ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/626/22 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1707/24 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Вимагання
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду у м.Харків кримінальне провадження, внесене 19 січня 2021 року до ЄРДР за №0000057, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 26 червня 2024 року, якою

ОСОБА_8 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.189, ч.3 ст.146 КК України, продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів до 24 серпня 2024 року без визначення розміру застави,-

У С Т А Н О В И Л А :

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

В провадженні Московського районного суду м.Харкова перебуває на розгляді кримінальне провадження, внесене 19 січня 2021 року до ЄРДР за №0000057, за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.189, ч.3 ст.146 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч.3 ст. 289, ч.3 ст.146 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.189, ч.3 ст.289, ч.3 ст.146 КК України.

Під час досудового розслідування щодо обвинуваченого ОСОБА_8 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, який неодноразово продовжувався ухвалами слідчого судді та суду.

Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 26 червня 2024 року обвинуваченому ОСОБА_8 в порядку ст.331 КПК України було продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів, до 24 серпня 2024 року без визначення розміру застави.

Цією ж ухвалою було відмовлено у задоволенні клопотаня захисника ОСОБА_7 про зміну обвинуваченим ОСОБА_8 запобіжного заходу.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 26 червня 2024 року щодо ОСОБА_8 , ухвалити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення застави.

В обґрунтування заявлених вимог посилається на незаконність та необґрунтованість прийнятого судом рішення, оскільки вважає, що при його ухваленні були порушені норми матеріального та процесуального права.

Вказує, що стороною обвинувачення жодних доказів на підтвердження наявності наведених ризиків, передбачених ст.177 КПК України не надано, а клопотання обґрунтовано лише припущеннями та не містить підстав для продовження строку тримання під вартою.

Поряд з цим, просить врахувати, що обвинувачений до затримання працював перукарем. Він не був організатором злочинної діяльності. Його спільники за версією обвинувачення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 тривалий час перебувають на волі у зв`язку з наданою можливістю внести заставу, як альтернативу тримання під вартою. ОСОБА_8 має законне місце проживання на території міста Харкова, а саме за адресою: АДРЕСА_1 .

Також просить врахувати, що Дзержинський районний суд м. Харкова обрав щодо ОСОБА_8 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання. Тому наявність обвинувачення в іншому суді не може бути причиною обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою в цьому суді.

Потерпілий ОСОБА_11 вже допитаний судом, при цьому судом проігнорований той факт, що потерпілий жодних претензій до ОСОБА_8 не має, у зв`язку з чим просив суд не продовжувати обвинуваченому дію запобіжного заходу.

Також апелянт посилається на те, що суд не надав оцінки незадовільному стану здоров`я обвинуваченого онкологічне захворювання, яке не можливо лікувати в умовах слідчого ізолятору; не прийняв до уваги, що ОСОБА_8 з 04 липня 2021 року тримається під вартою, тобто більш 3-х років і сторона обвинувачення за цей тривалий час не надала доказів обґрунтованості на підтвердження наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Окрім цього, зазначає, що суд залишив поза увагою, що на утриманні обвинуваченого перебувають батьки, які є інвалідами та потребують його допомоги, що також підтверджує наявність міцних соціальних зв`язків.

Просить врахувати, що ОСОБА_8 ініціював направлення суми застави на користь ЗСУ.

Окрім цього зазначає, що суд безпідставно не визначив розмір застави та не обґрунтував, чому вона не може бути визначена.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор в судовому засіданні висловила думку про доцільність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, оскільки він обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, ризики, передбачені ст.177 КПК України, які були встановлені раніше, не зменшились, а продовжують існувати, що унеможливлює застосування обвинуваченому більш м`якого запобіжного заходу. А тому просила залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу захисника без задоволення.

Захисник підтримав апеляційну скаргу та просив постановити нову ухвалу, якою обрати щодо обвинуваченого запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту або визначити розмір застави.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора про законність та обґрунтованість ухвали суду, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню з огляду на наступне:

Мотиви суду

Відповідно до вимог ст.2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику суду.

Відповідно до ст.29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовується в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного витікає, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

Відповідно до вимог ст.331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності зміни, скасування або продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

При розгляді апеляційних скарг зазначеної категорії колегія суддів, діючи в межах вимог ч.1 ст.404 КПК України, перевіряє дотримання судом першої інстанції вимог ст.177, 183, 184, 197, 199 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Конвенцією покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Свершов проти України» тяжкість злочину, в якому обґрунтовано підозрюється особа, має суттєве значення, однак не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Статтею 177 КПК України встановлено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

ЄСПЛ наголосив, що пунктом 3 статті 5 Конвенції гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. Зокрема, ЄСПЛ послався на практику застосування статті 5 Конвенції у рішення «Кудла проти Польщі», «МакКей проти Сполученого Королівства», «Зогландт проти Нідерландів» «Харченко проти України», «Ігнатов проти України», «Макаренко проти України» . У вказаних рішеннях ЄСПЛ констатував, що основною метою статті 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи. ЄСПЛ підкреслив, що саме на національні судові органи покладається обов`язок дотримання розумності строків досудового тримання під вартою та встановлення існування вказаного суспільного інтересу з одночасним врахуванням принципу презумпції невинуватості.

Також, положення чинного Кримінального процесуального кодексу України вказують, що важливим елементом при встановленні підстав для продовження строку дії запобіжного заходу є не лише наявність ризиків, які існували при обранні запобіжного заходу, а і ті обставини, що до завершення дії попереднього судового рішення про обрання запобіжного заходу вони не зменшилися або з`явилися нові. Доведення таких обставин покладається на слідчого, прокурора.

Крім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень (зокрема «Харченко проти України», «Єлоев проти України», «Фельдман проти України») неодноразово акцентував увагу на тому, що доцільність продовження строків тримання під вартою, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у право особи на свободу. Таким чином, зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і орган досудового розслідування чи прокурор мають навести інші підстави. До того ж, такі підстави мають бути чітко вказані.

Як убачається з наданих матеріалів та встановлено судом, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.189, ч.3 ст.146 КК України.

05 липня 2021 року ОСОБА_8 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.189, ч.3 ст.146 КК України.

05 липня 2021 року ОСОБА_8 було затримано на підставі ст.208 КПК України та під час досудового розслідування, щодо нього, був застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Окрім цього, після надходження даного кримінального провадження щодо ОСОБА_8 до суду, судовий розгляд по суті фактично не розпочався та не здійснюється тривалий час та постійно відкладається, розглядаються лише клопотання, основна частина яких стосується саме питань продовження дії запобіжного заходу. При цьому, відкладення судових засідань відбувається не за клопотаннями ОСОБА_8 або його захисника. Даних, що саме ОСОБА_8 та його захисник затягують судовий розгляд не має. Не надано таких даних стороною обвинувачення й апеляційному суду.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого неодноразово продовжувався з посиланням на те, що продовжують існувати ризики передбачені ст.177 КПК України, висновки суду про чергове продовження тримання під вартою здебільшого обумовлені лише тяжкістю обвинувачення, клопотання прокурора про продовження їх існування в тому ж об`ємі обґрунтовувалися тими ж самими обставинами, що зазначалися на момент обрання запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_8 .

Однак з плином часу обставини, що стали підставою для продовження та обрання запобіжного заходу, згідно до зазначених конвенціальних норм, практики ЄСПЛ та вітчизняного законодавства мають бути істотно переглянуті, оскільки особа має право на розгляд кримінального провадження щодо неї впродовж розумного строку, що є складовою права особи на справедливий суд, тобто держава в особі судових органів повинна забезпечити виконання цих приписів, а обвинувачений не повинен в такій ситуації нести тягар такого найбільш обтяжуючого примусу в умовах невиправданої тяганини та невизначеності без вагомих об`єктивно доведених підстав, на чому постійно наголошує ЄСПЛ у своїх численних рішеннях з огляду на існування в країні структурної проблеми надмірної тривалості кримінальних проваджень, як одного із головних недоліків функціонування системи правосуддя і дотримання принципу верховенства права («Яковенко та інші проти України», «Ігнатов проти України», «Котій проти України», «Мефедов проти України» та інші)

Проте, в даному кримінальному провадженні, обвинувачений ОСОБА_8 фактично перебуває під вартою вже понад 3 роки, судовий розгляд справи по суті не розпочатий, що свідчить про перебування обвинуваченого у стані правової невизначеності та порушення п.3 ст.5 Конвенції, яка наголошує про гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження.

Тривале утримання обвинуваченого під вартою без можливості реалізувати права на стадії судового розгляду щодо надання пояснень, участі під час допиту свідків, заявлення клопотань задля доведення своєї позиції, порушує принцип рівності, диспозитивності у кримінальному провадженні.

Враховуючи тривалість строку перебування обвинуваченого під вартою, судом обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (правова позиція, викладена у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України").

Колегія суддів погоджується з доводами прокурора та суду, що зазначені ними ризики дійсно існували і певною мірою продовжують існувати, однак вищезазначені обставини, на думку колегії суддів, вказують на зменшення тих ризиків, які були підставою для застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Відомості про наявність нових ризиків у поведінці останнього доводи клопотання прокурора та додані до нього матеріали не містять.

За таких обставин, хоча ОСОБА_8 й обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, однак, враховуючи обсяг судового розгляду (фактично не розпочатий), дані про особу обвинуваченого, який не судимий; має місце мешкання у м.Харкові; до затримання працював - перукарем; має на утриманні батьків інвалідів, що свідчить про міцні соціальні зв`язки; сам обвинувачений має онкологічне захворювання, а також враховуючи, що згідно змісту самого обвинувачення ОСОБА_8 не є організатором злочину у даному кримінальному провадженні, не вчиняв безпосередньо будь-яких дій щодо потерпілих, тобто не мав активної ролі; потерпілий ОСОБА_11 при допиті в суді пояснив, що жодних претензій до ОСОБА_8 не має, також просив суд не продовжувати обвинуваченому дію запобіжного заходу. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що подальше тримання обвинуваченого під вартою не викликано об`єктивною необхідністю і не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи особи.

Посилання прокурора, як на підставу продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою те, що в іншому суді перебуває на розгляді обвинувальний акт щодо ОСОБА_8 , де йому обрано запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, не є слушними з огляду на презумпцію невинуватості, оскільки відповідно до ст.17 КПК України та ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Поряд з цим, прокурор в судовому засіданні не надав жодних обґрунтованих доводів, у зв`язку з наявністю саме яких виключних обставин обумовлено продовження дії запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , враховуючи тривалість його перебування під вартою, а також те, що інші співучасники перебувають під дією більш м`якого виду запобіжного заходу.

Зважаючи на викладене, враховуючи кожну обставину окремо та в сукупності, проводячи оцінку наданих прокурором та судом доказів, беручи до уваги мету, підстави та обставини для застосування запобіжних заходів, передбачених ст.177, 178 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що необхідності обмеження права особи на свободу, передбаченого кримінальним процесуальним законом України, ст.5 Конвенції, в контексті зазначеного кримінального провадження, шляхом застосування такого найсуворішого виду процесуального примусу, як тримання під вартою, немає. Щодо обвинуваченого ОСОБА_8 можливо застосувати менш суворий запобіжний захід, а саме домашній арешт, який полягає у цілодобовій забороні залишати місце свого мешкання з покладенням на нього певних обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, який буде достатнім для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні прокурора та суду, так як зазначені вище дані будуть стримуючим фактором при обранні відповідного способу подальшої процесуальної поведінки обвинуваченим.

Крім того, колегія суддів враховує положення ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Згідно правової позиції ЄСПЛ у справі «Манчіні проти Італії», за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і цілодобовий домашній арешт, прирівнюються до позбавлення волі для цілей статті 5 Конвенції.

Отже, вищезазначені обставини в сукупності узгоджуються з європейськими правовими стандартами та свідчать про можливість застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, який, на думку колегії суддів, забезпечить належну подальшу процесуальну поведінку обвинуваченого.

Згідно ст.181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Колегія суддів враховує дані обвинуваченого, та приходить до висновку про можливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, що буде достатнім для запобігання встановленим ризикам на даному етапі провадження.

У випадку недотримання ОСОБА_8 умов визначеного запобіжного заходу, то судова колегія зазначає, що прокурор не позбавлений права звернутись з відповідним клопотанням до суду в порядку, визначеному КПК України, щодо зміни запобіжного заходу.

Доводи захисника в апеляційній скарзі щодо необхідності відмови в задоволенні клопотання прокурора та за змістом необрання взагалі жодного виду запобіжного заходу обвинуваченому є безпідставними з огляду на доведеність підстав для застосування обраного апеляційним судом виду запобіжного заходу та приписи ч.4 ст.194 КПК України.

Враховуючи вищевикладене, за таких обставин, відповідно до ч.3 ст.407 КПК України, ухвалу суду слід скасувати та постановити нову ухвалу для застосування зазначених вимог кримінального процесуального закону.

На підставі викладеного, керуючись ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 26 червня 2024 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 на 60 днів до 24 серпня 2024 року скасувати та постановити нову.

Відмовити у задоволенні клопотання прокурора Харківської обласної прокуратури ОСОБА_12 про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів до 24 серпня 2024 року.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю за адресою: АДРЕСА_1 на строк до 24 серпня 2024 року включно.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_8 обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України, а саме:

- не залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 цілодобово ;

- прибувати за першою вимогою до слідчого, прокурора, слідчого судді або суду у встановлений ними час;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- утримуватися від спілкування з потерпілими та свідками у даному кримінальному провадженні;

- носити електронний засіб контролю.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_8 , що працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

В разі невиконання вищевказаних зобов`язань до нього може бути застосований більш суворий запобіжний захід.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора у даному кримінальному провадженні.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та підлягає негайному виконанню.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4