Номер провадження: 11-сс/813/1895/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 , який діє в інтересах власника майна ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2024 року про арешт майна в рамках кримінального провадження кримінального провадження № 0001162, внесеного до ЄРДР 17 вересня 2024 року , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, -

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді було задоволено клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 та накладено арешт із забороною розпорядження на майно, яке належить підозрюваному ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та зареєстроване на ім`я ОСОБА_8 , а саме на земельну ділянку кадастровий номер :01:001:0188, розташовану у межах Антонівської сільської ради Окнянського району Одеської області.

Рішення слідчого судді мотивоване тим, що зазначений об`єкт нерухомості на праві приватної власності належить ОСОБА_8 дружині підозрюваного ОСОБА_9 , який набутий останньої за час перебування ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у шлюбі, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, тому арешт необхідний для конфіскації майна як виду покарання.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_7 , який діє в інтересах власника майна ОСОБА_8 , подав апеляційні скарги, в якій зазначає, що ухвала слідчого судді є незаконна, необґрунтована, невмотивована та такою, що підлягає скасуванню, з огляду на наступне:

- слідчий суддя порушив ч. 1 ст.172 КПК України, оскільки власника майна не було належним чином повідомлено про дату, час судового засідання при розгляді клопотання слідчого про накладення арешту;

- на об`єкт нерухомості не поширюється правове регулювання спільної сумісної власності, оскільки право власності на нього набуте ОСОБА_8 на підставі спадкування.

На підставі наведеного, апелянт просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвали, якою клопотання про арешт майна залишити без задоволення.

Позиції учасників судового розгляду.

Представник власника майна ОСОБА_7 , який діє в інтересах власника майна ОСОБА_8 , надав заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Частина 1 ст. 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесено і засади недоторканості права власності. Згідно з вимогами ст. 16 КПК позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення ухваленого в порядку, передбаченому КПК.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Згідно з положеннями ст.170 КПК арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно з вимогами ст.ст. 94, 132, 173 КПК повинен врахувати правову підставу для арешту майна, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

На переконання колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання прокурора про накладення арешту на майно не в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.

Так, у клопотанні прокурора зазначено, що відділом розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого управління ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0001162 розпочатого 17.09.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

В рамках вказаного кримінального провадження 01.11.2024 року ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, тобто одержання службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди за невчинення такою службовою особою в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданого їй службового становища.

В подальшому прокурор звернувся з клопотанням про арешт земельної ділянки, яка зареєстрована на ім`я ОСОБА_8 , на підставі аналізу змісту клопотання, прокурор визначив метою накладення арешту конфіскація майна, як виду покарання (п. 3 ч. 2 статті 170 КПК України).

Представник власника майна ОСОБА_7 , який діє в інтересах власника майна ОСОБА_8 , в апеляційній скарзі не ставить під сумнів висновки оскаржуваної ухвали щодо обґрунтованості повідомленої ОСОБА_9 підозри, а також щодо інших обставин, які підлягають встановленню при вирішенні питання про накладення арешту на майно, посилаючись лише на необґрунтованість накладення арешту на земельну ділянку, яка зареєстроване на ім`я ОСОБА_8 , та визнане слідчим суддею спільною сумісною власністю. Отже, перегляд оскаржуваної ухвали здійснюється виключно в частині правильності зазначених висновків та в межах доводів апеляційної скарги.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах зазначених доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно вимог ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України (далі КК України), може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Питання наявності у особи, на майно якої накладається арешт, статусу підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, у випадку арешту майна на підставі п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК Кодексу, є передумовою для правомірності такого арешту.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена.

Згідно з ч.1 ст.60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отже, щодо майна, набутого за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Положення ст. 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно - правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, є особистою приватною власністю кожного з них.

Однак, з метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості, СК України містить і винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до п.2 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

З матеріалів провадження встановлено, що підозрюваний ОСОБА_9 перебуває у шлюбі з ОСОБА_8 з 13.06.1992 і до цього часу шлюб між ними не розірваний.

Відповідно до довідки 398431350 від 09.10.2024 з Державного реєстра речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка кадастровий номер :01:001:0188, розташована у межах Антонівської сільської ради Окнянського району Одеської області, на праві приватної власності належить ОСОБА_8 , яка набута нею у 2020 році у порядку спадкування (зворот а.с.29 т.1).

За таких обставин, апеляційний суд наголошує на тому, що слідчий суддя у даному випадку був позбавлений законних підстав для задоволення клопотання прокурора про арешт майна, оскільки у даному випадку підлягає встановленню не лише факт спільної сумісної власності подружжя, але й обставини набуття ОСОБА_8 дружиною підозрюваного ОСОБА_9 майна, на яке прокурор просить накласти арешт.

Згідно з положеннями ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Доводи апелянта про те, що, в порушення ч. 1 ст. 172 КПК України, клопотання про арешт майна розглядалось слідчим суддею без участі власника майна, є слушними, однак апеляційним судом створені всі умови для відновлення та реалізації права на захист та доступу до суду власника майна.

Приписами п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Пункт 2 ч. 1 ст. 409 КПК України встановлює, що підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

В свою чергу, п. 1 ч. 1 ст. 411 КПК України встановлює, що судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Отже, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді скасуванню із постановленням нової про відмову в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.

Керуючись ст.ст. 170-173, 370, 404, 405, 407, 409, 411, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 , який діє в інтересах власника майна ОСОБА_8 , - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2024 року про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0001162, внесеного до ЄРДР 17 вересня 2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 про арешт земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0188, розташованої у межах Антонівської сільської ради Окнянського району Одеської області.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4