УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 317/1002/22

провадження № 51-4961 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 29 липня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000055, щодо

ОСОБА_5 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Запоріжжя та жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

яка обвинувачувалась у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 12 липня 2023 року ОСОБА_5 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено їй покарання у виді штрафу в розмірі 40 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 680 гривень. Вирішено цивільний позов, ухвалено стягнути з обвинуваченої ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_4 5000 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, решту вимог залишено без задоволення.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 29 липня 2024 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_5 скасовано, звільнено її від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України, а кримінальне провадження закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_4 до обвинуваченої ОСОБА_5 залишено без розгляду.

Органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачувалась у тому, що вона 12 травня 2022 року, приблизно о 17 годині 30 хвилин, знаходилась на території суміжної земельної ділянки біля домоволодіння АДРЕСА_2 , яке належить потерпілій ОСОБА_4 , де у них виник словесний конфлікт. Реалізуючи умисел, спрямований на завдання ОСОБА_4 тілесних ушкоджень, ОСОБА_5 перелізла через паркан на територію належної потерпілій земельної ділянки, після чого завдала їй один удар долонею правої руки в область обличчя. Після чого, схопила потерпілу ОСОБА_4 за передпліччя, повалила її на землю та, утримуючи останню, почала руками наносити їй бруд на обличчя.

Внаслідок протиправних дій ОСОБА_5 потерпілій ОСОБА_4 були завдані легкі тілесні ушкодження.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_4 порушує питання про перегляд ухвали апеляційного суду в касаційному порядку, просить її скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з допущеними порушеннями кримінального та кримінального процесуального законодавства.

Вважає, що апеляційний суд безпідставно звільнив ОСОБА_5 відкримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, а цивільний позов потерпілої залишив без розгляду. Зазначає, що саме внаслідок тривалого розгляду в суді апеляційної інстанції та процесуальної поведінки обвинуваченої минули строки притягнення до кримінальної відповідальності.

Мотиви суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу

про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.

Статтею 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Цією ж статтею передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Положеннями ст. 49 КК України визначено матеріально-правові підстави та умови для звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України (у редакції Закону № 2160-IX від 24 березня 2022 року) особа звільняється від кримінальної відповідальності у разі, якщо з дня вчинення нею кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі, і до дня набрання вироком законної сили минуло 2 роки.

Застосування норм ст. 49 КК України для суду є обов`язковим. Це означає, що зазначені положення кримінального закону про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності носять імперативний характер та у разі надання згоди обвинуваченого є безумовною підставою для закриття кримінального провадження, навіть якщо проти такого звільнення будуть заперечувати інші учасники судового розгляду.

З долучених копій судових рішень убачається, що органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачувалась у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, яке було скоєне нею 12 травня 2022 року.

З урахуванням положень п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, ч. 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК України у випадку, якщо сторона кримінального провадження звертається з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання, та у разі встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, і за наявності згоди особи на її звільнення на цій підставі, закрити кримінальне провадження, звільнивши таку особу від кримінальної відповідальності.

При цьому ст. 417 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Під час розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції обвинувачена ОСОБА_5 у судовому засіданні заявила клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження щодо неї.

Апеляційний суд правильно зазначив, що закон не пов`язує можливість застосування правил ч. 1 ст. 49 КК України із визнанням особою вини, обов`язковою передумовою для закриття кримінального провадження у справі є наявність згоди особи на звільнення від кримінальної відповідальності на нереабілітуючій підставі.

Суд дійшов висновку, що строки давності, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України, закінчились, а тому, не встановивши обмежень, визначених частинами 2, 3, 5 цієї статті, постановив ухвалу, якою вирок щодо ОСОБА_5 скасував, звільнив її від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України, а кримінальне провадження закрив.

Що стосується тверджень потерпілої про тривалий судовий розгляд, неодноразове відкладення судових засідань з різних причин, що в результаті призвело до спливу строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності, то наведене не може впливати на обов`язок суду закрити кримінальне провадження, як це визначено ст. 49 КК України за наявності передбачених для цього законом підстав.

Згідно зі ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Статтею 129 КПК України передбачено, що, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Згідно з усталеною судовою практикою характер і розмір шкоди з`ясовується при розгляді кримінального провадження по суті.

У випадку закриття провадження судом цивільний позов не розглядається, а вимоги позивача про відшкодування шкоди у цьому випадку можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства, як це передбачено ч. 7 ст. 128 КПК України, про що також було вказано в ухвалі апеляційного суду.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зважаючи на зміст поданої касаційної скарги, не встановлено.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав

для задоволення скарги немає.

Ураховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої слід відмовити.

З цих підстав Суд, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, постановив:

Відмовити потерпілій ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 29 липня 2024 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_6 ОСОБА_3