Номер провадження: 11-сс/813/699/25
Справа № 522/6647/16 1-кс/522/7716/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

20 березня 2025 року м. Одеса

Суддя-доповідач Одеського апеляційного суду ОСОБА_2 , розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2016 року про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000250, внесеного до ЄРДР 07 квітня 2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України,-

установив:

Зміст оскарженого судового рішення.

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2016 року було задоволено клопотання слідчого в ОВС першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Одеської області ОСОБА_4 та накладено арешт на майно підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме:

- на автомобіль марки Mercedes-Benz C180, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

- на квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1 .

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що ухвалу суду є незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню в частині накладення арешту на квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , оскільки остання є власником 147/1000 часток вказаної квартири.

Мотиви апеляційного суду.

Дослідивши апеляційну скаргу та додатки до неї, доходжу висновку, що апеляційна скарга підлягає поверненню особі, яка її подала з наступних підстав.

Положення ст. 2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, одним із завдань є забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до положень ст. 7 КПК України зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень, змагальність сторін, диспозитивність та розумність строків розгляду справи.

Згідно зі ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Частина 1 ст. 24 КПК України встановлює, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому КПК України.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК України ухвала слідчого судді про арешт майна може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Відповідно до ч. 7 ст. 173 КПК України підозрюваний, обвинувачений, треті особи мають право на захисника, право оскаржити судове рішення щодо арешту майна.

За таким обставин, власник майна, щодо якого вирішується питання про арешт, є особою прав, свобод та інтересів якої стосується судове рішення, а отже, належить до категорії «інші особи», які вправі подати апеляційну скаргу на рішення слідчого судді.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 3 КПК України, досудове розслідування починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направлення до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Суддею-доповідачем встановлено, що в рамках кримінального провадження №0000250, внесеного до ЄРДР 07 квітня 2016 року, 29 вересня 2022 року Суворовським районним судом м. Одеси ухвалено вирок, яким ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.368 КК України, на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України визнано не винним та виправдано, оскільки не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення (справа № 523/9955/16-к, провадження №1-кп/523/79/22).

Частиною 4 ст.174 КПК України передбачено, що суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Статтею 374 КПК України передбачено, що у разі ухвалення вироку суд зобов`язаний вирішити питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження.

Дослідивши зміст резолютивної частини вироку Суворовського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2022 року суддя-доповідач встановив, що суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок, не вирішив питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження.

Разом із тим, за приписами частини 4 ст. 132 КПК України ухвала слідчого судді або суду про застосування заходів забезпечення кримінального провадження припиняє свою дію після закінчення строку її дії, скасування запобіжного заходу, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Водночас, суддя-доповідач звертає увагу на те, що досудове розслідування, в рамках кримінального провадження якого накладено арешт на квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , завершено шляхом скерування обвинувального акта до суду, та за наслідками якого ухвалено виправдувальний вирок, який наразі є предметом апеляційного оскарження за апеляційною скаргою прокурора. А відтак, суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості розгляду апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000250, внесеного до ЄРДР 07 квітня 2016 року, після закінчення досудового розслідування.

Враховуючи, що діючим КПК України не врегульовано питання щодо повноважень суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді, поданої після завершення досудового розслідування, вважаю, що у даному випадку необхідно застосувати дію статті 7 та 9 КПК України.

Так, ч.6 ст.9 КПК України передбачено, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 КПК України.

Відповідно до положень ст.7 КПК України зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, законність, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень, публічність, диспозитивність, гласність і відкритість судового провадження та його розумність строків.

Пунктом 3 ч.3 ст.399 КПК України передбачено, що апеляційна скарга повертається, якщо вона не підлягає розгляду в цьому суді апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене, суддя-доповідач дійшов висновку про те, що апеляційну скаргу слід повернути особі, яка її подала.

Разом з тим, суддя-доповідач вважає за необхідне зазначити наступне.

За юридичними позиціями Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003); суди здійснюють правосуддя з метою забезпечення захисту прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави (абзац 2 пп. 3.1 п. 3 мотивувальної частини Рішення від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009).

Право на судовий захист є фундаментальним правом людини, яке є гарантією захисту її прав, свобод і законних інтересів, а рівень його забезпеченості характеризує демократизм держави та її правовий характер.

У кримінальному судочинстві, де стикаються публічні та приватні інтереси, виникає потреба у створенні таких механізмів реалізації права на судовий захист, які забезпечували б ефективне поновлення прав особи, були максимально пристосовані для вирішення його завдань на всіх етапах провадження.

Як визначено ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Гарантії захисту та порядок відновлення порушеного права на власність мають своє відображення у кримінальному процесуальному законодавстві України.

Так, згідно з ч. 1 ст. 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Як визначено ч. 2 ст. 24 КПК України гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

Конституційний Суд України у Рішенні від 8 квітня 2015 року № 3-рп/2015 сформулював юридичну позицію, за якою обмеження права на апеляційне оскарження рішення суду не може бути свавільним та несправедливим; таке обмеження має встановлюватися виключно Конституцією та законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленим суспільною потребою досягнення цієї мети, пропорційним та обґрунтованим; у разі обмеження права на оскарження судових рішень законодавець зобов`язаний запровадити таке нормативне регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію права на судовий захист і не порушувати сутнісний зміст такого права (абзац 3 пп. 2.2 п. 2 мотивувальної частини).

Також у Висновку від 20 січня 2016 року № 1-в/2016 Конституційний Суд України зауважив, що особі має бути гарантовано право на перегляд її справи судом апеляційної інстанції; після апеляційного розгляду справи сторони судового процесу можуть бути наділені правом оскаржити судові рішення першої та апеляційної інстанцій до суду касаційної інстанції у випадках, визначених законом, що сприятиме забезпеченню реалізації принципу верховенства права (абзац 2 пп. 3.6.3 пп. 3.6 п. 3 мотивувальної частини).

Відповідно до принципу верховенства права держава має запровадити таку процедуру апеляційного перегляду справ, яка забезпечувала б ефективність права на судовий захист, зокрема давала б можливість відновлювати порушені права і свободи та максимально запобігати негативним індивідуальним наслідкам можливої судової помилки.

Відповідно до положень ст. 392 КПК України вирок суду першої інстанції підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Коло осіб, які мають право подати апеляційну скаргу, визначено ст. 393 КПК України. Пунктом 10 цієї норми передбачено, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених цим Кодексом.

Одним із учасників як кримінального, так і судового провадження є третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт(п. 25, 26 ч. 1 ст. 3 КПК).

У ст. 64-2 КПК визначається зміст і процесуальний статус третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт.

За таким обставин, ОСОБА_3 , як власник майна, на яке накладено арешт в рамках кримінального провадження №0000250, внесеного до ЄРДР 07 квітня 2016 року, є особою права, свободи та інтереси якої стосується вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2022 року, а отже, належить до категорії «інші особи», які вправі подати апеляційну скаргу на вказане судове рішення в частині порушених прав, свобод та інтересів.

На підставі викладеного, керуючись статтями ст. 3, 9, 309, 370-372, 399 КПК, суддя-доповідач,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2016 року про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000250, внесеного до ЄРДР 07 квітня 2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, повернути апелянту.

Копію ухвали разом з апеляційною скаргою та усіма додатками до неї невідкладно надіслати апелянту.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців.

Суддя Одеського апеляційного суду ОСОБА_2