КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа: № 371/42/22 Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_1
Провадження: № 11-кп/824/1939/2025 Доповідач у суді апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 121 КК України
У Х В А Л А

10 січня 2025 року суддя-доповідач - суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду ОСОБА_2 , отримавши апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні № 200 003 16 від 17 жовтня 2021 року ОСОБА_3 , який брав участь у судовому проваджені, на вирок Миронівського районного суду Київської області від 05 липня 2024 року стосовно ОСОБА_4 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Миронівського районного суду Київської області від 05.07.2024 ОСОБА_4 засуджений за ч. 1 ст. 121 КК України на 6 років позбавлення волі.

На підставі ч.ч. 1, 4 ст. 70 КК України шляхом частково складання покарання, призначеного за цим вироком та покарання, призначеного за вироком Кагарлицького районного суду Київської області від 11.10.2023, ОСОБА_4 остаточно призначено покарання у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі.

Ухвалено строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту затримання для відбування призначеного за цим вироком покарання, зарахувавши у строк покарання, його тимчасове затримання у період із 17.10.2021 по 19.10.2021.

У провадженні вирішена доля речових доказів.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор у кримінальному провадженні № 200 003 16 від 17.10.2021 ОСОБА_3 , який брав участь у судовому проваджені, подав апеляційну скаргу.

Виходячи з положень п. 1 ч. 1 ст. 392 КПК України, вирок Миронівського районного суду Київської області від 05.07.2024 стосовно ОСОБА_4 може бути оскаржений і прокурор у кримінальному провадженні № 200 003 16 від 17.10.2021 ОСОБА_3 , який брав участь у судовому проваджені, у відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 393 КПК України та приписів п. 20 ч. 2 та ч. 4 ст. 36 КПК України, має право на подачу апеляційної скарги.

Передбачені ст. 395 КПК України порядок та строк подачі апеляційної скарги прокурором дотримані.

Нормою п. 4 ч. 2 ст. 396 КПК України задекларовано, що в апеляційній скарзі повинно бути зазначено, зокрема, вимоги особи, яка подає апеляційну скаргу, які б узгоджувалися з приписами ч. 1 ст. 407 КПК України, та їх обґрунтування з зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судового рішення та шляхи вирішення апеляційного провадження на підставі ч. 3 ст. 404 КПК України.

Проте, даних норм кримінального процесуального закону прокурор не дотримався.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити вирок або ухвалу без змін;

2) змінити вирок або ухвалу;

3) скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок;

4) скасувати ухвалу повністю чи частково та ухвалити нову ухвалу;

5) скасувати вирок або ухвалу і закрити кримінальне провадження;

6) скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

У свою чергу, за змістом ч. 1 ст. 408 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі:

1) пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого;

2) зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення і застосування статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення;

3) зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення;

4) в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Як випливає зі змісту апеляційної скарги прокурор у провадженні ОСОБА_3 , не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, просить:

"Вирок Миронівського районного суду Київської області від 05.07.2024 стосовно ОСОБА_4 змінити в частині призначеного обвинуваченому покарання у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Визначити ОСОБА_4 покарання за ч. 1 ст. 121 КК України у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі.

Виключити з резолютивної частини вироку при призначенні обвинуваченому покарання посилання на застосування ч. 4 ст. 70 КК України, зазначивши про самостійне виконання вироку Кагарлицького районного суду Київської області від 11.10.2023.

В решті вирок залишити без змін".

Обгрунтовуючи такі апеляційні вимоги, прокурор в апеляційні скарзі послався на те, що "згідно з вироком Миронівського районного суду Київської області від 05.07.2024 ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КК України, - 17.10.2021, тобто до ухвалення вироку Кагарлицького районного суду Київської області від 11.10.2023, за який його засуджено зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, а тому положення ч. 4 ст. 70 КК України щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку - не застосовуються, а кожний вирок - попередній, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, та новий, за яким їй призначено покарання, що належить відбувати реально, виконувати самостійно".

Водночас прокурор вказав, що вироком Миронівського районного суду Київської області від 05.07.2024 ОСОБА_4 засуджений за ч. 1 ст. 121 КК України на 6 років 6 місяців позбавлення волі, що не відповідає резолютивній частині вироку, бо за вказаним матеріальним законом він засуджений на 6 років позбавлення волі.

А тому є незрозумілим, як шляхом зміни Миронівського районного суду міста Києва від 05.07.2024 можна визначити ОСОБА_4 покарання у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі, тобто більше за своїм розміром, ніж призначив суд першої інстанції, ще і без обґрунтування такого погіршення становища обвинуваченого.

Не є таким, що узгоджується з вимогами матеріального закону і вимога прокурора про виключення з резолютивної частину вироку при призначенні обвинуваченому покарання посилання на ч. 4 ст. 70 КК України, зазначивши про самостійне виконання вироку Кагарлицького районного суду Київської області від 11.10.2023, не вказавши при цьому закон, що регламентує таке самостійне виконання вироків за сукупністю злочинів і як це співвідноситься позицією, що викладена в постанові Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01.04.2024 у справі № 183/6854/20 (провадження № 51-4885кмо23).

Так, згідно позиції Верховного Суду у вказаному судовому рішенні, приписами ст. 70 КК України визначені підстави, порядок та межі призначення покарання за сукупністю злочинів.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще й в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, остаточне покарання визначається за правилами, передбаченими ч.ч. 1-3 цієї статті, тобто шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

У такому випадку за правилами, передбаченими в ст. 72 цього Кодексу, в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком.

При цьому, призначаючи покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 4 ст. 70 КК, суд не вправі змінювати покарання, призначене попереднім (першим) вироком за окремий злочин. Він також не повинен ще раз призначати (дублювати) це покарання в новому (другому) вироку. У цьому разі діє юридична презумпція законності й обґрунтованості попереднього вироку, яку суд підтверджує, застосовуючи ч. 4 ст. 70 КК України.

Водночас призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 4 ст. 70 КК України має ряд особливостей, одна з яких полягає в тому, що в разі, коли особа засуджується до покарання, яке належить відбувати реально, а за наступним вироком звільняється від відбування покарання з випробуванням, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

Отже, така позиція Верховного Суду дає підстави для висновку про необхідність застосування приписів ч. 4 ст. 70 КК України, але з вказівкою виконання кожного вироку самостійно.

За обґрунтуванням, слід визнати, що апеляційна скарга прокурора ОСОБА_3 має такі недоліки, які перешкоджають відкриттю провадження, адже суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги за приписами ч. 1 ст. 404 КПК України, за наданими йому цим Кодексом повноваженнями, як випливає з норми ч. 3 ст. 26 КПК України, які виключають за власним розсудом вирішувати питання, що не знайшли свого відтворення в апеляційній скарзі, а тому апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні № 200 003 16 від 17.10.2021 ОСОБА_3 , який брав участь у судовому проваджені, на вирок Миронівського районного суду Київської області від 05.07.2024 стосовно ОСОБА_4 необхідно залишити без руху та надати прокурору достатній строк для усунення недоліків апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 398, 399 КПК України, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні № 200 003 16 від 17 жовтня 2021 року ОСОБА_3 , який брав участь у судовому проваджені, на вирок Миронівського районного суду Київської області від 05 липня 2024 року стосовно ОСОБА_4 - залишити без руху.

Встановити прокурору у провадженні ОСОБА_3 строк для усунення недоліків апеляційної скарги терміном в 5 днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Копію ухвали направити прокурору у провадженні ОСОБА_3 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Київського апеляційного суду ОСОБА_2