Справа № 930/2820/24
Провадження №11-кп/801/411/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

із секретарем судового засідання ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

захисника-адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 09 січня 2025 року, яким застверджено угоду про визнання винуватості, укладену 31.10.2024 року між прокурором Немирівської окружної прокуратури ОСОБА_9 та обвинуваченим ОСОБА_8 та

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с . Печера Тульчинського району Вінницької області, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого,-

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 197-1 КК України, та засуджено до покарння у виді штрафу у розмірі 300 (трьохсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 5100,00 грн.

Вирішено долю речових доказів.

ВСТАНОВИВ:

До Немирівського районного суду Вінницької області надійшла угода про визнання винуватості, яка була укладена 31.10.2024 року між прокурором Немирівської окружної прокуратури ОСОБА_9 та обвинуваченим ОСОБА_8 у присутності захисника ОСОБА_7 .

За змістом угоди про визнання винуватості встановлено, що ОСОБА_8 , маючи умисел, спрямований на самовільне зайняття земельних ділянок, починаючи з квітня 2024 року, більш точної дати під час досудового розслідування не встановлено, в порушення вимог ст. ст. 78, 93, 116, 123-126 Земельного кодексу України, ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», що регламентують набуття і реалізацію права на землю, при відсутності відповідного рішення уповноваженого органу та державної реєстрації набуття необхідних та достатніх прав на володіння, користування чи розпорядження земельною ділянкою як власник чи як особа, якій надано право постійно чи тимчасово володіти і користуватися нею, умисно, з корисливих мотивів, самовільно зайняв частину земельної ділянки, площею 17,3662 га сільськогосподарського призначення, державної форми власності, яка входить до земельної ділянки за кадастровим номером :02:001:0654, розташованої на території Немирівської територіальної громади Вінницького району Вінницької області.

Вказану земельну ділянку ОСОБА_8 використовував для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а саме з метою вирощування соняшнику, без наявності відповідного розпорядження органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, про їх передачу у власність або у надання у користування (оренду) та за відсутності вчиненого правочину щодо вказаних земельних ділянок.

Вказаними умисними діями ОСОБА_8 заподіяно шкоду Немирівській територіальній громаді в особі Немировської міської ради Вінницької області, в розмірі 191 827,22 грн., що більше ніж у 100 разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

Відповідно до умов вищевказаної угоди ОСОБА_8 беззастрежно визнає свою винуватість у вчинені злочину в обсязі пред`явленого обвинувачення. Також було узгоджене питання про призначення ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 197-1 КК України у вигляді штрафу у розмірі від 200 (двохсот) до 300 (трьохсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, або пробаційним наглядом на строк до 2-х років.

Крім того, сторони погодились із обмеженням процесуальних прав на оскарження вироку відповідно положенням ст.473 ч.2 КПК України, для підозрюваного також його відмова від здійснення прав, передбачених абзацами 1 та 4 п.1 ч.4 ст. 474 КПК України.

Затверджуючи угоду про визнання винуватості, суд першої інстанції зазначив, що існує достатньо підстав для затвердження угоди про визнання винуватості, яка була укладена 31.10.2024 року між прокурором Немирівської окружної прокуратури ОСОБА_9 та обвинуваченим ОСОБА_8 . При визначенні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , з урахуванням санкції ч. 1 ст. 197-1 КК України, суд, оцінюючи обставини, спосіб та мотив скоєного злочину, характер та ступінь тяжкості, а також суспільну небезпеку вчиненого діяння, приймаючи до уваги особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, вину визнав в повному обсязі, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, шкоду відшкодував, приймаючи до уваги умови угоди про визнання винуватості, вважав за доцільне призначити покарання у виді штрафу у розмірі 300 (трьохсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 5100,00 грн.

До апеляційного суду надійшла апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , в якій він просить змінити вирок суду,а саме із резолютивної частини вироку посилання на «Речові докази: 27220 кг. зерна соняшника, переданого на відповідальне зберігання обвинуваченому ОСОБА_8 - конфіскувати в дохід держави" - виключити.

В обґрунтування вимог поданої апеляційної скарги адвокат, не оспорюючи доведеності вини та правильності кваліфікацій дій ОСОБА_8 , посилається на незаконність вироку суду в частині конфіскації зерна соняшника, переданого на відповідальне зберігання обвинуваченому.

ОСОБА_8 , маючи умисел спрямований на самовільне зайняття земельних ділянок, починаючи з квітня 2024 року, в порушення вимог ст. ст. 78, 93, 116, 123-126 Земельного кодексу України, ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», самовільно зайняв частину земельної ділянки, площею 17,3662 га. сільськогосподарського призначення державної форми власності, яка входила до земельної ділянки за кадастровим номером :02:001:0654, розташованої на території Немирівської територіальної громади Вінницького району Віницької області.

Вказану земельну ділянку ОСОБА_8 використовував для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а саме з метою вирощування соняшнику, без наявності відповідного розпорядження органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, про їх передачу у власність або у надання у користування (оренду) та за відсутності вчиненого правочину щодо вказаних земельних ділянок.

Вказаними умисними діями ОСОБА_8 заподіяно шкоду Немирівській територіальній громаді в особі Немирівської міської ради Вінницької області в розмірі 191821.22 гривень, що більше ніж у 100 разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

В обвинувальному акті відносно обвинуваченого, а також в тексті підписаної Угоди чітко була вказана важлива обставина як «добровільне відшкодування завданого збитку». Ця обставина була визначальною при підписанні Угоди про визнання винуватості в контексті вибору покарання, яке, на думку прокурора, необхідно понести обвинуваченому за скоєнні ним дії.

Про відшкодування завданих збитків також підтвердив представник потерпілого по справі Немирівської міської ради при розгляді Угоди у судовому засіданні.

В описовій частині вироку суду також зазначено, що є факт «добровільного відшкодування збитків».

Зазначає, що суд в описовій частині вироку зовсім не обґрунтував, чому вказані речові докази необхідно конфіскувати в дохід держави, обмежившись лише зазначенням, що «питання про долю речових доказів вирішити в порядку ст. 100 КПК України».

Крім того, добровільно сплативши на користь Немирівської міської ради суму розрахованих збитків у розмірі 191 827,22 гривень і в разі конфіскації в дохід держави 27 220 кг. зерна сонятника (імовірною вартістю біля 250 000 гривень), які фактично належать обвинуваченому ОСОБА_8 , створюється юридична ситуація подвійного покарання одного виду (матеріальна/цивільна відповідальність) за одне і те ж діяння.

Заслухавши доповідь головуючого судді, захисника-адвоката ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу, міркування прокурора, який зазначив, що вирок суду першої інстанції є законним, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до п. 1ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Положеннями ч. 4 ст.469КПК України передбачено, що угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

Згідно оскаржуваного вироку, 31.10.2024 року між прокурором Немирівської окружної прокуратури ОСОБА_9 та обвинуваченим ОСОБА_8 у присутності захисника ОСОБА_7 було укладено угоду про визнання винуватості.

Із вищевказаної угоди вбачається, що ОСОБА_8 беззаперечно визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України.

Судом з`ясовано, що обвинувачений розуміє права, визначені п.1 ч. 4ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ч.2ст. 473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом та останній погодився на призначення покарання, визначеного в угоді про визнання винуватості укладеної між прокурором та підозрюваним, що підтверджує звукозапис судового засідання.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_10 , захисник ОСОБА_7 та прокурор укладену угоду про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим від 31.10.2024 в судовому засіданні підтримали, просили її затвердити.

Відповідно до положень ч.6ст. 474 КПК України, суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді, окрім того, міра покарання визначена відповідно дост. 65 КК України, враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного.

Як вбачається з ч. 1 ст. 475 КК України, якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.

Тобто, обов`язкові умови розгляду справи на підставі угоди про визнання винуватості в порядку ст. 474 КПК України, судом першої інстанції дотримано в повному обсязі, а саме, судом призначено покарання, узгоджене сторонами угоди, та затверджено судом угоду у провадженні, в якому згідно з ч. 4 ст.469 КПК України угода може бути укладена.

Доводи апелянта про те, що угодою та вироком не зазначено в мотивувальній частині про конфіскацію майна - зерна соняшника, проте про конфіскацію зазначено у резолютивній частині, що, на його думку, є істотним порушенням вимог кримінального та кримінально-процесуального закону, колегія суддів вважає такими, що знайшли своє підтвердження у межах апеляційного розгляду.

Так, згідно з п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України у резолютивній частині вироку зазначається, зокрема, рішення щодо речових доказів і документів та спеціальної конфіскації.

Питання про долю речових доказів відповідно до ч. 9 ст. 100 КПК вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

При цьому, з огляду на відокремлення вирішення питань про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів через використання розділового знаку «,» чи сполучників «та», «і», зокрема у ст. 100 КПК та абз. 9 п.2 ч.4 ст.374 КПК, де визначається зміст резолютивної частини вироку, з урахуванням того, що змістовно речові докази та предмет спеціальної конфіскації схожі між собою, слід їх відмежовувати, виходячи з положень ст. 961 КК України в частині правових наслідків застосування спеціальної конфіскації, а саме передання її предметів у власність (дохід) держави. Із цього слідує, що предмет спеціальної конфіскації є річчю матеріального світу, яка має грошовий еквівалент, або щодо неї можна провести грошову оцінку та звернути в дохід держави.

Згідно з ч. 9 ст. 100 КПК України питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

При цьому гроші, цінності та інше майно, які підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфіскуються.

Верховний Суд у своїй постанові від 9 квітня 2019 року у справі№ 138/2740/16-к звернув увагу на те, що перед тим, як визначити справедливий баланс між інтересом особи, котрій належить майно, та інтересом суспільства у боротьбі зі злочинністю, суд, вирішуючи питання про спеціальну конфіскацію, має перш за все встановити, чиї майнові інтереси постраждають у випадку конфіскації такого майна.

З вироку суду вбачається, що ОСОБА_8 самовільно зайняв земельну ділянку, задавши шкоди її власнику. Після самовільного зайняття ділянки ОСОБА_8 незаконно використовував її на власний розсуд, а саме для ведення сільськогосподарського виробництва.

Постановою заступника начальника СВ ВП №5 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_11 від 14.10.2024 27220 кг. зерна соняшника, переданого на відповідальне зберігання обвинуваченому ОСОБА_8 визнано речовим доказом.

Вищезгаданий урожай соняшника має значення та ознаки речового доказу у кримінальному провадженні № 0000052 від 09.06.2023, а тому відповідно до п. 1 ч. 9 ст. 100 КПК України підлягає конфіскації.

Отже, судом вірно в резолютивній частині вироку зазначено про конфіскацію майна - зерна соняшника, яке визнано речовим доказом.

За таких обставин, колегією суддів не встановлено істотного порушення вимог кримінального процесуального законодавства чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які є підставою для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції.

В зв`язку з викладеним, апеляційна скарга адвоката ОСОБА_7 не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , - залишити без задоволення.

Вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 09 січня 2025 року відносно ОСОБА_8 , - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного Кримінального Суду в складі Верховного Суду протягом 3-х (трьох) місяців з дня її проголошення.

С у д д і

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4