печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2024 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

представників власників майна ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання заступника начальника третього відділу процесуального керівництва Департаменту організації, процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях про злочини, вчинені у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках, Офісу Генерального прокурора, ОСОБА_3 , про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000158,

В С Т А Н О В И В :

Прокурор Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва із клопотанням про накладення арешту на майно, що було вилучено в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , з метою збереження речових доказів.

В судовому засіданні прокурори підтримали доводи клопотання та просили його задовольнити. В обґрунтування клопотання вказали, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 31.08.2023 у справі №757/37250/23-к задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на майно, яке належить ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Крім того, ухвалою Київського апеляційного суду від 10.10.2023 у справі №11-сс/824/56582023 за апеляційними скаргами представників власника майна зазначену ухвалу слідчого судді Печерського районного суду скасовано та відмовлено у задоволенні клопотання прокурора. Зазначене рішення Київського апеляційного суду від 10.10.2023 обґрунтовано виключно тим, під час проведення обшуку не дотримано процесуальних гарантій ОСОБА_7 як адвоката і втручання в діяльність адвоката є передчасним. Разом з цим, акцентували увагу на тому, що такі висновки суду апеляційної інстанції не узгоджуються з висновками Верховного Суду, які були викладені у справі №199/732/19 постанова від 23.07.2024. Також вказали, що вилучене майно має доказове значення у цьому кримінальному провадженні, що підтверджується висновками експертизи. а отже на переконання сторони обвинувачення існує достатньо підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на вилучене під час обшуку майно.

Представники власника майна у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні клопотання прокурора, оскільки майно було вилучено у адвоката з порушенням процедури обшуку. Також зазначили, що після зняття апеляційним судом арешту з вилученого майна, вони як довірителі власника майна звертались до органу досудового розслідування задля повернення вилучених речей, однак речі так і не змоги отримати.

Вислухавши пояснення учасників провадження, дослідивши матеріали клопотання, суд приходить до наступного висновку.

Статтею 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч.5 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Згідно ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до положень ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Нормою ст.41 Конституції України встановлюється непорушність права особи на володіння, користування і розпорядження своєю власністю.

Слідчим суддею встановлено, що під час обшуку, проведеного 23.08.2023 на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 28.07.2023 у справі № 757/32363/23-к за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , у тому числі, вилучено:мобільний телефон iFhone 14 Pro Max, яким користується ОСОБА_8 ;мобільний телефон iFhone 14 Pro, ІМЕІ НОМЕР_1 , яким користується ОСОБА_9 ;мобільний телефон iFhone 14 Pro Max, яким користується ОСОБА_8 ; ноутбук Мас book Pro серійний № СО2D61XYMD6M із зарядним пристроєм до нього, яким користується ОСОБА_7 ;аркуш паперу на якому міститься логін на пароль до Apple id.

Постановою від 24.08.2023 вищезазначені речі визнані речовим доказом у справі.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 31.08.2023 у справі № 757/37250/23-к задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на вищевказане майно, яке належить ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Крім того, ухвалою Київського апеляційного суду від 10.10.2023 у справі №11-сс/824/56582023 за апеляційними скаргами представників власника майна зазначену ухвалу слідчого судді Печерського районного суду скасовано, та відмовлено у задоволенні клопотання прокурора, однак, не зважаючи на ці обставини, прокурором було подано повторно аналогічне клопотання про накладення арешту на те саме майно в межах того самого кримінального провадження №0000158, при цьому будь-яких нових підстав для накладення арешту на вилучене майно, прокурором у клопотанні не наведено. Таким чином, ухвала суду апеляційної інстанції від 10.10.2023 набула статуту остаточного рішення.

Суд вважає за необхідне зазначити, що у рішенні ЄСПЛ від 19.02.2009 «Христов проти України», заява №24465/04 Європейський суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка зокрема проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду.

Крім того, згідно до ч.2 ст.13 ЗУ Про судоустрій і статус суддів, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

З урахуванням викладеного, слідчий суддя зазначає, що дії прокурора фактично зводяться до незгоди з прийнятим судом апеляційної інстанції рішенням, що набрало законної сили та має статус остаточного. Таким чином, підстави для задоволення клопотання у слідчого судді відсутні.

Окремо слідчий суддя звертає увагу на те, що рішення Верховного Суду, на якому ґрунтується позиція прокурора, постановлено колегією суддів та є певною думкою у конкретній справі. Практика ВС вказує на те, що різні колегії мають протилежні думки щодо аналогічних питань, що відображуються у протилежних по своїй суті рішеннях. Врахування цього рішення у даному випадку може призвести до порушення основоположного принципу, який забезпечує верховенство права, принципу правової визначеності, оскільки саме об`єднана палата касаційного суду та Велика Палата Верховного Суду за результатами розгляду ними справ формулюють в постановах висновки про те, як саме повинні застосовуватися ті чи інші норми права, і саме ці висновки мають враховувати у своїй діяльності всі суди.

Враховуючи викладене, з метою недопущення необґрунтованого втручання держави у право власності слідчий суддя вважає клопотання недостатньо обґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. 107, 131,132, 170-173, 309, 376 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В :

Клопотання - залишити без задоволення.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Слідчий суддя ОСОБА_1