ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 689/2388/22

Провадження № 11-кп/4820/449/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретарів судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

представника потерпілих ОСОБА_10

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Хмельницькому в режимі відеоконференцзв`язку апеляційну скаргу захисників обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на вирок Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 21 серпня 2023 року у кримінальному провадженні № 002376, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 жовтня 2022 року, яким ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець смт. Ярмолинці Хмельницької області, який проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий, визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 115 КК України, та

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 21 серпня 2023 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 115 КК України, і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.

Запобіжний захід ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою до набуття вироком законної сили залишено без змін.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з дня набрання вироком законної сили. Зараховано на підставі частини 5 статті 72 КК України у строк покарання час попереднього ув`язнення з моменту затримання 05 жовтня 2022 року до дня набрання вироком законної сили з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 1 день позбавлення волі.

Стягнуто зі ОСОБА_6 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів у сумі 1510,24 гривень за проведення експертизи спеціальних хімічних речовин.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 800000 гривень відшкодування завданої моральної шкоди та 16500 гривень витрат на правову допомогу. У решті вимог позову відмовлено.

Цивільний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_6 на користь ОСОБА_11 800000 гривень відшкодування завданої моральної шкоди та 15000 гривень витрат на правову допомогу. У решті вимог позову відмовлено.

Питання речових доказів вирішено у відповідності до вимог статті 100 КПК України.

Відповідно до вироку суду, 05 жовтня 2022 року близько 18:40 год. ОСОБА_6 , знаходячись у стані алкогольного сп`яніння та перебуваючи на території непрацюючого підприємства «Подільська смакота», розташованого по вул. Хмельницькій смт. Ярмолинці Хмельницького району Хмельницької області, зустрівся зі своїм знайомим ОСОБА_12 , з яким на ґрунті особистих неприязних відносин, що виникли раніше, вступив у словесну суперечку, під час якої у ОСОБА_6 виник злочинний умисел на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_12 .

Тоді ж, реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на протиправне заподіяння смерті іншій людині, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та свідомо бажаючи їх настання, ОСОБА_6 , тримаючи в руках невстановлений досудовим розслідуванням предмет ззовні схожий на кухонний ніж, лезом якого з прикладанням значної фізичної сили умисно наніс один удар по життєво-важливій частині тіла ОСОБА_12 , а саме по надлопатковій ділянці справа, в результаті чого потерпілий нерухомо впав на землю, з місця поранення розпочалась кровотеча.

У подальшому до потерпілого ОСОБА_12 було викликано бригаду екстреної швидкої медичної допомоги, лікарі якої надали першу медичну допомогу ОСОБА_12 та госпіталізували останнього до КНП «Ярмолинецька багатопрофільна лікарня», а пізніше потерпілого було переведено до відділення анестезіології та інтенсивної терапії КНП «Хмельницька обласна лікарня» Хмельницької обласної ради. Потерпілий ОСОБА_12 перебував у зазначеному відділенні на лікуванні до 09 жовтня 2022 року, в якому цього ж дня близько 04:00 год. помер від отриманих 05 жовтня 2022 року травм.

Вказаними протиправними діями ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_12 було спричинено тілесні ушкодження у вигляді колото-різаного поранення задньої поверхні грудної клітки справа у верхній третині у вигляді рани й ушкодження м`язів відповідної ділянки, багатоуламкового перелому другого грудного хребця, повного пересічення грудного відділу спинного мозку і його оболонок на даному рівні, субдуральної гематоми на рівні грудного відділу спинного мозку і його оболонок на даному рівні, субдуральної гематоми на рівні грудного відділу спинного мозку вище місця пересічення, ушкодження поздовжніх зв`язок хребта та клітковини верхнього середостіння, яке за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння та у клінічному перебігу (спричинило тяжкі розлади системного кровообігу й гостру недостатність дихання) є тяжким тілесним ушкодженням, що перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті потерпілого.

Причиною смерті потерпілого ОСОБА_12 є колото-різане поранення задньої поверхні грудної клітки справа у верхній третині з переломом другого грудного хребця, повним пересіченням грудного відділу спинного мозку і його оболонок на даному рівні, субдороальна гематома (крововилив під тверду оболонку) грудного відділу спинного мозку вище місця пересічення та з проникненням у клітковину середостіння.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 09 січня 2024 року вирок Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 21 серпня 2023 року щодо ОСОБА_6 залишено без змін, а апеляційну скаргу захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_7 - без задоволення.

Постановою колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 29 травня 2024 року касаційну скаргу захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_7 задоволено частково, ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 09 січня 2024 року скасовано, призначено новий розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі від 20.09.2023 (т.2 а/п 215-234) захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 просили змінити вирок суду, перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_6 з ч.1 ст.115 КК України на ч.2 ст.121 КК України та призначити мінімальне покарання в межах санкції статті.

На обґрунтування доводів щодо перекваліфікації його дій зазначали, що обвинувачений ОСОБА_6 фактично визнавав свою вину повністю в тому, що мав умисел лише заподіяти тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 на ґрунті особистих неприязних відносин, що виникли раніше, вступив у словесну суперечку з ОСОБА_12 , під час якої виник умисел на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, з метою залякування потерпілого ОСОБА_12 , при цьому не мав умислу на заподіяння смерті іншій людині.

Зазначають, що обвинувачений ОСОБА_6 не заперечує свою вину щодо нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 , проте категорично заперечує про наявність умислу на вбивство ОСОБА_12 , доказів того, що мав намір позбавити життя потерпілого ОСОБА_12 і бажав настання наслідків у вигляді смерті, у справі немає. Про відсутність такого наміру свідчить також, те, що ОСОБА_6 наніс потерпілому ОСОБА_12 лише один удар у спину, сам добровільно припинив свої дії, маючи реальну можливість продовження нанесення ударів та закінчення умислу, але цього не зробив.

Посилаються і на те, що обвинувачений ОСОБА_6 мав реальну можливість продовжувати наносити удари потерпілому ОСОБА_12 після того, як потерпілий впав на землю, був при свідомості, намагався самостійно встати та кликав на допомогу та мав реальну можливість продовжувати наносити удари в ділянки розташування життєво важливих органів, в область голови, грудної клітини та інші частини тіла за умови наявності у обвинуваченого ОСОБА_6 умислу на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_12 , якого у нього не було і він цього не зробив.

Звертають увагу і на те, що обвинувачений ОСОБА_6 мав реальну можливість втекти з місця події, але цього не зробив, дочекався приходу на місце події свідка ОСОБА_13 , якому запропонував допомогти потерпілому ОСОБА_12 і після цього пішов з місця події.

Також про відсутність умислу на вбивство потерпілого об`єктивно свідчать подальші дії обвинуваченого ОСОБА_6 , коли після зазначених подій пішов з місця події, в подальшому нікуди не тікав, а повернувся до своєї дружини та залишився на місці до приїзду поліції.

Вказують, що вчиняючи протиправні дії, обвинувачений ОСОБА_6 на хотів і не мав на меті позбавити життя потерпілого ОСОБА_12 , тому не визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст. 115 КК України.

На думку апелянтів судом безпідставно відхилено клопотання про визнання протоколу слідчого експерименту від 13.10.2022 недопустимим доказом, мотивоване тим, що під час слідчого експерименту свідок ОСОБА_13 заявив, що вже показував місце події і використав манекен, який уже був заготовлений.

Вважають, що призначаючи суворе покарання у виді 11 років позбавлення волі, суд не врахував, що на досудовому слідстві та під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_6 усвідомлював протиправність власної поведінки, фактично визнав свою вину повністю у заподіянні потерпілому ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень, неодноразово заявляв про своє щире каяття, вибачився перед потерпілими, які перебували в залі судового засідання, та активно сприяв встановленню судом усіх обставин кримінального провадження, даючи правдиві показання про відомі йому обставини.

Зазначають, що суд не врахував належним чином, що обвинувачений ОСОБА_6 є громадянином України, одружений, має сім`ю, працював та виховав двох дітей, тривалий час постійно проживає в Україні за адресою: АДРЕСА_1 , а також стан його здоров`я (перебуває на амбулаторному обліку та отримує відповідне лікування), має міцні соціальні зв`язки, на обліку у зв`язку з лікуванням від алкогольної та/або наркотичної залежності не перебуває, раніше не судимий, характеризується з позитивної сторони, проте перебував у неприязних відносинах із сусідом ОСОБА_12 та його рідними, із якими постійно конфліктував з різних побутових причин.

Просять врахувати, що обвинувачений ОСОБА_6 надав матеріальну допомогу розмірі 52 583,2 грн. на лікування потерпілого ОСОБА_12 , що підтверджується квитанцією від 04.07.2023 та поясненнями ОСОБА_9 про одержання.

Звертають увагу і на те, що висновок суду про перебування обвинуваченого ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння у момент вчинення кримінального правопорушення не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження і не підтверджено належними, допустимими та достовірними доказами, ОСОБА_6 повідомив суду, що стан алкогольного сп`яніння у нього міг виникнути після того, як він пішов з місця події і вдома вжив алкогольні напої.

Вважають, що довідка КНП «Ярмолинецька багатопрофільна лікарня» від 05.10.2022 про перебування обвинуваченого ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння станом на 20.15 год. не є належним, допустимим та достовірним доказом, оскільки була складена і видана з порушенням установленого законом порядку, а саме: відсутній акт медичного огляду, сеча, кров чи інше біологічне середовище у обвинуваченого ОСОБА_6 не відбиралися, лабораторні дослідження не проводилися що ставить під сумнів достовірність висновку про стан алкогольного сп`яніння обвинуваченого ОСОБА_6 . Тому захисники просять виключити з мотивувальної частини вироку таку обставину, що обтяжує покарання, як перебування ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння.

19.07.2024 від захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 надійшли зміни та доповнення до апеляційної скарги (т.4 а/п 156-171), апелянти просять змінити вирок суду першої інстанції та перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_6 з частини 1 статті 115 КК України на частину 1 статті 119 КК України, призначити мінімальне покарання в межах санкції цієї статті.

Також просять закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 на підставі пункту 3 частини 1 статті 284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення його винуватості.

Виключити з мотивувальної частини вироку обставину, що обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

Визнати обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_6 визнання ним вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку та усунення заподіяної шкоди, вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних та інших обставин, вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного поводженням та таким, що принижує честь і гідність особи, за наявності системного характеру такого поводження з боку потерпілого, а також інші обставини, встановлені.

Змінити вирок суду у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , відмовити повністю у задоволенні позовних вимог ОСОБА_11 , позовні вимоги ОСОБА_9 задовольнити частково та стягнути зі ОСОБА_6 на користь останнього 250 000 грн. відшкодування моральної шкоди, в іншій частині позовних вимог відмовити.

На думку захисників, ухвалюючи рішення суд першої інстанції не дотримався критеріїв доведення винуватості особи поза розумним сумнівом і не забезпечив обвинуваченому його право на захист та справедливий судовий розгляд.

Апелянти посилаються на ті ж доводи щодо відсутності у обвинуваченого ОСОБА_6 умислу на вбивство ОСОБА_12 , вважають, що у справі відсутні докази того, що обвинувачений мав намір позбавити життя потерпілого ОСОБА_12 і бажав настання наслідків у вигляді смерті.

Захисники наголошують, що ОСОБА_6 не бажав, не передбачав та свідомо не припускав настання тяжких наслідків для здоров`я і життя потерпілого, хоча повинен був і міг їх передбачити, тому його дії необхідно кваліфікувати на частину 1 статті 119 КК України.

На думку апелянтів, судом безпідставно відхилено клопотання про визнання протоколу слідчого експерименту від 13.10.2022 недопустимим доказом, яке мотивоване тим, що свідок ОСОБА_13 був готовий до слідчого експерименту.

Суд не надав належної оцінки показанням обвинуваченого та його діям на місці події у сукупності з іншими показаннями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 та ОСОБА_9 , а також з висновком експерта № 513 судово-медичної експертизи від 24.10.2022.

Окрім того, сторона захисту зауважує на порушення порядку, передбаченого статтею 290 КПК України, при ознайомленні ОСОБА_6 з матеріалами досудового розслідування та вважає відомості протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 29.11.2022 такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, а сам протокол є сфальсифікованим.

Вважають, що призначене судом покарання через свою суворість не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Сторона захисту вважає, що призначаючи таке суворе покарання суд не врахував, що на досудовому слідстві та під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_6 усвідомлював протиправність власної поведінки, визнав свою вину повністю у заподіянні потерпілому ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень, неодноразово заявляв про своє щире каяття, вибачився перед потерпілими, які перебували в залі судового засідання, та активно сприяв встановленню судом усіх обставин кримінального провадження, даючи правдиві показання про відомі йому обставини. На думку захисників, зазначені обставини слід визнати такими, що пом`якшують покарання обвинуваченого.

Апелянти зазначають, що цивільний позов ОСОБА_11 судом задоволено безпідставно, а позов ОСОБА_9 є необгрунтовано завищеним.

На думку захисників суд першої інстанції помилково дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_11 у розмірі 800 000 грн., оскільки підтвердження проживання однією сім`єю ОСОБА_12 з ОСОБА_11 і ОСОБА_9 станом на дату вчинення злочину (05.10.2022) до матеріалів кримінального провадження не долучено. Крім того, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_9 суд першої інстанції не врахував матеріальне становище обвинуваченого, його вік, відсутність будь-яких джерел матеріального забезпечення чи достатніх матеріальних статків, які б могли забезпечити стягнення шкоди в розмірі, визначеному потерпілим.

Потерпілими та їх представником не надано суду жодного доказу на підтвердження розміру витрат на правову допомогу, а також не надано договору про надання правової допомоги, а також деталізованого розрахунку надання правової допомоги для ОСОБА_9 у розмірі 16 500 грн. та ОСОБА_11 у розмірі 15 000 грн.

У запереченнях на апеляційну скаргу потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , кожен окремо, просять вирок залишити без змін, а апеляційну скаргу захисників - без задоволення. Вважають, що у діях обвинуваченого має місце не добровільна, а вимушена відмова від доведення злочину до кінця. Стан алкогольного сп`яніння обвинуваченого на момент вчинення злочину підтверджується не лише довідкою з закладу охорони здоров`я, але й показаннями свідка ОСОБА_13 .

Потерпілі вважають рішення суду в частині призначеного покарання та стягнутих сум на відшкодування моральної шкоди й правової допомоги розумним, законним та співмірним.

Окрім того, потерпіла ОСОБА_11 стверджує, що шлюб з ОСОБА_12 був розірваний, але фактично вони всі роки проживали разом.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_8 підтримали вимоги апеляційної скарги, просили їх задовольнити повністю, з наведених в апеляційній скарзі підстав;просили перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з частини 1 статті 115 КК України на частину 1 статті 119 КК України, оскільки обвинувачений не бажав, не передбачав та свідомо не припускав настання тяжких наслідків для здоров`я і життя ОСОБА_12 . Просили врахувати, що потерпілий помер не відразу, що впливає на кваліфікацію дій обвинуваченого.

Зазначили, що умисел обвинуваченого не був спрямований на вбивство, він наніс тільки один удар в спину, його дії є необережне спричинення смерті іншій людині, він міг нанести інші удари ногами або іншими предметами, якщо бажав би настання смерті потерпілого, але він цього не зробив, що свідчить про відсутність у нього умислу на вбивство.

Захисники також наполягали на порушенні вимог ст.290 КПК України, вважали, що обвинуваченому не відкривалися матеріали кримінального провадження, а протокол сфабрикований, навіть, якщо слідчий і приходив до обвинуваченого в СІЗО, то за 15 хв. останній не зміг би ознайомитися з матеріалами провадження; крім того, обвинувальний акт вручено слідчим, а не прокурором. Вважали отримані в ході досудового розслідування докази недопустимими, тому просили закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 на підставі пункту 3 частини 1 статті 284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення його винуватості.

Апелянти звертали увагу на безпідставне задоволення судом цивільного позову ОСОБА_11 , яка розірвала шлюб з потерпілим, обвинувачений проживав сам по собі; позов сина потерпілого обвинувачений визнав в сумі 250 тисяч грн.

Прокурор, потерпілий та представник потерпілих не визнали доводів апеляційної скарги захисників, просили залишити без змін вирок суду першої інстанції, як законний і обґрунтований.

Потерпілий ОСОБА_9 показав, що зі слів батька йому відомо, що обвинувачений плеснув йому в обличчя кислоту, він побіг від нього, але обвинувачений ззаду чимось вдарив його, він впав та не міг чинити опір, тоді обвинувачений намагався залити йому у горло кислоту, тому вважає, що обвинувачений хотів саме вбити його батька.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисників, потерпілого ОСОБА_9 та представника потерпілих, думку прокурора з приводу поданої апеляційної скарги, допитавши обвинуваченого, частково дослідивши докази, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду

Згідно зі статтею 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Пунктом другим цієї ж статті передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Згідно з вимогами статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог статті 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з вироку суду першої інстанції, ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 115 КК України, а саме в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині.

У поданій апеляційній скарзі захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 заперечують правильність кваліфікації дій ОСОБА_6 за частиною 1 статті 115 КК України, поміж іншого зазначають, що дії обвинуваченого слід кваліфікувати за частиною 1 статті 119 КК України, виключити з мотивувальної частини вироку обставину, що обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

З вказаними доводами колегія суддів не може погодитись з наступних підстав.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

При вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення, визначеним частинами 2 та 4 статті 17 КПК України, за змістом яких ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи. Отже обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Відповідно до змісту статті 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом.

В контексті принципу доведення вини поза розумним сумнівом колегія суддів акцентує увагу на тому, що показання свідків, письмові докази, не можуть оцінюватись відокремлено один від одного. Навіть якщо один із доказів не повною мірою підтверджує вину особи у вчиненні злочину, аналіз цього доказу у взаємозв`язку із іншими доказами може свідчити про доведеність такої вини.

Суд першої інстанції перевіряв у судовому засіданні доводи сторони захисту, у тому числі ті, що зазначені захисниками в апеляційній скарзі, які свого підтвердження не знайшли та спростовуються матеріалами кримінального провадження та добутими по кримінальному провадженню доказами.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 115 КК України, за обставин та в обсязі, встановленому в судовому засіданні та наведеному в мотивувальній частині вироку, є обґрунтованими та підтверджуються сукупністю досліджених в судовому засіданні узгоджених між собою, достатніх, допустимих і достовірних доказів.

Обвинувачений ОСОБА_6 свою вину в інкримінованому йому правопорушенні визнав частково, не заперечував фактичних обставин провадження, встановлених в ході судового розгляду, визнав, що це скоїв, але наполягав, що не мав умислу вбивати ОСОБА_12 .

На обґрунтування доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_6 суд першої інстанції проаналізував:

- показання самого обвинуваченого, який у суді першої інстанції зазначив, що між ним та його сусідом ОСОБА_12 були постійні усні побутові конфлікти, бійок не було. 05 жовтня 2022 року він порався по господарству. Зайшов в гараж та випадково побачив бутилу з-під пива. В ній була речовина, якою він раніше промивав радіатор котла. Раптово вирішив вчинити самогубство. Взяв цю кислоту та йшов у конюшню, щоб випити. З собою ніс ніж в лівому кармані. Пляшку тримав у руці. По дорозі побачив ОСОБА_12 , який стояв, лаявся та обзивав його. Він вилив ОСОБА_12 на груди кислоту, щоб налякати його, аби той відстав. Намірів його вбивати не мав. Вдарив ОСОБА_12 лівою рукою. ОСОБА_12 впав обличчям до землі. Потерпілий повернувся і показав рукоятку від ножа, яку тримав у лівій руці. З переляку він (обвинувачений) взяв та викинув цю рукоятку (ручку) від ножа. Він не пам`ятає як саме наносився удар ножем. Прибіг ОСОБА_16 , перевернув ОСОБА_12 на бік. Далі він пішов додому та випив пива та коньяку. По дорозі зустрів ОСОБА_9 з цивільною дружиною, яким повідомив, що ОСОБА_12 стало зле. У нього в думках не було наміру вбивати і він не знає як це сталось. Припускає, що ОСОБА_12 міг впасти на ніж.

- показання потерпілої ОСОБА_11 , що ОСОБА_6 постійно конфліктував з її чоловіком ОСОБА_12 з надуманих причин (наприклад, спори за межу, через колії, які залишав шкільний автобус під керуванням ОСОБА_12 тощо), але до бійок не доходило. 05 жовтня 2022 року також був словесний конфлікт з приводу автобуса, ОСОБА_6 кричав, що заріже, вб`є її чоловіка, він завжди і часто погрожував словами. Під вечір ОСОБА_12 пішов на комплекс, щоб пригнати корів. Через деякий час прибіг сусід ОСОБА_17 та повідомив їй, що ОСОБА_12 стало погано та він не може піднятись. Вона прибігла до чоловіка, який лежав на землі, увесь посинів, у нього йшла піна з рота. Через деякий час його забрала карета швидкої допомоги. Після операції ОСОБА_12 пояснив їй, що з ним сталось, зазначив, що ОСОБА_6 вийшов з кущів, з пляшки з-під пива вилив на нього кислоту. Він ( ОСОБА_12 ) намагався втекти, ОСОБА_6 наздогнав та вдарив його чимось важким по спині, після чого відмовили ноги; далі він впав на нього та насильно напував його тією ж кислотою. Він гукав охоронця ОСОБА_18 по допомогу. З його слів вона зрозуміла, що її чоловік не усвідомлював, що у нього у спині знайшли лезо ножа.

- показання потерпілого ОСОБА_9 , який зазначив у суді, що брат охоронця комплексу, де батько випасав корів, ОСОБА_16 повідомив, що його батьку зле. Він з цивільною дружиною ОСОБА_15 побігли до батька. По дорозі за 200 м до батька, зустріли ОСОБА_6 , який сказав, що батькові стало погано. Йому дружина повідомила, що від ОСОБА_12 якийсь сильний специфічний запах, а у плечах - ніж виглядає. Біля ОСОБА_12 стояв ОСОБА_13 , який повідомив, що над ОСОБА_12 стояв ОСОБА_6 і знущався. ОСОБА_15 вмивала обличчя батьку, адже він скаржився, що все пече. Вже у лікарні батько розповів, що ОСОБА_6 вилив йому в обличчя кислоту, він тікав від ОСОБА_6 , кликав на допомогу, але той догнав його, вдарив у затилок дуже сильно, сів на нього і заливав в рот кислоту.

- аналогічні показання свідка ОСОБА_15 , яка підтвердила, що коли бігли до батька, по дорозі зустріли ОСОБА_6 , який сказав, щоб йшли швидше, бо ОСОБА_12 зле. На місці вона почала вмивати ОСОБА_12 , який лежав на спині, скаржився, що йому погано. У нього було обпечене обличчя, відчувався сильний сморід. Вона повертала ОСОБА_12 на бік, рукою доторкнулась до спини, там була рана - невеликий поріз. Вона викликала поліцію.

- показання свідка ОСОБА_14 , який вказав на те, що 05 жовтня 2022 року орієнтовно о 17 год., коли він з ОСОБА_19 рубали дрова, підходив ОСОБА_6 з пляшкою пива в руках, та скаржився на якогось «Рижого», через деякий час ОСОБА_12 приїхав на автобусі, поговорив з ними та пішов за худобою, згодом повідомили, що ОСОБА_12 погано. Він із ОСОБА_20 побігли до комплексу. ОСОБА_12 попросив води, пекли очі. Був нестерпний сморід, подібний до кислоти. Він зняв йому куртку. На спині у ОСОБА_12 бачив запеклу кров та невеличкий шрам - поріз в районі хребта. Позаду на куртці були плями крові.

- показання свідка ОСОБА_13 , який 05 жовтня 2022 року чергував охоронцем комплексу підприємства «Подільська смакота», де ОСОБА_12 зі згоди власника випасав худобу. ОСОБА_12 прийшов забрати корів. Вони поспілкувались 5-10 хвилин. Він (свідок) відійшов 100-150 м. і почув пронизливий крик «Володя, Володя!» . Прибіг, побачив ОСОБА_12 , який лежав на стежці. Біля нього побачив ОСОБА_6 з пляшкою 0,5л з-під пива і рукояткою від зламаного ножа. При цьому ОСОБА_6 був п`яним та з посмішкою запитував: « ОСОБА_21 погано? А від чого тобі погано? Було видно, що ОСОБА_6 насміхається із ОСОБА_12 ОСОБА_12 попросив у нього (свідка) води, скаржився, що не відчуває ніг. ОСОБА_12 зазначив, що його побив, вдарив по затилку і жестом вказав на ОСОБА_6 . З курки ОСОБА_12 парувало, через що він (свідок) ледь не вирвав. Через 5 хвилин ОСОБА_6 пішов.

- показання інших свідків, протоколи слідчих дій, висновки експертів та інші письмові докази.

Так, судом обґрунтовано покладено в основу вироку показання потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , які зазначали, що про обставини події їм відомо зі слів ОСОБА_12 , який в лікарні був у свідомості та розповів, що ОСОБА_6 обливав його кислотою, наніс удар ззаду, він упав та не міг підвестися, а ОСОБА_22 намагався залити його кислотою; свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , при цьому вказані свідки зазначали, що ОСОБА_12 просив води, у нього пекли очі, був нестерпний сморід, подібний до кислоти, бачили на місці події (свідок ОСОБА_13 ) та біля місця події ОСОБА_6 , який казав, що ОСОБА_12 зле, але не зазначав, що він наніс удар ножем потерпілому ОСОБА_12 .

Колегія суддів вважає допустимими доказами показання потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_9 щодо обставин події, оскільки зазначені вище показання потерпілі особисто сприймали від потерпілого ОСОБА_12 , ці показаннями узгоджені між собою, а також підтверджуються показаннями інших свідків.

Відповідно до ч.1 ст.97 КПК України показаннями з чужих слів є висловлювання, здійснене в усній, письмовій або іншій формі, щодо певного факту, яке ґрунтується на поясненні іншої особи.

Для визначення того, чи є показання, в яких передаються висловлювання іншої особи, показаннями із чужих слів у значенні ст. 97 КПК України, необхідно встановити, чи надаються або використовуються ці висловлювання іншої особи для доведення існування того факту, про який стверджується в цьому переданому висловлюванні. Показання, які містять висловлювання іншої особи, надані з метою доведення того, що інша особа висловилася саме так за певних обставин, не можуть вважатися показаннями із чужих слів відповідно до ст. 97 КПК України, оскільки у такому разі вони є повідомленням про факт висловлювання, який свідок безпосередньо спостерігав.

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у постановах: від 19 листопада 2019 року в справі № 441/845/17 (провадження № 51-8328км18), від 10 грудня 2020 року в справі № 331/609/17(провадження № 51-8037км18), від 25 лютого 2021 року в справі № 662/330/20 (провадження №51-4458км20), від 07 жовтня 2021 року в справі №166/362/19 (провадження № 51-1828 км 21).

З урахуванням вищевказаного колегія суддів вважає, що показання потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , які знаходились поруч з ОСОБА_12 у лікарні, та з його слів дізналися про обставини вчинення злочину стосовно нього, в силу положень ст. 97 КПК України не є показаннями із чужих слів, оскільки зазначені потерпілі особисто сприймали безпосередні висловлювання ОСОБА_12 про його конфлікт зі ОСОБА_6 , які вказували про умисне вбивство ОСОБА_12 ОСОБА_6 .

Також показання потерпілих підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 щодо запаху кислоти, що ОСОБА_12 просив води, у нього пекли очі, що також підтверджується висновком експерта №513 від 10.10-24.11.2022 про наявність у ОСОБА_12 хімічних опіків обличчя I-II ступеня близько 0.3% поверхні тіла та слизової оболонки рота (т.2 а/п 51-56).

Крім того, свідок ОСОБА_13 в ході проведення слідчого експерименту від 13 жовтня 2022 року за його участю, до якого долучено диск із відеозаписом процесуальної дії, дав аналогічні показання, детально описав обставини події, після відтворив їх на місцевості. Зокрема, свідок ОСОБА_13 підтвердив, що коли він прибіг до ОСОБА_12 та намагався йому допомогти, ОСОБА_6 не просто не допомагав йому, а стояв поруч і насміхався з ОСОБА_12 , а через п`ять хвилин пішов, не розповівши що сталось. Додав, що ОСОБА_12 попросив його води, оскільки у нього дуже сильно пік стравохід та губи. ОСОБА_12 розповідав йому, що ОСОБА_6 вдарив його чимось по затилку. ОСОБА_13 при цьому побачив у ОСОБА_6 зламаний ніж - залишилось 2 см леза біля рукоятки, а у другій руці - темну пляшка з-під пива. Свідок уточнив, що ОСОБА_12 повідомив йому, що ОСОБА_6 чимось його заливав (рідиною). Показав на місці де він почув несамовитий крик, а тому побіг до ОСОБА_12 , свідок впевнено та самостійно показав місце розташування потерпілого. При цьому переставив заготовлений для слідчого експерименту манекен (стояв поруч від стежки) безпосередньо на точне місце на стежці. Самостійно розташував манекен головою у напрямку будки охоронця, а ногами до виходу з території підприємства. Показав де саме і як стояв ОСОБА_6 . Показав, що пляшка була у правій руці, а рукоятка ножа в - лівій. Продемонстрував як ОСОБА_6 ходив навколо ОСОБА_12 і насміхався; зазначив, що ОСОБА_12 спочатку не міг говорити; через дві хвилини сказав, що його вдарив ОСОБА_6 і заливав кислотою. На затилку ОСОБА_12 він бачив червону пляму від удару. Відчував їдкий запах з одягу потерпілого. Уточнив, що ОСОБА_6 покинув місце події та забрав із собою рукоятку і бутилу.

Доводи захисників, що протокол слідчого експерименту від 13.10.2022 є недопустимим доказом, оскільки свідок ОСОБА_13 був готовий до слідчого експерименту, колегія суддів вважає безпідставними.

Згідно зі статтею 240 КПК України, з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Важливою умовою проведення слідчого експерименту є його проведення в умовах, максимально наближених до тих, у яких у минулому відбувалася досліджувана дія чи подія. Тому, перш ніж проводити дослідницькі дії, необхідно відтворити (реконструювати) обстановку, у якій вони проводитимуться. Ступінь реконструкції залежить від характеру експерименту, обстановки, у якій він здійснюватиметься, від можливостей реконструювання. Недотримання цієї умови розцінюється як порушення вимог кримінального процесуального закону, що спричиняє втрату доказового значення одержаних даних.

При цьому, цією нормою не передбачено обов`язку відтворити всі умови, які існували на час події. У деяких випадках така вимога може поставити перед слідчими органами нездійсненне завдання. Тому проведення слідчого експерименту вимагає моделювання умов, максимально наближених до тих, що існували на момент події і є важливим для мети експерименту.

Викладене корелюється з висновком колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 641/2251/17 від 28 жовтня 2021 року.

Судом першої інстанції надано оцінку показань свідка ОСОБА_13 під час слідчого експерименту, який проявив очевидну впевненість, послідовність та деталізованість у своїх показаннях, обізнаність у деталях на місці події, відсутні будь-які сумніви щодо їх моделювання, а тому підстав для визнання цього протоколу недопустимим доказом не вбачається (т.2 а/п 71-74).

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо висновку експерта №3072 від 31.07.2023 за результатами проведення судово-психологічного дослідження за наслідками оцінки експертом індивідуально-психологічних особливостей процесу відтворення свідком ОСОБА_13 обставин події у ході слідчого експерименту від 13.10.2022 року, психологічних характеристик комунікативної діяльності свідка ОСОБА_13 та наявності ознак впливу на свідка ОСОБА_13 , згідно яких висновок експерта містить елементи оцінки змісту показів свідка, що є повноваженнями суду, при цьому суд оцінює кожний доказ, в тому числі і показання свідка, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, тому висновки суду щодо достовірності показів свідка ОСОБА_13 є наслідком аналізу усіх доказів у сукупності.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що покази свідка ОСОБА_13 є послідовними та узгоджуються з іншими доказами, дослідженими судом, тому відсутні підстави не довіряти та ставити під сумнів показання свідка ОСОБА_13 .

Зокрема, у протоколі огляду місця події від 05.10.2022 року, встановлено фактичні дані про точне місце вчинення злочину, виявлено флісову кофту червоного кольору, при детальному огляді якої біля верхнього шва, а саме біля шиї на відстані 10 см було виявлено поріз розміром 4 см, навколо якого - пляма речовини бурого кольору, яку вилучено; калоші; ковдру світло-коричневого кольору та жіночу кофту сірого кольору на ній (т.1, а/п 23-29).

Таким чином, дослідивши всі надані стороною обвинувачення докази, надавши кожному з них належну оцінку в аспекті ст. 94 КПК України на предмет належності, допустимості, достовірності та їх сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 поза розумним сумнівом у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Не погоджуючись з вироком місцевого суду, сторона захисту в апеляційній скарзі вказувала на відсутність у ОСОБА_6 умислу на вбивство, сторона захисту стверджувала, що його дії повністю охоплюються ч.2 ст.121 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_6 у ході судового розгляду вказував, що не мав умислу, наміру та бажання вбивати ОСОБА_12 .

Під час повторного допиту в апеляційному суді ОСОБА_6 підтвердив, що між ним та його сусідом ОСОБА_12 склались тривалі неприязні стосунки, він оговорював його дружину, називав його москалем, тому що він працював до війни у Москві, між ними постійно виникали конфлікти. Так, 05.10.2022 також виник конфлікт біля двору, коли ОСОБА_12 під`їхав на автобусі, ОСОБА_12 йому погрожував, конфлікт чули ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , які рубали дрова. В гаражі була пляшка з кислотою для промивки радіаторів, він надумав вчинити самогубство, взяв цю пляшку, мішок для трави для кролів та пішов із дому. Він порався по господарству, тому ніж у нього був постійно у кармані. Назустріч йому йшов ОСОБА_12 , який почав його ображати, схватив його за куртку, він махнув рукою й якось його вдарив, ОСОБА_12 впав, у нього в руках він побачив рукоятку від ножа. Як так сталося він не знає та як він вдарив ножем потерпілого, він не бачив, тільки хотів відштовхнутись, у нього і в мислях не було удар наносити. Потерпілий кликав ОСОБА_25 і він почав кликати, прибіг ОСОБА_25 , потерпілий розмовляв із ОСОБА_25 , а з ним ні, став його проганяти і він пішов. Стосунки із ОСОБА_25 нормальні, не може пояснити, чому свідок ОСОБА_13 надає інші показання, вважає, що ОСОБА_25 був п`яний. Спиртне пив вже після події, наполягає, що був тверезий під час події. По дорозі додому викинув десь у яму пляшку та рукоятку від ножа. Ніж був приблизно 20 см, лезо біля 10 см.

Також зазначив, що потерпілий ОСОБА_12 з ОСОБА_11 жили окремо, в різних кімнатах. Він відшкодував матеріальну шкоду ОСОБА_9 у сумі 53 тисячі гривень, вибачався перед потерпілими.

Крім того, обвинувачений показав, що слідчий в СІЗО був 2-3 рази, прокурора в СІЗО він не бачив. 29.11.2022 року в суді розглядалось клопотання, був захисник, слідчий, чи був прокурор він не пам`ятає, також він не пам`ятає хто вручав обвинувальний акт, можливо слідчий, він не знав, що потрібно знайомитися з матеріалами провадження, тому не заявляв про це під час розгляду провадження у суді першої інстанції, вважає, що було порушено вимоги ст..290 КПК України..

Колегія суддів вважає неспроможними доводи сторони захисту, що обвинувачений не мав умислу на вбивство ОСОБА_12 , а лише завдав останньому одне тілесне ушкодження, за версією захисту також і з необережності.

На відміну від умисного вбивства, вбивство через необережність (ст.119 КК України) за суб`єктивною стороною проявляється в необережній формі вини у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості (ст. 25 КК України). Зокрема, необережність є злочинною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), хоча повинна була і могла їх передбачити.

Отже, розмежування умисного вбивства (ст.115 КК України) і вбивства, вчиненого через необережність (ч.1 ст.119 КК України), здійснюється за суб`єктивною стороною цього злочину, виходячи з фактичних підстав кваліфікації конкретного суспільно небезпечного діяння, а також усвідомлення особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбачення його негативних наслідків та ставлення до них.

Статтею 24 КК України передбачено, що умисел поділяється на прямий і непрямий. Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

Умисел має дві характерні ознаки - інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна ознака - це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків; вольова ознака - наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.

Характерною ознакою прямого умислу є також бажання настання злочинного наслідку, що був задуманий, щодо матеріальних злочинів, і бажання вчинення злочинного діяння щодо формальних злочинів. У такого роду бажанні знаходить своє вираження вольова ознака умислу як його найважливіша і відмінна риса. Наявністю бажання настання злочинного наслідку при вчиненні злочину з матеріальним складом прямий умисел відрізняється від інших форм і видів вини. Бажання, як вольове начало, перебуває в нерозривній єдності із свідомістю особи, яка діяла з прямим умислом, і її здатністю передбачити наслідки свого діяння.

Враховуючи положення ст. 24 КК України, умисне убивство може бути вчинено з прямим умислом, коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини та бажає її настання, або з непрямим умислом - коли особа хоча і не бажає настання смерті іншої людини, але свідомо припускає її настання.

Згідно положень статті 25 КК України необережність поділяється на кримінальну протиправну самовпевненість та кримінальну протиправну недбалість. Необережність є кримінальною протиправною самовпевненістю, якщо особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховувала на їх відвернення. Необережність є кримінальною протиправною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), хоча повинна була і могла їх передбачити.

Форма вини як елемент суб`єктивної сторони злочину з урахуванням положень ст.62 Конституції України, ст.17, п.2 ч.1 ст.91 КПК України підлягає доведенню згідно із стандартом доказування поза розумним сумнівом.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує усталену судову практику (постанови Верховного Суду від 09 вересня 2021 року у справі №361/2548/18, від 29 травня 2024 року у справі № 689/2388/22), відповідно до якої питання про наявність умислу вирішується з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховується кількість, характер і локалізація поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінка винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину. Спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинення діянь.

Визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим. Для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів, необхідно виходити з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій. Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи.

Частина 1 статті 115 КК України передбачає відповідальність за умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Оцінивши докази у їх сукупності, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини кримінального правопорушення, обґрунтовано дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, а саме в умисному вбивстві, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині.

Так, як судом першої, так і апеляційної інстанцій встановлено, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_12 склалися тривалі неприязні стосунки, як показав сам обвинувачений, перед подією між ними також відбувся конфлікт. Після цього ОСОБА_6 бере пляшку з кислотою, маючи ножа, йде до того місця, де потерпілий випасає корів, при цьому обвинувачений зазначає, що йшов вчинити самогубство, хотів випити рідину з пляшки, якою промивають радіатори, тобто обвинувачений розуміє, що вживання цієї рідини призведе до смерті. Зустрівши ОСОБА_12 він плескає в нього кислотою, ОСОБА_12 біжить він нього та отримує удар ножем в спину, від якого падає та не може підвестися, після чого ОСОБА_6 намагається залити йому до рота кислоту. Коли підбігає свідок ОСОБА_13 , він бачить в руках у ОСОБА_22 пляшку та рукоятку ножа, при цьому ОСОБА_22 не повідомляє про обставини події, а каже, що ОСОБА_12 зле, насміхається над ОСОБА_26 та йде з місця події.

Всі ці дії ОСОБА_6 свідчать про наявність у нього прямого умислу на вбивство ОСОБА_12 , враховуючи поведінку винного і потерпілого, що передувала події, а саме наявність конфлікту в день вбивства, а також тривалі неприязні стосунки між ними; спосіб та знаряддя злочину, а саме удар ножем, при цьому лезо ножа залишається в тілі потерпілого, зламалась рукоятка ножа, тому обвинувачений продовжуючи свої злочинні дії намагається потерпілому залити кислоту до рота, розуміючи, що це може призвести до смерті, припинив він свої злочинні дії, оскільки прибіг свідок ОСОБА_13 , при цьому ОСОБА_6 не повідомляє, що наніс удар ножем ОСОБА_12 та заливав його кислотою.

Як вбачається з протоколу огляду від 06.10.2022 року, за наслідками слідчої дії, в оглядовій кімнаті відділення нейрохірургії КНП «Хмельницька обласна лікарня» виявлено та вилучено лезо ножа довжиною 12 см, що було видане лікарем-нейрохірургом ОСОБА_27 , який вилучив його з тіла ОСОБА_12 за наслідками операційного втручання (т.1 а/п 94-96).

Висновком експерта Хмельницького обласного бюро судово-медичної експертизи №513 від 10.10 -24.11.2022 року підтверджується, що смерть ОСОБА_12 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 о 04.00 год. внаслідок колото-різаного поранення задньої поверхні грудної клітки справа у верхній третині з переломом другого грудного хребця, повним пересіченням грудного відділу спинного мозку і його оболонок на даному рівні, субдуральною гематомою (крововиливом під твердою оболонкою) грудного відділу спинного мозку вище місця пересічення та з проникненням у клітковину середостіння. Клінічний перебіг даного поранення грудної клітки через повне пересічення грудного відділу спинного мозку супроводжувався паралічем (втратою рухів) обох нижніх кінцівок, зникненням чутливості в області тулуба й нижніх кінцівок, ОСОБА_12 не міг здійснювати такі активні дії як ходьба та стрибання. Усі тілесні ушкодження, виявлені у ОСОБА_12 могли утворитися 05.10.2022 близько 18.40 год.

Крім того, у ОСОБА_12 наявні хімічні опіки обличчя I-II ступеня близько 0.3% поверхні тіла та слизової оболонки рота, які утворились від дії їдкої хімічної речовини, можливо і їдкої кислоти чи лугу, але вказані тілесні ушкодження в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті не перебувають (т.2 а/п 51-56).

Як вбачається з показів свідка ОСОБА_13 , який першим прибув на місце події, саме на параліч (втрату рухів) обох нижніх кінцівок скаржився йому потерпілий ОСОБА_12 , що узгоджується з даним висновком.

Висновком експерта Хмельницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 23.11.2022 року №СЕ-19/123-22/9135-ФХД доведено, що на поверхні флісової кофти червоного кольору з чисельними отворами з обвугленими краями виявлено сульфат-іони, що вказує на сірчану кислоту, що узгоджується з показаннями потерпілих, що ОСОБА_22 обливав кислотою ОСОБА_12 , а також свідків щодо різкого запаху, схожого на кислоту від ОСОБА_12 (т.2 а/п 95-98).

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що намір у ОСОБА_6 на позбавлення життя ОСОБА_12 був відсутній, а тому його дії неправильно кваліфіковані, ретельно перевірялися, як місцевим судом, так і судом апеляційним, які свого об`єктивного підтвердження не знайшли.

При цьому, місцевий суд урахував поведінку ОСОБА_6 , знаряддя злочину (ніж) та дійшов висновку, що ОСОБА_6 застосував силу умисно без жодної реальної потреби, адже він не заперечував під час свого допиту, що мав повну можливість уникнути застосування сили, не було необхідності вступати в бійку, він мав можливість розвернутись та йти в іншому напрямку. Для придушення волі ОСОБА_12 він застосував кислоту. Наніс удар ножем. Цілеспрямованість та послідовність цих дій, сила застосування ножа (відламалась рукоятка, а лезо залишилось у тілі потерпілого) вказують на наявність прямого умислу на позбавлення життя. Після того як ОСОБА_6 припинив посягання на життя ОСОБА_12 , він не намагався надати останньому допомогу, не викликав швидку, а насміхався з ОСОБА_12 . Він також, зустрівши на своєму шляху, сина потерпілого - ОСОБА_9 з дружиною ОСОБА_15 , які поспішали до потерпілого, не розповів їм деталі скоєного, що могло б мати значення для пришвидшення допомоги, а обмежився реплікою, що їх батьку стало зле.

З огляду на викладене, зважаючи на те, що ОСОБА_6 спочатку облив потерпілого кислотою, а потім наніс один удар по життєво-важливій частині тіла, а саме по надлопатковій ділянці справа, в результаті чого потерпілий нерухомо впав на землю, навіть після цього намагався залити йому кислоту до рота, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_6 усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільно небезпечні наслідки у виді смерті ОСОБА_12 та бажав їх настання, тобто діяв з прямим умислом.

Доводи захисту про те, що ОСОБА_12 застосовував силу відносно ОСОБА_6 доказами не підтвердженні. Відповідно до показів усіх учасників їх конфлікти ніколи не переростали у фізичне протистояння, тобто це не було характерним для їх відносин. Крім того, у ОСОБА_6 тілесних ушкоджень на момент події не виявлено. Всі ці обставини у сукупності дозволити місцевому суду зробити висновок про наявність умисного протиправного заподіяння смерті.

Також колегія суддів звертає увагу, що висновком експерта Хмельницького обласного бюро судово-медичної експертизи від 06.10.2022 року № 604 встановлено, що у ОСОБА_22 станом на 06.10.2023 року будь-яких тілесних ушкоджень не виявлено, що свідчить про відсутність з боку потерпілого ОСОБА_12 будь-яких активних дій та посягання на обвинуваченого (т.1 а/п 189).

Доводи захисників про те, що вбивство ОСОБА_12 сталося з необережності, колегія суддів розцінює як обрану стратегію захисту задля уникнення кримінальної відповідальності за вчинення більш тяжкого злочину, оскільки ця версія спростовується сукупністю досліджених місцевим судом доказів, яким дано правильну юридичну оцінку.

Посилання сторони захисту на те, що ОСОБА_6 , після нанесення одного удару ножем, маючи реальну можливість продовження нанесення ударів, добровільно відмовився від доведення злочину до кінця, не заслуговують на увагу.

А згідно положень ч.1 ст.17 КК України, добровільною відмовою є остаточне припинення особою за своєю волею готування до кримінального правопорушення або замаху на кримінальне правопорушення, якщо при цьому вона усвідомлювала можливість доведення кримінального правопорушення до кінця.

Аналіз цієї правової норми дає підстави виділити наступні ознаки добровільної відмови від злочину: остаточне припинення готування до злочину чи замаху на злочин; вчинення цієї дії виключно із волі самої особи; усвідомлення обвинуваченим того, що існує можливість доведення злочину до кінця.

Припинення готування до злочину чи замаху на злочин виключно із волі самої особи має місце тоді, коли особа добровільно приймає власне рішення про не доведення злочину до кінця за відсутності будь-якого примусу (фізичного чи психічного) припинити вчинення злочину. При цьому ініціювання припинення злочину, яке не проявляється у вигляді примусу (прохання, зауваження, тощо), може належати і іншим особам, проте рішення про припинення злочину повинна приймати саме особа.

Усвідомлення особою того, що існує можливість доведення злочину до кінця має місце тоді, коли особа суб`єктивно вважає те, що злочин можливо довести до кінця, за відсутності причин (обставин), які вона не в змозі подолати для закінчення розпочатого нею злочину.

Добровільна відмова від злочину можлива тільки в незакінченому злочині, лише до моменту закінчення злочину, бо тільки в цьому випадку особа може ліквідувати (припинити) створення нею небезпеку спричинення шкоди об`єкту, який охороняється кримінальним законом. Добровільна відмова виключається на стадії закінченого злочину, бо є всі елементи та ознаки складу злочину і відмовитися від завершеного посягання вже неможливо, воно є незворотним.

З матеріалів справи вбачається, що в момент нападу ОСОБА_6 потерпілий почав тікати і кликати на допомогу. Крім того, після нанесення одного удару, лезо ножа зламалось в тілі ОСОБА_12 , ОСОБА_12 впав, не міг піднятися, чинити опір, навіть після цього ОСОБА_6 намагався залити йому кислоту.

Вказані обставини свідчать про те, що в діях ОСОБА_6 не було добровільної відмови від доведення злочину (умисного вбивства) до кінця.

Також колегія суддів звертає увагу, що обвинувачений ОСОБА_6 в своїх показах не зазначає та не описує механізм нанесення удару ОСОБА_12 , позиція сторони захисту неодноразово змінювалась, то на наявність в діях ОСОБА_6 ознак ч.2 ст.121 КК України, тобто умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, то на наявність ознак ст.119 КК України, а саме вбивство, вчинене через необережність, тому суд критично ставиться до показів ОСОБА_6 щодо відсутності умислу на вбивство ОСОБА_26 , що він з необережності наніс йому удар ножем та облив кислотою, оскільки вони є суперечливими, не узгоджуються із іншими доказами, з цих підстав суд визнає версію обвинуваченого про відсутність умислу на вбивство ОСОБА_26 та вбивство з необережності неприйнятною та такою, що спрямована на ухилення від справедливого покарання за скоєний злочин, а його провина в інкримінованому його кримінальному правопорушенні повністю доводиться дослідженими в судому засіданні у своїй сукупності належними та допустимими доказами, з чим погоджується колегія суддів.

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи сторони захисту, що висновок суду про перебування обвинуваченого ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння у момент вчинення кримінального правопорушення не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження і не підтверджено належними, допустимими та достовірними доказами.

Так, стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_6 на момент вчинення злочину підтверджується довідкою КНП «Ярмолинецька багатопрофільна лікарня» від 05.10.2022 року, а також показами свідка ОСОБА_13 , відповідно до яких ОСОБА_6 одразу після вчинення злочину, перебуваючи на місці злочину, був п`яний.

Доводи сторони захисту про визнання неналежним та недопустимим доказом довідки КНП «Ярмолинецька багатопрофільна лікарня», оскільки така видана з порушеннями, не заслуговують на увагу, оскільки будь - яких доказів порушення працівниками лікарні порядку проведення огляду, суду не надано.

Верховний суд у своїй постанові від 15.02.2018 у справі №357/14462/14-к зазначив, що відповідно до ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Згідно із ст. 87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

За таких підстав, довідка КНП «Ярмолинецька багатопрофільна лікарня» від 05.10.2022 року є документом, здобутим відповідно до вимог КПК України під час досудового розслідування та використовувався як доказ перебування ОСОБА_6 в момент вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Сама ж незгода сторони захисту з оцінкою наданих суду доказів не може свідчити про те, що їх було досліджено з порушенням вимог кримінального процесуального закону.

У колегії суддів не виникає сумнівів щодо допустимості та належності вказаного доказу, оскільки він був отриманий відповідно до процесуального порядку, будь-яких істотних порушень прав та свобод людини чи чинного законодавства, які б призвели до необхідності відхилити такий доказ, визнавши його недопустимим, не було встановлено.

Доводи захисників, що вищевказана довідка видана з порушенням вимог Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, яка затверджена спільним наказом МВС України та МОЗ України від 09.11.2015 №1452/735, є безпідставними та необґрунтованими.

Відповідно до п.1 даної Інструкції, ця Інструкція визначає процедуру огляду водіїв транспортних засобів на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції та оформлення результатів такого огляду.

Також колегія суддів вважає необґрунтованими доводи захисників щодо невідповідності фактичним обставинам справи відомостей протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 29.11.2022 року.

Згідно положень ст.290 КПК України прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання. Якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

Як вбачається з протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 29 листопада 2022, заступник начальника ВРЗСПЖЗО СВ Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_28 за дорученням начальника Ярмолинецького відділу Хмельницької обласної прокуратури ОСОБА_29 надав підозрюваному ОСОБА_6 і захиснику ОСОБА_30 доступ до матеріалів досудового розслідування в двох томах, із зазначенням кількості сторінок у кожному томі, про що складено відповідний протокол, який містить власноручно зроблені ОСОБА_6 та його захисником ОСОБА_31 записи про їх ознайомлення з матеріалами даного кримінального провадження у повному обсязі, без обмежень в часі.

При цьому згідно наведеного протоколу факт надання доступу до матеріалів досудового розслідування підозрюваний ОСОБА_6 підтвердив підписом 29.11.2022, а захисник - 30.11.2022. Крім того, протокол містить підпис ОСОБА_6 з власноручно написаним записом «з матеріалами ознайомлений», а також містить зауваження захисника щодо слідчого експерименту за участю свідка Заярного (т.2 а/п 167).

Сторона захисту стверджувала, що протокол про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 29 листопада 2022 року фальсифікований, що протягом досудового розслідування ОСОБА_6 знаходився у слідчому ізоляторі, а відповідно до журналу відвідувань ДУ «Хмельницький слідчий ізолятор» того дня до останнього ніхто не приходив, 30 листопада 2022 року слідчий перебував у вказаному слідчому ізоляторі лише 15 хвилин для вручення обвинувального акта, на підтвердження вказаних доводів надавши відповідну довідку ДУ «Хмельницький слідчий ізолятор» від 19 листопада 2023 року (т.5 а/п 143).

Разом з тим, в матеріалах провадження наявні довідки ДУ «Хмельницький слідчий ізолятор», з яких вбачається, що заступник начальника ВРЗСПЖЗО СВ Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_28 відвідував ув`язненого ОСОБА_6 29 та 30 листопада 2022, на підтвердження додані копії з журналів: обліку осіб, які перебувають на території слідчого ізолятора та обліку ув`язнених та засуджених, виведених на слідчі кабінети, перепустки, також ОСОБА_6 у цей час неодноразово відвідував захисник-адвокат ОСОБА_32 - 27.10.2022, 25.11.2022, 12.12.2022, 15.12.2022 (т.5 а/п 107-119).

Крім того, з запиту заступника начальника ВРЗСПЖЗО СВ Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_28 надати дозвіл на зустріч 29.11.2022 в умовах СІЗО із ОСОБА_6 для ознайомлення з матеріалами провадження вбачається, що зустріч відбулась 29.11.2022 (т.5 а/п 105).

При цьому начальник ДУ «Хмельницький слідчий ізолятор» повідомив захиснику - адвокату ОСОБА_8 , що за фактом надання різної інформації на його запит проведено службове розслідування, за результатами якого встановлено факт технічної помилки виконання запитів (т.5 а/п 104).

На запит суду начальник ДУ «Хмельницький слідчий ізолятор» листом від 09.10.2024 року за №10453, повідомив, що 29.11.2022 року та 30.11.2022 ув`язненого ОСОБА_6 відвідував заступник начальника СВ Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_28 (т.5 а/п 52).

Також захисником надано доручення на ім`я начальника ДУ «Хмельницький слідчий ізолятор» на видачу ОСОБА_6 для його доставки до приміщення Хмельницького міськрайонного суду для участі в розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою, яке відбудеться 29.11.2022 о 14.00 (т.5 а/п 106).

Відповідні положення статті 290 КПК України передбачають обов`язок сторони обвинувачення лише надати обвинуваченому, стороні захисту доступ до матеріалів досудового розслідування, тобто створити можливість ознайомитися з цими матеріалами, зробити їх копії або інші відображення. Однак, відповідно до частини першої статті 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав.

Позаяк, при вирішенні питання, в якому обсязі скористатися наданою можливістю ознайомитися з матеріалами досудового розслідування, сторона захисту чинить на власний розсуд, тому правило недопустимості доказів, передбачене частиною 12 статті 290 КПК України, стосується лише ситуації, коли сторона обвинувачення не виконала свій обов`язок надати стороні захисту доступ до матеріалів досудового розслідування, внаслідок чого остання була позбавлена можливості ознайомитися з ними. Однак, це правило не поширюється на ситуацію, коли сторона захисту, маючи доступ до матеріалів кримінального провадження, за власним рішенням відмовилася від ознайомлення з ними повністю або у будь-якій частині.

Навіть якщо припустити, що сторона захисту не знайомилася з речовими доказами, підписаний протокол про надання доступу до матеріалів досудового розслідування є підтвердженням того, що обвинувачений, сторона захисту ознайомилися з усіма матеріалами, з якими вони вважали за потрібне ознайомитися. Факт того, що вони не скористалися доступом до речових доказів, не означає, що сторона обвинувачення не виконала вимоги статті 290 КПК України.

Такі правові висновки неодноразово висловлював Верховний Суд у своїх рішеннях: постанова від 05.03.2019 у справі № 754/8571/17, ухвала від 13.03.2018 у справі № 336/6314/16-к, постанова від 25.11.2021 у справі № 463/3596/16-к.

Таким чином, колегія суддів вважає, що стороні захисту були відкриті матеріали кримінального провадження, відповідно до вимог ст.290 КПК України, обвинувачений та його захисник адвокат ОСОБА_32 в суді першої інстанції не спростовували цей факт, що також підтверджено процесуальними документами. Що містяться у матеріалах провадження, тому відсутні підстави для застосування вимог ч.12 ст.290 КПК України та визнання всіх доказів недопустимими.

Посилання сторони захисту на наявність кримінального провадження №0000086, внесеного в ЄРДР 24.02.2024 за ст.366 ч.1 КК України за заявою ОСОБА_6 та пояснення ОСОБА_28 в цьому провадженні, не можуть бути підставою для спростування вищезазначених висновків щодо відкриття обвинуваченому матеріали кримінального провадження, відповідно до вимог ст.290 КПК України.

Доводи сторони захисту, що в порушення вимог статті 293 КПК України обвинувальний акт вручено ОСОБА_6 слідчим, а не прокурором, тому він не набув статусу обвинуваченого, не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах справи міститься розписка підозрюваного ОСОБА_6 від 30.11.2022, адресована начальнику Ярмолинецького відділу Хмельницької окружної прокуратури про отримання ним копії обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування (т.2 а/п 14).

Що стосується доводів апеляційної скарги захисників щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості та особі обвинуваченого, внаслідок суворості, колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Колегія суддів вважає, що при вирішенні питання про призначення обвинуваченому покарання, його виду та розміру, суд першої інстанції керувався положеннями статей 50, 65-67 КК України, роз`ясненнями, що містяться у пунктах 1-3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року та належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відносяться за класифікацією злочинів до категорії особливо тяжких (передбачено статтею 12 КК), а також конкретні обставини кримінального правопорушення, його наслідки, інформацію про особу обвинуваченого, обставини які пом`якшують та обтяжують покарання, що в сукупності стало підставою до прийняття судом рішення про призначення обвинуваченому покарання у виді позбавленням волі, яке є необхідним та достатнім для його виправлення, а також для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Так, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину (умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині), конкретні обставини правопорушення, особу обвинуваченого, який на обліку у лікарів психіатра чи нарколога не перебуває; за місцем проживання характеризується як такий, що зі слів сусідів перебуває у неприязних відносинах із сусідом ОСОБА_12 та його рідними, із якими постійно конфліктує з різних побутових причин, також періодично зловживає спиртними, після чого стає агресивним, відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №477 від 02.11.2022 року Хмельницької філії судово-психіатричних експертиз ДУ «ІПСПЕМН МОЗ України ОСОБА_6 під час вчинення правопорушення будь-яким психічним розладом, внаслідок якого він не міг усвідомлювати свої дії, передбачати їхні наслідки та керувати ними, не страждав; на даний час будь-яким психічним розладом не страждає, може розуміти значення своїх дій та керувати ними, застосування до нього примусових заходів медичного характеру не потребує, врахувавши думку кожного потерпілих, визнавши обставиною, яка пом`якшує покарання відповідно до статті 66 КК України, усунення заподіяної матеріальної шкоди - витрат на лікування, обставиною, яка обтяжує покарання відповідно до ст.67 КК України, вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, дійшов висновку, що обвинуваченому доцільно призначити покарання відповідно до санкції частини 1 статті 115 КК України у виді позбавлення волі строком на одинадцять років.

На думку колегії суддів, таке покарання, призначене в межах санкції частини 1 статті 115 КК України, є справедливим, індивідуалізованим і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння ним нових правопорушень, цілком відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного, тоді як виправлення обвинуваченого без позбавлення його волі може становити небезпеку для усього суспільства.

Статтею 414 КПК України як одну з підстав зміни вироку визначено невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Так, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

У постанові ВС колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 716/1224/19 роз`яснено, що "явно несправедливе покарання" означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання. Дискреційні повноваження суду обирати покарання повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

З огляду на викладене, захисники не навели належних доводів та аргументів, які б давали підстави вважати, що призначене обвинуваченому покарання є явно не справедливим у цьому випадку, а ті обставини на які посилались захисники, а саме відшкодування матеріальної шкоди, було враховано судом першої інстанції при призначенні покарання та визнано обставиною, що пом`якшує покарання.

Також доводи захисту про наявність таких обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_6 - визнання ним вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних та інших обставин, вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного поводженням та таким, що принижує честь і гідність особи, за наявності системного характеру такого поводження з боку потерпілого, колегія суддів вважає безпідставними, такими, що не встановлені в ході судового розгляду та не підтверджені доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження.

Разом з тим, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника в частині неправомірного стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої ОСОБА_11 800 000 грн. моральної шкоди.

Згідно з положеннями ч. 2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Вирішуючи цивільний позов, суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.

Відповідно до ч.1 ст.1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Право кожної фізичної особи на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів, гарантоване ст.ст. 32, 56 Конституції України.

Згідно положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 р. у справі № 464/3789/17 зазначено, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій.

При вирішенні цивільного позову ОСОБА_11 та ОСОБА_9 та визначенні розміру моральної шкоди суд першої інстанції враховував суть позовних вимог, характер діяння особи, що заподіяла шкоду, моральних та душевних страждань потерпілих, які втратили близьку їм людину (чоловіка та батька відповідно), та визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого на користь кожного потерпілого по 800 000 грн.

При цьому поза увагою суду залишилось, що згідно рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 26 серпня 2003 року, шлюб, зареєстрований 17 червня 1989 року Ярмолинецьким віділом РАГСу між ОСОБА_12 та ОСОБА_11 розірвано, що не заперечувалось потерпілою, тобто з 2003 року та на час події ОСОБА_11 не була дружиною, тобто членом сім`ї чи близьким родичем потерпілого ОСОБА_12 .

З урахуванням наведеного, позов ОСОБА_11 про стягнення з обвинуваченого моральної шкоди не підлягає задоволенню, в цій частині вирок суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга задоволенню.

Разом з тим, з урахуванням вищезазначених вимог закону та судової практики, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції обґрунтовано стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 , який є сином ОСОБА_12 , 800 000 грн. моральної шкоди та 16500 гривень витрат на правову допомогу, що підтверджується наявними в матеріалах кримінального провадження доказами (т.2 а/п 68-81).

Так, суд першої інстанції врахував, що діями ОСОБА_6 , який вбив ОСОБА_12 , спричинені не відновлювальні, особливо глибокі та болісні страждання його синові - ОСОБА_9 . Потерпілий втратив рідну людину, через що зазнав сильних душевних страждань та переживань, змушений був змінити свій звичний уклад життя, докладати додаткових зусиль для його організації. Жодна майнова компенсація не в змозі відновити попередній стан, який існував до вчинення злочину, повернути до життя батька - ОСОБА_12 . Втрата рідної людини є найвищою немайновою втратою, яка не підлягає відновленню. Душевні страждання та вимушеність життєвих змін потерпілого є тяжкими, час та зусилля, необхідні для відновлення їх повноцінного життя є довгими та складними.

Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, яка у відповідності з вимогами ст.ст. 23, 1167, 1168, 1169 ЦК України підлягає відшкодуванню особою, що заподіяла цю шкоду, тобто обвинуваченим, суд виходив із способу заподіяння моральної шкоди, характеру і обсягу моральних страждань потерпілих, із засад розумності, виваженості та справедливості.

Доводи, що ОСОБА_9 не проживав разом з батьком ОСОБА_12 , не перебував у нього на утриманні та батько не перебував на утриманні в сина ОСОБА_9 не заслуговують на увагу, оскільки при відшкодуванні (компенсації) шкоди фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення ці обставини не впливають на право відшкодування, а вирішуються з урахуванням положень статті 23 ЦК України.

На підставі вимог ч.4 ст.1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням кримінального правопорушення.

З огляду на вимоги ч.4 ст.1193, ст..23 ЦК України, доводи захисників, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_9 , не врахував матеріальне становище обвинуваченого, його вік, відсутність будь - яких джерел матеріального забезпечення чи достатніх матеріальних статків, які б могли забезпечити стягнення шкоди в розмірі, визначеному потерпілим,не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню, оскільки розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначено судом з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань ОСОБА_9 , який втратив батька, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, враховуючи вимоги розумності і справедливості.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність апеляційних доводів захисників щодо неправильної кваліфікації дій ОСОБА_6 за частиною 1 статті 115 КК України, перекваліфікації його дій на частину 1 статті 119 КК України або частину 2 ст.121 КК України, а також щодо закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 на підставі пункту 3 частини 1 статті 284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення його винуватості та надмірної суворості призначеного йому покарання, в цій частині судом першої інстанції матеріальний закон застосований правильно, ухвалено законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, апеляційна скарга захисників в цій частині не підлягає задоволенню.

З урахуванням безпідставного задоволення місцевим судом цивільного позову ОСОБА_11 до ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди, вирок в цій частині підлягає скасуванню, з відмовою у задоволенні цивільного позову ОСОБА_11 до ОСОБА_6 про відшкодування завданої моральної шкоди та витрат на правову допомогу.

Керуючись ч.2 ст.376, ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисників обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_7 задовольнити частково.

ВирокЯрмолинецького районного суду Хмельницької області від 21 серпня 2023 року стосовно ОСОБА_6 скасувати в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_11 .

Відмовити у задоволенні цивільного позову ОСОБА_11 до ОСОБА_6 про відшкодування завданої моральної шкоди та витрат на правову допомогу.

В іншій частині вирок суду стосовно ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3