УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 554/10684/22

провадження № 51-4004ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 19 червня 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 18 червня 2024 року у кримінальному провадженні № 0001506 щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця і жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу

за вироком Октябрського районного суду м. Полтави

від 30 березня 2020 року за ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, звільненого на підставі ст. 75 цього Кодексу від відбування покарання

з випробуванням із встановлення іспитового строку тривалістю 2 роки,

засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186, ч. 2 ст. 190 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 19 червня 2023 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 4 ст. 185 КК - на строк 5 років; ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК -

на строк 7 років; ч. 2 ст. 190 КК - на строк 2 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК із урахуванням ст. 72 цього Кодексу за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Строк покарання ОСОБА_4 ухвалено рахувати з 20 жовтня 2022 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_4 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення у цій справі із розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення за період часу з 20 жовтня 2022 року по 19 червня 2023 року відповідає один день позбавлення волі.

Вирішено питання щодо цивільного позову, долі речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 20 липня 2022 року приблизно о 14:54, перебуваючи на території житлового господарства, розташованого на АДРЕСА_2 , діючи таємно, повторно, в умовах воєнного стану, скориставшись тим, що його дій ніхто не помічає, шляхом вільного доступу зі столу, розміщеного на подвір`ї перед входом до приміщення господарчої будівлі, викрав мобільний телефон марки «HUAWEI P30» вартістю

1400 грн, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_5 матеріальну шкоду на вказану суму.

Крім того, ОСОБА_4 28 липня 2022 року приблизно об 11:00, перебуваючи

на території «Центрального критого ринку м. Полтава», розташованого

на вул. Новобазарній, 37, у м. Полтаві, діючи таємно, повторно, в умовах воєнного стану, скориставшись тим, що його дій ніхто не помічає, шляхом вільного доступу викрав з торгового прилавку грошові кошти у розмірі 3000 грн, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим

на власний розсуд, чим завдав потерпілій ОСОБА_6 матеріальну шкоду

на вказану суму.

Крім цього, ОСОБА_4 10 серпня 2022 року приблизно о 15:50, перебуваючи на АДРЕСА_3 , діючи таємно, повторно, в умовах воєнного стану, скориставшись тим, що його дій ніхто не помічає, шляхом вільного доступу викрав чоловічу сумку, в якій знаходилися «Мас Воок Аіr 13» та 150 доларів США, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 31 614,62 грн.

Крім того, ОСОБА_4 13 серпня 2022 року приблизно об 11:20, перебуваючи

у приміщенні магазину « Оптовичок » на вул. Європейській, 104, у м. Полтаві , діючи таємно, повторно, в умовах воєнного стану, скориставшись тим, що його дій ніхто не помічає, шляхом вільного доступу викрав мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi Note 9 Polar White 4 GB RAM, 128 ROM» вартістю 4500 грн, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим

на власний розсуд, чим завдав потерпілій ОСОБА_8 матеріальну шкоду

на вказану суму.

Крім цього, ОСОБА_4 13 серпня 2022 року приблизно об 11:20, перебуваючи

у приміщенні магазину « Оптовичок » на вул. Європейській, 104 у м. Полтаві , діючи таємно, повторно, в умовах воєнного стану, скориставшись тим, що його дій ніхто не помічає, шляхом вільного доступу викрав мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi Note 9 Polar White 4 GB RAM, 128 ROM» вартістю 4500 грн, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим

на власний розсуд, чим завдав потерпілій ОСОБА_8 матеріальну шкоду

на вказану суму.

Крім того, ОСОБА_4 16 серпня 2022 року приблизно о 16:00, перебуваючи

у складському приміщенні на АДРЕСА_5 під приводом оренди електричного-будівельного інструменту, уклавши замовлення-зобов`язання № 1 з ОСОБА_9 , в умовах воєнного стану шляхом обману та зловживання довірою заволодів генератором бензиновим «Vitals JBS 3.0b», «Dewalt D25902K» та електричним подовжувачем, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 30 650 грн.

Крім цього, ОСОБА_4 20 жовтня 2022 року приблизно о 15:16, перебуваючи в приміщенні кафе-бару «Пеньки», розташованого на

АДРЕСА_6 , діючи повторно, в умовах воєнного стану, відкрито викрав жіночу сумку коричневого кольору вартістю 625 грн та мобільний телефон «OPPO» вартістю 2426,67 грн, належні ОСОБА_10 , після чого вибіг з приміщення кафе-бару.

При цьому ОСОБА_4 виконав усі дії, які він вважав необхідними

для доведення злочину до кінця, однак злочин не було закінчено з причин,

які не залежали від його волі, оскільки останній був затриманий перехожими громадянами неподалік вищевказаного закладу.

Полтавський апеляційний суд ухвалою від 18 червня 2024 року змінив зазначений вирок щодо ОСОБА_4 в частині призначеного йому покарання, а саме постановив призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі:

за ч. 4 ст. 185 КК - на строк 5 років; ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК із застосуванням ч. 3 ст. 68 цього Кодексу - на строк 6 років 8 місяців; ч. 2 ст. 190 КК - на строк 2 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначив ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 8 місяців.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК зарахував ОСОБА_4 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення у цій справі з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення за період з 20 жовтня 2022 рок по 18 червня

2024 року відповідає один день позбавлення волі. Постановив строк покарання

ОСОБА_4 рахувати з 20 жовтня 2022 року.

Постановив виключити з вироку Октябрського районного суду м. Полтави

від 19 червня 2023 року щодо ОСОБА_4 повторно інкримінований епізод

від 13 серпня 2022 року за ч. 4 ст. 185 КК, а також посилання на вчинення обвинуваченим особливо тяжкого злочину та обтяжуючу обставину - вчинення злочину повторно. В іншій частині вирок суду залишив без змін.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Засуджений ОСОБА_4 у касаційній скарзі, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого через суворість, просить змінити оскаржені рішення та призначити йому покарання із урахуванням положень ст. 69 КК нижче нижчої межі.

Свої вимоги засуджений мотивує тим, що суди не врахували його позитивну характеристику з місця роботи, незадовільний стан здоров`я, те, що він визнав свою вину у вчиненому, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, позитивно поводив себе під час судового та апеляційного розгляду кримінального провадження щодо нього, завдану шкоду або відшкодував особисто, або викрадені речі були повернуті працівниками поліції потерпілим і перебували у гарному стані,

а тому претензій вони до нього не мають, а також думку прокурора, який вбачав

за можливе призначити йому покарання за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК із застосуванням положень ст. 69 цього Кодексу. Вважає, що з урахуванням вищенаведеного є всі підстави для призначення йому покарання на підставі ст. 69 КК.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186, ч. 2 ст. 190 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи засудженого ОСОБА_4 щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого через суворість, а також про можливість застосування до нього положень ст. 69 КК колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій,

їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно

до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Статтею 69 КК регламентовано, що за наявності декількох обставин,

що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання,

не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин,

що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається зі змісту оскаржених судових рішень, суд першої інстанції

під час призначення покарання ОСОБА_4 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості скоєних кримінальних правопорушень, конкретні обставини їх вчинення, дані

про особу винного, який на обліках у нарколога або психіатра не перебуває, раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів, однак, на шлях виправлення не став та вчинив нові злочини, не має міцних соціальних зв`язків та постійного місця роботи і доходу, а також взяв до уваги поведінку

ОСОБА_4 до вчинення кримінальних правопорушень і після цього, наявність обставин, що пом`якшують покарання, якими визнав щире каяття та часткове відшкодування збитків, та обтяжуючу покарання обставину - вчинення кримінальних правопорушень повторно.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов переконання,

що виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень можливо лише в умовах ізоляції

від суспільства, а тому призначення йому покарання у виді позбавлення волі,

як зазначив суд, буде необхідним й достатнім для його соціальної реабілітації.

Крім того, зважив суд першої інстанції і на можливість застосування положень

ст. 69 КК під час призначення ОСОБА_4 покарання, однак з урахуванням вищенаведеного підстав для цього не вбачав.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4

за апеляційними скаргами захисника та прокурора, дійшов висновку

про необхідність зміни вказаного судового рішення.

Як убачається з оскарженої ухвали, суд апеляційної інстанції вказав на те,

що відповідно до вироку в частині «формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним», помилково зазначено двічі один і той самий епізод, інкримінований ОСОБА_4 , а саме епізод за 13 серпня 2022 року.

Також, як вказала колегія суддів, судом першої інстанції помилково в частині «мотиви призначення покарання» вказано, що судом враховано характер і ступінь тяжкості злочинів, які відносяться до нетяжких, тяжких та особливо тяжких злочинів, які вчиненні в умовах воєнного стану. Проте дослідженням тексту вироку встановлено, що обвинуваченому ОСОБА_4 не було інкриміновано під час досудового розслідування злочинів, які відповідно до ст. 12 КК відносяться

до особливо тяжких.

Крім того, зазначив апеляційний суд і про те, що, як вбачається з вироку,

обираючи покарання, суд врахував як обтяжуючу покарання обставину те,

що ОСОБА_4 вчинив злочини повторно, хоча ця кваліфікуюча обставина охоплюється диспозиціями статей КК, за які засуджено ОСОБА_4 , та

не може виступати додатковою обставиною, яка обтяжує його покарання.

З огляду на вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку

про необхідність виключення із вироку щодо ОСОБА_4 повторно інкримінованого епізоду від 13 серпня 2022 року за ч. 4 ст. 185 КК, а також посилання на вчинення обвинуваченим особливо тяжкого злочину та обтяжуючу обставину - вчинення злочину повторно.

Крім того, апеляційний суд звернув увагу і на те, що судом першої інстанції призначено покарання ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Разом із тим, відповідно до ч. 3 ст. 68 КК у разі засудження особи за замах на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК.

Однак, під час ухвалення вироку, як зазначила колегія суддів, судом першої інстанції не враховано вказані положення, що потягло за собою неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на наведене, апеляційний суд змінив вирок щодо ОСОБА_4

в частині призначеного йому покарання за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК, визначивши його із врахуванням положень ч. 3 ст. 68 цього Кодексу у виді позбавлення волі

на строк 6 років 8 місяців та застосувавши положення ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначив ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років

8 місяців.

При цьому апеляційний суд, перевіряючи доводи касаційної скарги захисника щодо необхідності пом`якшення покарання ОСОБА_4 та необхідності застосування положень ст. 69 КК, вказав на те, що судом першої інстанції належним чином дотримано положення статей 50, 65 КК під час призначення йому покарання. Зокрема, як ствердив суд апеляційної інстанції, із мотивувальної частини вироку видно, що місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_4 злочинів, конкретні обставини провадження, дані про особу винного, наявність обставин, що пом`якшують покарання, якими визнані щире каяття, часткове відшкодування збитків, та відсутність обставин, що його обтяжують. Водночас, матеріали провадження вказують на те, що ОСОБА_4 після притягнення

до кримінальної відповідальності за попередній злочин проти власності на шлях виправлення не став та повторно вчинив крадіжки майна громадян, що свідчить

про його стійку антисоціальну спрямованість.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, призначене ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі без застосування положень ст. 69 КК

є справедливим, достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та запобіганню вчиненню ним нових злочинів, і не є надмірно суворим.

Постановлена у кримінальному провадженні ухвала є належно вмотивованою та обґрунтованою, її зміст відповідає вимогам ст. 419 КПК, у ній наведено мотиви,

з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався під час

її постановлення.

З наведеними висновками в оскарженій ухвалі погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Таким чином, Суд не вбачає підстав для зміни оскаржуваних судових рішень внаслідок невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого, та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість.

В касаційній скарзі засудженого не наведено переконливих доводів

на обґрунтування невиправданої суворості призначеного йому покарання та необхідності зміни покарання шляхом застосування положень ст. 69 КК.

Також стосовно доводів засудженого суд зауважує, що позиція прокурора

у судовому засіданні щодо призначення покарання не є обов`язковою для суду,

і не має над обставинами, передбаченими ст. 65 КК, юридичної переваги.

Крім того, позитивна характеристика з місця роботи, незадовільний стан здоров`я, а також те, що ОСОБА_4 добре поводив себе під час судового та апеляційного розгляду кримінального провадження щодо нього не є тими обставинами, що істотно знижували б ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та давали б можливість застосувати під час призначення покарання останньому положення ст. 69 КК.

Таким чином, підстав для застосування ст. 69 КК з урахуванням усіх доводів засудженого у касаційній скарзі колегія суддів касаційного суду не вбачає.

Доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону,

які були би безумовними підставами для скасування оскаржених вироку та ухвали, касаційна скарга засудженого не містить.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Октябрського районного суду

м. Полтави від 19 червня 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду

від 18 червня 2024 року щодо нього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3