК України, в присутності захисника ОСОБА_6 , вручав ОСОБА_5 підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.343, ч.2 ст.350 КПК України, яка відмовилася від отримання підозри, після чого слідчим, в присутності понятих, був оголошений зміст підозри, роз`яснені права підозрюваній ОСОБА_5 в присутності захисника. Також, доводи захисника про невручення підозри ОСОБА_5 спростовується показаннями свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_12 які в судовому засіданні та підтвердили факт вручення підозри ОСОБА_5 , оголошення слідчим її змісту, прав підозрюваного, та відмову ОСОБА_5 отримати вказані процесуальні документи, в їх присутності в якості понятих, та захисника. Вказані обставини підтверджуються письмовими доказами дослідженими судом, зокрема інформацією журналу обліку доставлених, відвідувачів та запрошених Підволочиського ВП, рапортом слідчого ОСОБА_13 від 29.11.2019 року.

Як вбачається зі змісту показань обвинуваченої, захисника та свідків в ході судового розгляду та доводів клопотання захисника, в них не заперечуються фактичні обставини того, що стороною обвинувачення було вжито заходів для вручення підозри, роз`яснення прав підозрюваного, відкриття матеріалів кримінального провадження, в тому числі по місцю проживання обвинуваченої та місцю знаходження захисника направлено повідомлення про завершення досудового розслідування та ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, ухвалою слідчого судді від 11.12.2019 року встановлені строки для ознайомлення з матеріалами провадження.

Доводи захисника про неналежне повідомлення обвинуваченого про закінчення досудового розслідування та порушення вимог ст.290 КПК України є формальними і не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки в ході судового розгляду встановлено, що обвинуваченій та захиснику було забезпечено можливість ознайомитися з матеріалами провадження, однак вони не скористалася своїм правом.

В ході судового розгляду не встановлено будь-яких даних про те, що обвинуваченій чи її захиснику чинились у цьому перешкоди.

Відомостей про наявність у обвинуваченої будь-яких обґрунтованих перешкод при врученні підозри, ознайомленні із матеріалами досудового розслідування, врученні обвинувального акту, ні вона, ні її захисник в ході судового розгляду не повідомляли.

За таких обставин, суд приходить до переконання, що ухилення обвинуваченої від вручення підозри, ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, ухилення від вручення обвинувального акту не може розцінюватися як порушення вимог ст.ст. 278, 290, 291 КПК України, за змістом яких, це є процесуальним правом обвинуваченого, якому відповідає обов`язок слідчого і прокурора лише забезпечити реальну можливість реалізації такого права, що в даному випадку ними було виконано.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_5 , відповідно до вимог ст.ст.50, 65-67 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, конкретні обставини справи, особу винної, яка вперше притягується до відповідальності, її характеризуючи дані та вважає за необхідне призначити їй покарання в межах санкцій статей обвинувачення за у виді штрафу та обмеження волі, та визначити остаточне за правилами ч.1 ст.70 КК України.

Відповідно до ст.12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.343 КК України є кримінальним проступком, а кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.350 КК України є нетяжким злочином, і строк давності притягнення до кримінальної відповідальності складає два роки у разі вчинення кримінального проступку та три роки у разі вчинення нетяжкого злочину (п.1 та п.2 ч.1 ст.49 КК України).

Згідно п.1 та п.2 ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання менш суворе, ніж обмеження волі, та три роки - у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.343 КК України та нетяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.350 КК України, які вона вчинила 20 жовтня 2017 року, а тому, відповідно до ч.5 ст.74 КК України, ОСОБА_5 необхідно звільнити лише від покарання, оскільки закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності не є реабілітуючою підставою, у зв`язку із чим необхідна згода на звільнення особи від кримінальної відповідальності, а за відсутності такої згоди, суд вправі, відповідно до ч.5 ст.74 КК України, за вироком суду звільнити лише від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 94, 369-371, 373-374 КПК України, суд,

ухвалив :

ОСОБА_5 визнати винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.343 України (в редакції Закону №1403-VІІІ від 02.06.2016 року) та ч.2 ст.350 КК України (в редакції Закону №2136-VІІІ від 13.07.2017 року), призначивши їй покарання:

-за ч.1 ст.343 КК України (в редакції Закону №1403-VІІІ від 02.06.2016 року) у виді штрафу в розмірі 100 (ста) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (тисяча сімсот) гривень;

-за ч.2 ст.350 КК України (в редакції Закону №2136-VІІІ від 13.07.2017 року) у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим визначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ч.5 ст.74 КК України звільнити ОСОБА_5 від призначеного покарання за даним вироком, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачених п.1 та п.2 ч.1 ст.49 КК України.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Даний вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_15