ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2024 року

м. Київ

справа № 552/2475/22

провадження № 51-2203 км 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

в режимі відеоконференції

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Полтавського апеляційного судувід 13 березня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0001100, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, раніше судимого, востаннє за вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 січня 2022 року за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців, з урахуванням ч. 5 ст. 72 КК України звільненого 18 квітня 2022 року по відбуттю покарання, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Зміст судових рішень та встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Київського районного суду м. Полтави від 03 жовтня 2023 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 4 ст. 185 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено у виді тримання під вартою.

Строк відбування покарання ухвалено рахувати з 15 березня 2023 року.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів та процесуальних витрат.

Вироком Полтавського апеляційного судувід 13 березня 2024 року вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасовано таухвалено в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 призначено за ч. 4 ст. 185 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

У решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.

За обставин, викладених у вироку, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 23.11.2022, в період часу близько з 11 год 25 хв. до 13 год 26 хв., перебуваючи в будинку АДРЕСА_3 , діючи умисно, таємно, повторно, в умовах воєнного стану, з корисливим мотивом, спрямованим на заволодіння чужим майном, скориставшись тимчасовою відсутністю господарів, шляхом використання «відмички» відкрив двері та проник до квартири АДРЕСА_4 , у якій проживала ОСОБА_8 , звідти викрав майно на загальну суму 4 850 грн, яким розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілій матеріальну шкоду на вказану суму.

Також, 20.12.2022, в період часу з 10 год 45 хв. до 12 год 04 хв., ОСОБА_7 , перебуваючи в корпусі АДРЕСА_5 , діючи умисно, таємно, повторно, в умовах воєнного стану, з корисливим мотивом, спрямованим на заволодіння чужим майном, шляхом використання «відмички» відкрив двері та проник до квартири АДРЕСА_6 , у якій проживає ОСОБА_9 , звідти викрав майно на загальну суму 31 243,56 грн, яким розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілій матеріальну шкоду на вказану суму.

Крім цього, 09.02.2023, в період часу з 13 год 31 хв. до 15 год 09 хв.,

ОСОБА_7 , перебуваючи в будинку АДРЕСА_7 , де діючи умисно, таємно, повторно, в умовах воєнного стану, з корисливим мотивом, спрямованим на заволодіння чужим майном, скориставшись тимчасовою відсутністю господарів, шляхом використання «відмички» відкрив двері та проник до квартири АДРЕСА_8 , у якій проживає ОСОБА_10 , звідти викрав майно на загальну суму 68 328,2 грн, яким розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілій матеріальну шкоду на вказану суму.

Також, 02.03.2023, в період часу з 11 год 13 хв. до 12 год 06 хв., ОСОБА_7 , перебуваючи в корпусі АДРЕСА_9 , діючи умисно, таємно, повторно, в умовах воєнного стану, з корисливим мотивом, спрямованим на заволодіння чужим майном, скориставшись тимчасовою відсутністю господарів, шляхом використання «відмички» відкрив двері та проник до квартири АДРЕСА_10 , у якій проживає ОСОБА_11 , звідти викрав майно на загальну суму 34 629,97 грн, яким розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду на вказану суму.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить вирок апеляційного суду змінити, призначивши ОСОБА_7 із застосуванням положень ст. 69 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Стверджує, що вказаний суд, в порушення загальних засад призначення покарання, в повній мірі не врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, дані про особу ОСОБА_7 , обставини, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, які його обтяжують. Також зазначає, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано визнав невмотивованим твердження місцевого суду про визнання обставиною, що пом`якшує покарання, - часткове відшкодування матеріальних збитків потерпілим. На думку захисника, суд дійшов до безпідставного висновку про відсутність кількох обставин, що пом`якшують покарання, тому оскаржуване судове рішення є невмотивованим та незаконним.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 та засуджений ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу.

Прокурор, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги, просила вирок апеляційного суду залишити без зміни.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно приписів ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, та кваліфікація дій за ч. 4

ст. 185 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту скарги захисника вбачається, що вона порушує питання про недотримання апеляційним судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Статтями 50і 65 ККУкраїни передбачено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосуваннясвободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги, що у

ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до положень ст. 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

На думку колегії суддів, суд апеляційної інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався, про що свідчить нижченаведене.

Так, у своїй апеляційній скарзі прокурор наводив доводи щодо м`якості призначеного ОСОБА_7 покарання з огляду на необґрунтоване застосування місцевим судом положень ст. 69 ККУкраїни та вважав, що засудженому слід призначити покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Апеляційний суд погодився із зазначеними доводами, скасував вирок місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК України, тобто нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 4 ст. 185 КК України. При цьому, ухвалюючи в цій частині новий вирок та призначаючи останньому покарання, суд надав належну оцінку ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, виходячи не лише з визначених у ст. 12 ККУкраїни формальних критеріїв, а і з кількості епізодів та особливостей їх вчинення. Зокрема, суд узяв до уваги те, що ОСОБА_7 ніде не працює, на спеціалізованих обліках не перебуває, раніше вже неодноразово був засуджений та відбував реальні строки покарання, на шлях виправлення не став та знову вчинив 4 епізоди крадіжок.

Разом із тим, виконуючи приписи ст. 65 КК України, суд обґрунтовано виключив встановлену судом першої інстанції обставину, що пом`якшує покарання, - часткове відшкодування матеріальних збитків потерпілим, оскільки будь-якого добровільного відшкодування завданої шкоди не мало місця, а часткове повернення потерпілим викраденого майна відбулось шляхом його виявлення правоохоронними органами.

Також слід зазначити, що ОСОБА_7 вчинив вказані злочини через незначний проміжок часу після звільнення з місць позбавлення волі.

Повною мірою врахувавши дані обставини, суд апеляційної інстанції, дотримуючись принципу співмірності та індивідуалізації покарання, обґрунтовано призначив ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, тобто в мінімальних межах визначених санкцією цієї статті.

На переконання Суду, в оскаржуваній ухвалі правильно зазначено, що у цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень.

При цьому помилкове неврахування апеляційним судом в якості обставини, що пом`якшує покарання, - активного сприяння розкриттю злочину, не свідчить про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання, а саме незастосування положень ст. 69 КК України.

У контексті наведеного, колегії суддів вважає, що призначене апеляційним судом

ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 ККУкраїни, та є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Отже, касаційним судом не встановлено підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість.

Вирок суду апеляційної інстанції достатньо вмотивований та відповідає вимогам ст. 420 КПКУкраїни.

Оскільки призначене покарання відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого, тому вирок апеляційного суду слід залишити без зміни, а касаційну скаргузахисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Вирок Полтавського апеляційного судувід 13 березня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в його інтересах - беззадоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3