ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000676 за апеляційними скаргами прокурора Ізюмської окружної прокуратури ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_8 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2024 року, ухвалений стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Червоний Оскіл Ізюмського району Харківської області, громадянина України, з вищою освітою, розлученого, не працюючого, раніше не судимого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскаржуваного рішення.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст.111-1 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням функцій держави та органів місцевого самоврядування, на строк 12 років без конфіскації майна.

Крім того, судом вирішено питання про долю речових доказів.

Цим вироком дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 5 ст.111-1 КК України - як добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території

За встановлених судом обставин та детально викладених у вироку суду 24.02.2022 року військовослужбовці зс рф шляхом збройної агресії із застосуванням зброї незаконно вторглись на територію Україну через державні кордони України в Автономній Республіці Крим, Донецькій, Луганській, Харківській, Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, інших областях та здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, житлові масиви та інші цивільні об`єкти та здійснили окупацію частини території України, чим вчинили дії з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується по теперішній час та призводить до загибелі значної кількості людей та інших тяжких наслідків.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Верховною Радою України, в Україні введено воєнний стан із 05:30 години 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому продовжений.

Окупаційними військами рф 12.04.2022 року повністю окуповано територію Оскільської сільської ради Ізюмського району Харківської області.

Приблизно з 20.04.2022 року обвинувачений ОСОБА_7 , будучи громадянином України, усвідомлюючи здійснення відкритої російської агресії, яка розпочалася 24.02.2022 року повномасштабним російським вторгненням на територію України, метою якого є повалення конституційного ладу, територіальної цілісності та захоплення територій, усвідомлюючи російську агресію проти України, з метою переслідування своїх особистих інтересів, перебуваючи на тимчасово окупованій території, маючи умисел на зайняття керівної посади окупаційної влади в с.Оскіл Ізюмського району Харківської області, та реалізуючи його, вступив в злочинну змову з окупаційними військами рф та представниками так званої «лнр», отримавши від них пропозицію на зайняття посади в органі місцевого самоврядування в Оскільській сільській раді Ізюмського району Харківської області в порушення Конституції та Законів України, добровільно, умисно погодився на вказану пропозицію.

Статтею 2 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» зазначено, що посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, обвинувачений ОСОБА_7 приблизно 22 квітня 2022 року, будучи громадянином України, перебуваючи в с.Оскіл Ізюмського району Харківської області, умисно, добровільно прийняв участь в організації та проведенні заходу та зайняв посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих функцій - т.в.о. «голови селища Оскіл Ізюмського району Харківської області», тобто у незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави - агресора, що здійснює свою протиправну діяльність на території Оскільської сільської ради Ізюмського району Харківської області.

Надалі, обвинувачений ОСОБА_7 , будучи громадянином України, приблизно з 22 квітня 2022 року до початку вересня 2022 року з метою переслідування своїх особистих інтересів, перебуваючи на посаді т.в.о. «голови селища Оскіл Ізюмського району Харківської області», продовжуючи реалізовувати свій раніше виниклий злочинний умисел, знаходячись в адміністративній будівлі, розташованій за адресою: АДРЕСА_2 , - контролював та організовував роботу «Оскільської сільської ради Ізюмського району Харківської області».

Обвинувачений ОСОБА_7 , будучи громадянином України, приблизно з 22 квітня 2022 року до початку вересня 2022 року з метою переслідування своїх особистих інтересів, перебуваючи на посаді т.в.о. «голови селища Оскіл Ізюмського району Харківської області», продовжуючи реалізовувати свій раніше виниклий злочинний умисел, незаконно знаходячись в адміністративній будівлі Оскільської сільської ради Ізюмського району Харківської області, яка розташована за адресою: Харківська область, Ізюмський район, с.Оскіл, вул. Слобідська, 1, - здійснював керівництво «Оскільської сільської ради Ізюмського району Харківської області», контролював та організовував роботу, а саме: залучав осіб до співпраці на окупаційну владу рф, встановив графік роботи, надавав вказівки підлеглим робітникам про складання перепису населення с.Оскіл Ізюмського району Харківської області, збір документів та складання для отримання грошової допомоги від окупаційної влади списків жителів села: одиноких, пенсійного віку та неповнолітніх. За підписом обвинуваченого ОСОБА_7 мешканцям села надавалися довідки на поховання, на прохід через блокпости окупаційної влади рф, дозволи на перевозку меблів.

Крім цього, обвинувачений ОСОБА_7 надав вказівки про використання комунальної власності - адміністративної будівлі Оскільської сільської ради Ізюмського району Харківської області, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , - трактора, газонокосарок, бензопили, оргтехніки, а також щодо вирубки лісових насаджень та продажу зрубаної деревини жителям Оскільської сільської ради Ізюмського району Харківської області.

Також обвинувачений ОСОБА_7 брав участь у нарадах незаконно створеної окупаційними військами військово-цивільної адміністрації м.Ізюм та Ізюмського району.

Крім цього, окупаційними військами рф на обвинуваченого ОСОБА_7 були покладені обов`язки щодо видачі гуманітарної допомоги мешканцям села.

За виконану роботу обвинувачений ОСОБА_7 отримував заробітну плату від окупаційної влади рф у виді продуктового пайку.

На зазначеній посаді обвинувачений ОСОБА_7 перебував до моменту звільнення м.Ізюм та Ізюмського району Харківської області, тобто до 10.09.2022, та після звільнення міста та району Збройними Силами України був змушений припинити свою незаконну діяльність.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги захисник посилається на те, що стороною обвинувачення не було доведено, що ОСОБА_7 було вчинено кримінальне правопорушення проти національної безпеки України.

Так, захисник вказує, що суд першої інстанції неправильно трактував обов`язки, які виконував ОСОБА_7 , як організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські, хоча його діяльність була обмежена волонтерством і допомогою громаді, оскільки Ткач під час окупації не виконував обов`язки по управлінню або розпорядженню державним, колективним чи приватним майном (установлення порядку його зберігання, переробки, реалізації, забезпечення контролю за цими операціями тощо).

На переконання захисника, зазначені обставини повністю підтверджуються показами свідків, яким суд не надав належної оцінки , а саме ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 з яких слідує, що ОСОБА_7 виконував обов`язки старости, а не сільського голови, під час окупації, що підтверджує, що його діяльність була обмежена волонтерською допомогою громаді та локальним координуванням заходів з забезпечення населення, що не може кваліфікуватись як виконання організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, притаманних сільському голові

Захисник звертає увагу на те, що норми МГП дозволяють окупаційній державі залучати особу до примусової роботи, яка є необхідною для забезпечення певних зазначених у ст.51 Конвенції потреб, проте прямо передбачають заборону примушувати виконувати будь-яку роботу, що передбачала б їхню участь у воєнних операціях та участь в організаціях військового або напіввійськового характеру.

На переконання захисника, досліджені судом докази свідчать про те, що ОСОБА_7 виконував роботу, яка була необхідною для забезпечення населення продуктами харчування та іншими послугами, що відповідає вимогам Конвенції та свідчить про те, що він діяв у межах своїх прав і обов`язків під час окупації, а не добровільно співпрацював з окупаційною владою, а відтак прокурором не доведено а судом не встановлено належними та допустимими доказами, що саме добровільність зайняття посади, а не в результаті примусу, а також питання щодо дійсної, фактичної наявності займаної посади, а не ілюзорності її створення.

Також, захисник звертає увагу і на те, що сторона обвинувачення не відкривала документи та докази стороні захисту під час досудового розслідування, в тому обсязі, в якому надавала в судовому засіданні, що є порушенням ч. 2, 3, 12 ст. 290 КПК України. Більшість документів, досліджених в судовому засіданні відсутні в реєстрі досудового розслідування, та не були відомі обвинуваченому, що значно ускладнило можливість захисту ефективно підготуватися до справи та використовувати наявні докази на свою користь.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 призначити покарання у виді позбавлення волі строком а 10 років, з позбавленням права права обіймати посади, пов`язані з виконанням функцій держави та органів місцевого самоврядування, на строк 15 з конфіскацією майна.

Обгрутовуючи заявлені вимоги, прокурор посилається на те, що призначаючи обвинуваченому покарання, суд не повною мірою врахував, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення проти основ національної безпеки України, виконуючи особливу роль особи, яка вчинила колабораційну діяльність, шляхом здійснення підтримки збройних формувань та окупаційних адміністрацій держави-агресора, спричинив вкрай негативні наслідки для впровадження політичних стандартів рф в Україні, обвинувачений діяв свідомо і добровільно, досяг бажаного, влаштувавшись на роботу до окупантів-злочинців, фактично перейшов на бік ворога, діючи на шкоду Україні в інтересах держави-терориста рф, допомагав у встановленні та укріпленні окупаційної влади, стимулюючи інших осіб на підтримку і співпрацю з окупантами та заохочуючи подальшу збройну агресію росії, метою якої є намагання знищити Україну як державу та підкорити її населення.

Також, прокурор вказує, що обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчинені інкримінованого кримінального правопорушення не визнав, не розкаявся, агресивно налаштований стосовно української влади, яка за його думкою, покинула місцевих під час окупації «напризволяще», що спонукало його до активних дій та примусило до співпраці з окупантами.

Крім цього, прокурор вважає, що у цьому випадку суспільний інтерес превалює над особистим інтересом обвинуваченого, а відтак застосування конфіскації в даному випадку не становитиме непропорційне втручання в право особи на мирне володіння майном, гарантоване ст. 1 Протоколу N?1 до Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

За таких обставин, прокурор вважає, що призначене судом покарання ОСОБА_7 є недостатнім за розміром, не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є несправедливим і недостатнім для виправлення обвинуваченого.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні обвинувачений та його захисник підтримали подану захисником апеляційну скаргу та з підстав, викладених в ній просили вирок суду першої інстанції скасувати. Проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували.

Прокурор підтримала подану нею апеляційну скаргу, просила вирок суду скасувати в частині призначення покарання та ухвалити новий. Проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту заперечувала.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку, зокрема зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Відповідно до ст. 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, у першу чергу повинен вирішити питання, чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений, чи винуватий обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

При цьому, правильне відображення фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків суду про доведеність винуватості особи, але й для реалізації права на захист. Адже фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правову норму, порушення якої інкриміновано обвинуваченій. Тому наведені у вироку фактичні дані в своїй сукупності мають давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

З огляду на вищевказане, встановлення саме судом винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, чіткість та конкретність викладення у вироку фактичних обставин скоєного, що були встановлені на підставі досліджених доказів, є необхідною умовою для визнання судового рішення законним та обґрунтованим.

Разом з цим, відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Так, з матеріалів кримінального провадження, видно, що 09.02.2024 на адресу суду, в порядку ст.ст. 338, 341 КПК України, надійшов змінений обвинувальний акт, стосовно ОСОБА_7 за ч. 5 ст. 111-1 КК України від 07.02.2024.

В судовому засіданні 07.03.2024 суд першої інстанції перевірив чи ознайомлені сторони кримінального провадження зі зміненим обвинувальним актом, з`ясував у обвинуваченого чи зрозумілий йому зміст нового обвинувачення та надав обвинуваченому змогу надати пояснення з приводу нового обвинувачення, й враховуючи положення ст. 337 КПК України мав проводити подальший судовий розгляд в межах обвинувачення висунутого ОСОБА_7 відповідно до зміненого обвинувального акту.

Між тим, всупереч зазначеному суд першої інстанції визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, за таких обставин: Приблизно з 20.04.2022 року обвинувачений ОСОБА_7 , будучи громадянином України, усвідомлюючи здійснення відкритої російської агресії, яка розпочалася 24.02.2022 року повномасштабним російським вторгненням на територію України, метою якого є повалення конституційного ладу, територіальної цілісності та захоплення територій, усвідомлюючи російську агресію проти України, з метою переслідування своїх особистих інтересів, перебуваючи на тимчасово окупованій території, маючи умисел на зайняття керівної посади окупаційної влади в с.Оскіл Ізюмського району Харківської області, та реалізуючи його, вступив в злочинну змову з окупаційними військами рф та представниками так званої «лнр», отримавши від них пропозицію на зайняття посади в органі місцевого самоврядування в Оскільській сільській раді Ізюмського району Харківської області в порушення Конституції та Законів України, добровільно, умисно погодився на вказану пропозицію.

...

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, обвинувачений ОСОБА_7 приблизно 22 квітня 2022 року, будучи громадянином України, перебуваючи в с.Оскіл Ізюмського району Харківської області, умисно, добровільно прийняв участь в організації та проведенні заходу та зайняв посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих функцій - т.в.о. «голови селища Оскіл Ізюмського району Харківської області», тобто у незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави - агресора, що здійснює свою протиправну діяльність на території Оскільської сільської ради Ізюмського району Харківської області».

В же той час, як згідно зі зміненим обвинувальним актом йому не було інкриміновано вступ у злочинну змову з представниками так званої «лнр» та прийняття участі в організації та проведенні заходу.

З огляду на викладене, суд першої інстанції викладаючи у вироку формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, належним чином не встановив під час судового розгляду фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, та фактично вийшов за межі зміненого обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_7 , чим порушив право обвинуваченого на захист.

На переконання колегії суддів, наведені порушення перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, а тому в розумінні вимог ст. 412 КПК України є істотними.

Окрім наведеного, перевіркою матеріалів провадження колегією суддів встановлено й інші порушення, які на переконання суду також слід вважати істотними.

Згідно з вимогами ст. ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення) та винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Обґрунтованість судового рішення, означає відповідність висновків суду у рішенні фактичним обставинам, які підлягають доказуванню у кримінальному проваджені.

Обґрунтування обвинувачення, це не перелік доказів наданих органами досудового розслідування, це аналіз усіх зібраних у провадженні доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, обвинуваченого, у висновках експертів та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення.

Суд зобов`язаний саме після всебічного, повного і об`єктивного розгляду, дати оцінку доказам з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і достатності для ухвалення обвинувального вироку.

Для правильної кваліфікації дій особи необхідним є встановлення та перевірка судом усіх обов`язкових ознак об`єктивної та суб`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, які конкретно дії винної особи містять відповідні ознаки та якими доказами це підтверджується.

Вказаних вимог закону суд першої інстанції не дотримався, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого судового рішення.

Як видно з вироку суду, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, тобто у добровільному зайнятті громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території.

Приходячи до висновків, що обвинувачений ОСОБА_7 добровільно зайняв посаду т.в.о. «голови селища Оскіл Ізюмського району Харківської області», суд першої інстанції зазначив, що відсутність документів, які б підтверджували призначення на посаду обвинуваченого окупаційною владою, ніяким чином не свідчить про невчинення інкримінованого злочину останнім. Посада сільського голови відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування» є дійсно виборною в Україні. Але рф під час війни та насильницького незаконного захоплення території України, зокрема с.Оскіл Ізюмського району Харківської області, проігнорувала діючі міжнародні правові норми, зневажала діюче чинне законодавство України. Після окупації російським військовим с.Оскіл необхідно було встановити свою вертикаль влади та «знайти людину, яка буде працювати в сільській раді, щоб був газ, світло, налагодить роботу терцентру, лікарні, бібліотеки та буде видавати російську гуманітарну допомогу» (з показань свідка ОСОБА_13 ). Навряд чи після проведеної «співбесіди» з обвинуваченим військовий «татарин» видав будь-який офіційний документ, в якому зазначив чітко майбутню посаду ОСОБА_7 , розробив та ознайомив останнього з його посадовими обов`язками. Кандидатура ОСОБА_7 з місцевими мешканцями, які залишились проживати в селі, взагалі не обговорювалась, їх просто «поставили перед фактом»: «російські військові сказали, що обвинувачений ОСОБА_7 буде «старшим в селі» (з показань свідка ОСОБА_10 )

Між тим такі висновки суду першої інстанції є суперечливими та нічим не підтвердженими, а наведені обставини судом належним чином перевірені не були.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд обмежився викладом пояснень свідків, які вказували на те, що вони та інші жителі села вважали, що ОСОБА_7 є чи то старостою села чи то головою села, та організовував й контролював роботу сільської ради, зокрема залучав осіб до співпраці на окупаційну владу рф, встановив графік роботи, надавав вказівки підлеглим робітникам про складання перепису населення АДРЕСА_1 , збір документів та складання для отримання грошової допомоги від окупаційної влади списків жителів села, надавав довідки на поховання, на прохід через блокпости окупаційної влади рф, дозволи на перевозку меблів, надав вказівки про використання комунальної власності, а також щодо вирубки лісових насаджень та продажу зрубаної деревини жителям Оскільської сільської ради Ізюмського району Харківської області, брав участь у нарадах незаконно створеної окупаційними військами військово-цивільної адміністрації м.Ізюм та Ізюмського району та організовував видачу гуманітарної допомоги мешканцям села.

Водночас, за частиною 5 статті 111-1 КК України передбачена відповідальність за дії у формі зокрема добровільного зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора, а не за саме виконання певних організаційно-розпорядчих функцій.

При цьому, поза увагою суду залишились покази свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_10 та ОСОБА_16 , як зазначали, що працювали в сільській раді, виконували добровільно вказівки та доручення ОСОБА_7 , які останній надава в усній формі, при цьому, офіційного працевлаштування їх на посади не здійснювалося. Також, свідки зазначили, що російські військові приїжджали в сільську раду, й зокрема « ОСОБА_17 » був «смотрящим» та контролював їх роботу, приїжджав кожного дня та перевіряв чи ходять вони на роботу. При цьому, обвинувачений щонеділі їздив у м. Ізюм на наради, після яких доводив до працівників вказівки, які отримував у місті від окупаційної влади. Також, свідок ОСОБА_18 зазначила, що вони приймали пенсіонерів, брали в них документи: сканували код, паспорт, пенсійне посвідчення, - для отримання грошової допомоги, а зразок заяви для отримання пенсіонерами грошової допомоги в рублях привіз обвинувачений.

Крім того, не надав належної оцінки суд і тому, що з показів свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , в яких на зберіганні знаходилися косарки та бензопила, які належали Оскількільській сільській раді, та які зазначили, що за вказівкою ОСОБА_7 вони вимушені були передати їх до сільради, не вбачається щоб ОСОБА_7 видав якісь розпорядження з цих підстав, чи був складений акт приймання-передачі майна на баланс незаконно створеної окупаційної адміністрації. При цьому, свідок Зайцев навпаки зазначив, що коли у нього вимагали повернути бензопилу то ОСОБА_7 погрожував йому приходом російських військових.

Аналогічні за змістом покази давали і свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_21 , які вказували, що спилювали дерева на дрова в лісі та розвозили/продавали їх мешканцям села, використовуючи при цьому майно Оскількської сілької ради, за усним проханням/вказівкою ОСОБА_7 . При цьому, свідки не вказували про те, що ОСОБА_7 їх офіціно призначав на будь-які посади.

Висновки суду стосовно того, що військовий «татарин», який за показами свідків був смотрящим за цією місцевістю, бажаючи встановлення своєї вертикалі влади, фактично усно призначив на посаду т.в.о. голови ОСОБА_7 , не видаючи при цьому жодних наказів та не проводячи виборів, є нічим іншим ніж припущенням, адже такі дії окупантів не призвели б до визнання легітимності їх влади на цій території.

Суд першої інстанції хоча і правильно зазначив, що посада сільського голови відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування» є виборною в Україні, однак дійшов суперечливих висновків, що окупанти, зокрема російський військовий татарин, будучи смотрящим за цією місцевістю, бажаючи встановлення своєї вертикалі влади, усно призначив на посаду т.в.о. голови ОСОБА_7 , не видаючи при цьому жодних наказів та не проводячи виборів, що мало б свідчити про легітимність їх влади на цій території.

Крім того, судом належним чином не було перевірено чи взагалі створювалися на цій місцевості будь-які незаконні органи влади.

Отже, суд першої інстанції не провів належного аналізу обставин кримінального провадження, не дав оцінки кожному доказу за критеріями ст. 94 КПК України, не перевірив належним чином доводів сторін, не проаналізував і не співставив їх з наявними у провадженні доказами та не дав вичерпних відповідей на ці доводи.

Таким чином, суд залишив без належної перевірки, не надав конкретних належних відповідей і не навів детального обґрунтування відхилення доводів сторони захисту про відсутність в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, а саме його об`єктивної сторони.

Тож, висновки суду першої інстанції через їх суперечливість та не підтвердження доказами, дослідженими під час судового розгляду, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що є підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Згідно п. 1, 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ч. 6 ст. 9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.

Ураховуючи, що чинним КПК України, з одного боку, чітко визначені повноваження апеляційного суду, до яких не входить дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження та доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції без клопотання учасників судового провадження, що покладено кримінальним процесуальним законом на суд першої інстанції, який цих вимог не дотримався, з другого боку, в перелік підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, передбачених ст. 415 КПК України не входять зазначені порушення вимог чинного законодавства, однак, виходячи з вимог ст. 7 КПК України, суд апеляційної інстанції в даному випадку позбавлений можливості винести рішення у кримінальному провадженні, а тому вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 415 КПК, суд апеляційної інстанції повинен формулювати свої висновки та вказівки лише в такій формі, щоб це не призводило до вирішення наперед указаних в цій нормі питань, але водночас давало б достатні підстави для застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення та призначення більш тяжкого покарання у випадку, якщо під час нового розгляду в суді першої інстанції винуватість особи у вчиненні відповідного злочину буде доведено в установленому законом порядку (аналогічний підхід, зокрема, застосовується у практиці Верховного Суду з метою дотримання положень ч. 3 ст. 439 КПК, як наприклад, у справі № 242/1697/17).

Зокрема, суд апеляційної інстанції може зробити висновок, що суд першої інстанції: 1) не надав належної оцінки тим чи іншим доказам або їх сукупності; 2) здійснив неправильне тлумачення норм матеріального чи процесуального права; 3) не дослідив ті чи інші обставини, що мають значення для вирішення тих чи інших питань в межах кримінального провадження тощо. У зв`язку з цим апеляційний суд вправі дати вказівку перевірити при новому розгляді ті чи інші обставини, дати оцінку певним доказам, належним чином розглянути питання щодо кваліфікації дії обвинуваченого тощо, проте він не може наперед категорично визначати, які висновки суд першої інстанції повинен зробити щодо питань, указаних у ч. 2 ст. 415 КПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 415 КПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані судові рішення, є обов`язковими для суду першої інстанції при новому розгляді.

Відтак, під час нового судового розгляду задля усунення неповноти судового розгляду, суд першої інстанції має встановити чи наявний в діях ОСОБА_7 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення, зокрема чи займав ОСОБА_7 посаду в незаконно створених органах влади на тимчаво окупованій території, чи його дії носили інший характер, з урахуванням встановлених обставин щодо допомоги російському військовому з прізвиськом татарин у сворені вертикалі влади та виконанні і підтриманні його рішень, усунути порушення, зазначені у цій ухвалі, з дотриманням встановленого законом порядку повно та всебічно дослідити обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження, та ухвалити рішення, яке відповідає вимогам кримінального і кримінального процесуального закону.

Крім цього під час нового розгляду підлягають перевірці доводи сторони захисту щодо неналежного виконання органом досудового розслідування та стороною обвинувачення вимог положень ст. 290 КПК України.

При цьому, у випадку коли суд дійде висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, призначене йому покарання за цим вироком слід вважати необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення інших кримінальних правопорушень.

Таким чином, з урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора є необгрунтованою та задоволенню не підлягає, а скарга захисника підлягає частковому задоволенню, й оскаржуваний вирок скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Одночасно колегія суддів вважає за необхідне вирішити питання про продовження застосованого до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки встановлені щодо останнього ризики з числа передбачених ст. 177 КПК України продовжують існувати і не зменшилися.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Ізюмської окружної прокуратури ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2024 року, ухвалений стосовно ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до проведення судом першої інстанції підготовчого судового засідання, але не більше ніж на 60 діб.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4