Справа № 166/1025/24 Провадження №11-кп/802/698/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000212 від 23.05.2024 року, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Ратнівського відділу Ковельської окружної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Ратнівського районного суду Волинської області від 11 вересня 2024 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Жиричі Ратнівського району Волинської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, з повною загальною середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, в порядку ст.89 КК України не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

На підставі ст.ст.75, 76 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом трирічного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки:періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнуто із ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів у розмірі 14388 (чотирнадцять тисяч триста вісімдесят вісім) гривень 32 копійок.

Вироком суду вирішено долю речових доказів та арештованого майна.

Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_7 23.05.2024 року, близько 17 години 54 хвилини, керуючи технічно-справним автомобілем марки «Volkswagen» модель «Vento» реєстраційний номер НОМЕР_1 , всупереч вимогам п.п.1.7, 2.3 б), 12.1, 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (зі змінами та доповненнями відповідно до постанов Кабінету Міністрів України), діючи з необережністю, не маючи перешкод технічного або іншого характеру, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій, але легковажно розраховуючи на їх відведення, не переконався, що рух керованого ним транспортного засобу буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, рухаючись із перевищенням допустимої швидкості руху в населених пунктах - понад 50 км/год по вулиці Центральній в селище Ратне Ковельського району Волинської області, у напрямку руху від села Прохід до міста Ковель, проявив безпечність та неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, не відреагував на її зміну, а саме своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу, маючи об`єктивну можливість при дотриманні Правил дорожнього руху України виявити та уникнути наїзду на пішохода, допустив наїзд на неповнолітнього ОСОБА_11 , який перебігав проїзну частину дороги зліва направо відносно руху автомобіля.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав тілесні ушкодження: закриту черепно - мозкову травму: забій м`яких тканин голови, забій - розмізження головного мозку із крововиливами під його оболонки та проривом в шлуночкову систему; закриту травму грудної клітки: забій органів грудної клітки, правобічний пневмоторакс, крововиливи в корені легень; перелом правих поперечних відростків L1-L3, перелом правої сідничної кістки; множинні садна всього тіла, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент спричинення і в даному конкретному випадку викликали смерть потерпілого. Комплекс виявлених тілесних ушкоджень міг виникнути внаслідок контакту потерпілого із виступаючим до переду частинами (деталями) автомобіля право - боковою поверхнею тіла з послідуючим відкиданням тіла на дорожнє покриття, ударі та ковзанні об нього. Дані тілесні ушкодження виникли в швидкій послідовності одне за одним та могли утворитися за обставин та час дорожньо - транспортної пригоди.

Причиною смерті ОСОБА_11 є закрита черепно - мозкова травма, яка супроводжувалась забоєм - розмізженням головного мозку з крововиливами під його оболонки.

Таким чином, у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, перебуває грубе порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п.1.7, 2.3 (б), 12.1, 12.3, 12.4, 12.9 б Правил дорожнього руху України:

-п.1.7 водії зобов`язані бути особливо уважними до таких категорій учасників дорожнього руху, як велосипедисти, особи, які рухаються в кріслах колісних, та пішоходи. Усі учасники дорожнього руху повинні бути особливо обережними до дітей, людей похилого віку та осіб з явними ознаками інвалідності.

-п.2.3 (б) для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

-п.12.1 під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;

-п.12.3 у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди;

-п.12.4 у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год;

-п.12.9 б водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4, 12.5, 12.6, 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил.

Своїми діями, які виразились в порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинили смерть потерпілого,ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України (а.с.57-59).

В апеляційній скарзі прокурор вказує на те, що не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, апеляційна скарга подається у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Вказує на те, що із врахуванням обставин часу, місця та способу вчинення конкретного кримінального правопорушення, наявних даних про особу винного, судом як мотиваційну основу при призначенні ОСОБА_7 покарання необгрунтовано взято до уваги обставини, які не впливають на ступінь його вини та відповідальності, як водія транспортного засобу, а відкинуто встановлені у судовому засіданні обставини грубих порушень ОСОБА_7 Правил дорожнього руху, наявного причинно-наслідкового зв`язку між діяннями і наслідками у вигляді загибелі (смерті) неповнолітнього потерпілого ОСОБА_11 .

Так, в оскаржуваному вироку судом не обґрунтовано та не вмотивовано, як саме молодий вік та недостатній життєвий досвід ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його багаторічний водійський стаж, та обов`язки, серед яких, окрім іншого, обов`язки дотримуватися дозволеної швидкості руху в населених пунктах та бути особливо уважним та обережними до дітей, у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, співвідносяться із необізнаністю з Правилами дорожнього руху, молодим віком та недостатнім життєвим досвідом неповнолітнього потерпілого ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перебігав проїжджу частину поза пішохідним переходом.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_7 не заперечував встановлених відомостей висновку інженерно-транспортної експертизи від 24.05.2024 року № СЕ- 19/103-24/6859-ІТ, відповідно до якої швидкість керованого ним автомобіля на момент початку гальмування становила не менше 70-73,1 км/год.

Водночас, згідно висновку інженерно-транспортної експертизи від 19.06.2024 року № СЕ-19/103-24/7703-ІТ, при заданому слідством комплексі вихідних даних, з технічної точки зору, водій ОСОБА_13 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_11 із заданого моменту виникнення небезпеки для руху при умові дотримання Правил дорожнього руху України.

Перелічені вище обставини вказують, що застосовані судом заходи примусу не відповідають загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а особливо в частині наслідків, які настали після ДТП - смерть дитини.

Призначене обвинуваченому покарання хоча й відповідає межам санкції ч.1 ст.286 КК України, проте вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між обраним судом та тим розміром покарання, яке мало би бути призначене і яке б не становило «особистого надмірного тягаря для особи», адже воно відповідало б справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи, в першу чергу життя людини (дитини), яке ставиться в противагу ігноруванню водієм імперативних вимог Правил дорожнього руху, що призвели до смерті такої людини (дитини).

Висновок суду першої інстанції про наявність саме таких, як зазначено у вироку, обставин, які дозволяють застосувати інститут звільнення від покарання, є помилковим, так як не є достатнім для виправлення засудженого, попередження вчинення ним подібних злочинів у майбутньому, оскільки не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначити йому кримінальне покарання у виді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки (а.с.63-68).

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційної скарги; прокурора, яка свою апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити; думку обвинуваченого та його захисника, які проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечили, просили вирок суду залишити без змін; потерпілу, яка просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинили смерть потерпілого, та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.286 КК України, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази стосовно яких судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувались.

Порушень кримінального процесуального закону під час установлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів справи не виявлено.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав себе винним в обсязі висувного йому обвинувачення, ускоєному розкаявся, висловив жаль з приводу вчиненого, зазначив, що надавав потерпілій допомогу на лікування дитини, особисто був донором крові для потерпілого, організував здачу крові іншими особами, відшкодував витрати на поховання потерпілого, на даний час продовжує надавати допомогу його сім`ї, відкликається на кожне прохання батьків хлопчика про допомогу.

Оскільки він та інші учасники судового провадження не заперечували проти скороченого дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, суд першої інстанції обмежився тільки допитом обвинуваченого, потерпілої та дослідженням матеріалів провадження, що характеризують особу винного, а тому учасники судового провадження тепер позбавлені права оспорювати їх в апеляційному порядку.

У відповідності з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.

Так, серед завдань кримінального провадження, передбачених ст.2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура та прийнято законне рішення як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, апеляційний суд їх вважає такими, що не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Згідно з ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому воно повинно бути необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

В той же час згідно зі ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Тобто при призначенні покарання суд повинен належним чином врахувати не тільки дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що обтяжують покарання, сукупність пом`якшуючих покарання обставин, тощо, а й особливості вчинення конкретного кримінального правопорушення, обставини та спосіб його вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції вказаних вимог закону було дотримано в повній мірі.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України належить до категорії тяжких, за формою вини необережним кримінальним правопорушенням, наслідки злочину спричинення смерті малолітньої дитини, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

До обставин, які відповідно до ст.66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченого, суд першої інстанції відніс активне сприяння розкриттю злочину, щире каяття, про яке свідчить, крім визнання обвинуваченим факту скоєння кримінального правопорушення, жаль з приводу вчиненого, осуд своєї поведінки, бажання виправити наслідки злочину, надання матеріальної та іншої допомоги потерпілій.

Обставин, які відповідно до вимог ст.67 КК України, обтяжують покарання обвинуваченого, судом першої інстанції не встановлено.

Крім того місцевим судом при визначенні виду і розміру покарання обвинуваченому враховано дані про особу обвинуваченого, який унаслідок молодого віку не має достатнього життєвого досвіду, хоча й притягувався в 2016 році за результатами угоди про визнання винуватості до кримінальної відповідальності за ст.246 КК України із застосуванням покарання у виді штрафу (а.с.46), однак судимість погашена (а.с.44), за місцем проживання характеризується позитивно (а.с.43), на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває (а.с.47), хоча й неофіційно, однак займається суспільно корисною працею у виді періодичних підробітків за місцем мешкання.

Також судом першої інстанції взято до уваги досудову доповідь уповноваженого органу пробації, згідно із якою ризик вчинення обвинуваченим повторного кримінального правопорушення і ризик небезпеки для суспільства визначено як середній та висловлена думка про можливість виправлення без ізоляції від суспільства (а.с.28-29, 30).

Крім цього, місцевим суд урахував причетність до ДТП малолітнього потерпілого, який, як пішоход, перебігав дорогу в невстановленому для цього місці, поза пішохідним переходом.

Потерпіла в судовому засіданні суду першої інстанції висловила прохання не позбавляти обвинуваченого волі, такі ж пояснення давала і в суді апеляційної інстанції, додатково вказала на те, що претензій до обвинуваченого не має, останній надавав допомогу на лікування дитини, відшкодував витрати на поховання, на даний час продовжує надавати допомогу її сім`ї, відкликається на кожне прохання про допомогу, знаходиться в гарних відносинах із її донькою, яка теж просить щоб ОСОБА_7 не позбавляли волі, так як багато провидить із ним часу.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що думка потерпілої сторони щодо призначеної обвинуваченому міри покарання має бути врахована судом разом з іншими матеріалами кримінального провадження та фактичними обставинами справи, проте висновок суду про вид та розмір призначеного обвинуваченому покарання не може грунтуватись лише на позиції потерпілої щодо виду та міри покарання.

Крім того, відповідно до позиції Верховного Суду, зазначеної у постанові від 21.02.2019 року у справі № 742/584/18, позиція щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

Враховуючи наявність пом`якшуючих обставин та відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також беручи до уваги обставини вчинення кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, суд першої інстанції, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, з огляду на положення ч.2 ст.50 КК України, обираючи міру покарання, передбачену санкцією закону, за яким визнав ОСОБА_7 винуватим, вважав за необхідне призначити останньому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки із застосуванням до основного покарання положень ст.ст.75, 76 КК України.

На переконання суду першої інстанції таке поєднання основного та додаткового покарання буде справедливим, відповідатиме вимогам закону, принципам законності, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також призначене покарання з врахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, з чим повністю погоджується апеляційний суд.

Суд апеляційної інстанції, здійснюючи перевірку доводів апеляційної скарги прокурора в частині невідповідності призначеного ОСОБА_7 покарання, дійшов висновку, що прокурором не було наведено аргументованих доводів щодо надмірної м`якості призначеного засудженому покарання.

Усі інші доводи сторони обвинувачення, які викладені в апеляційній скарзі, і були надані під час апеляційного розгляду провадження щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та відповідно не спростовують висновків місцевого суду і не дають жодних підстав для скасування оскаржуваного вироку, як про це просить апелянт.

Враховуючи, що кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства не встановлено, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, апеляційну скаргу прокурора необхідно залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без зміни.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 419 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Ратнівського відділу Ковельської окружної прокуратури ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Ратнівського районного суду Волинської області від 11 вересня 2024 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді