ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2024 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

судді - доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2

ОСОБА_3

при секретарі судового засідання ОСОБА_4

та сторін судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР №0000751 від 13.02.2024 відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця м. Новгород-Сіверський, Чернігівської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , із загальною середньою освітою, офіційно не одруженого, перебуває в цивільному шлюбі, на утриманні дітей не має, військовослужбовця, солдата військової частини НОМЕР_1 , раніше не судимого;

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України, -

У С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст апеляційної скарги і судового рішення суду першої інстанції.

Адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 травня 2024 року.

ЄУНСС №727/2730/24 Головуючий в І інстанції: ОСОБА_8

Провадження №11-кп/822/271/24 Суддя - доповідач: ОСОБА_1

Категорія: ч.4 ст. 186 КК України

Цим вироком, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України та призначено йому з застосуванням ч.1 ст. 69 КК України покарання за даною нормою закону у виді 3 (три) роки 6 (шість) місяців позбавлення волі.

Запобіжний захід застосований до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишено обраний.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обраховано з дня його фактичного затримання, тобто з 13 лютого 2024 року.

Стягнуто з на користь держави з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , процесуальні витрати на залучення експерта в загальному розмірі 1135,95 грн. .

Вирішено питання речових доказів.

Доводи апеляційних вимог.

Адвокат ОСОБА_6 у своїй апеляційній скарзі в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 вважає вирок районного суду таким, що ухвалений з порушенням вимог ч.1 ст. 370 КПК України.

Зазначає, що у судовому засіданні в суді І-ї інстанції було встановлено, що обвинувачений на досудовому слідстві співпрацював та допомагав працівникам поліції щодо розслідування вказаного кримінального провадження. Приймав активну участь у слідчих експериментах та інших процесуальних діях. Щиросердечно розкаявся у вчинених кримінальних правопорушеннях. Добровільно відшкодував завдані збитки в сумі 633,70 грн..

Крім цього, обвинувачений ОСОБА_7 під час судового розгляду справи по суті, також винним себе визнав повністю та щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, що характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється у тому, шо він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, шо склалася, є особою молодого віку.

Також, ОСОБА_7 позитивно характеризується за місцем проживання, являється діючим військовослужбовцем, безпосередньо приймав участь у бойових діях, має психічне захворювання, яке безпосередньо пов`язане із проходженням військової служби, отримував поранення під час бойових дій, має постійне місце проживання, де проживає разом із своєю співмешканкою та має намір створити молоду сім`ю, його відношення до скоєного, поведінку після скоєного, жалкує про вчинене, бажає виправити ситуацію, яка склалася, демонструє готовність понести заслужене покарання. Всі матеріальні та моральні збитки потерпілому повністю відшкодовані, сума вчинення кримінального правопорушення є малозначною та злочин вчинений без застосування насильства.

Так, суд І-ї інстанції при призначені покарання обвинуваченому вірно встановив обставини ст. 69 КК України, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь вчиненою злочину, та призначив основне покарання, нижче від найнижчої санкції ніж встановлено в санкції статті.

Однак, суд І-ї інстанції призначив обвинуваченому реальне покарання із застосуванням ст. 69 КК України, разом з тим не врахував всі пом`якшуючі обставини справи та не звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, хоча були та існують всі законні підстави на те.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

Обвинувачений ОСОБА_7 в умовах дії на території України режиму воєнного стану, 13.02.2023 р. о 19:03 год., перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , всередині приміщення магазину «Бундес», реалізовуючи свій злочинний умисел, що раптово виник на відкрите викрадення чужого майна, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи наслідки та бажаючи їх настання, протиправно, умисно, з корисливих мотивів, із метою заволодіння чужим майном та незаконного збагачення, під час наданого продавцем йому для огляду мисливського ножа марки «GB К-201», вартістю 312 грн. відкрито заволодів вказаним ножом та складним ножом, марки «Bear Grylls ЕЕ-7», вартістю 321 грн. 70 коп., після чого, із вказаними ножами, відкрито, тримаючи їх в руці втік із місця вчинення злочину, не реагуючи на зауваження продавця у невідомому напрямку; розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим своїми умисними, протиправними діями завдав потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 633 грн. 70 коп..

Обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні свою вину в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України визнав повністю та щиро розкаявся у вчиненому.

Позиції учасників апеляційного провадження в судових дебатах.

Адвокат ОСОБА_6 повністю підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив її задовольнити, змінити вирок суду І-ї інстанції і пом`якшити ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст. 186 КК України із застосуванням ст. 69 КК України та на підставі ст. 75 КК України звільнити останнього від відбування покарання з випробуванням.

Прокурор просив вирок районного суду залишити без змін, а доводи наведені стороною захисту в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення, вважаючи їх безпідставними і такими, що не спростовують висновків суду в частині призначеного йому покарання.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції. Мотиви, з яких апеляційний суд виходить при постановленні ухвали, і положення закону, яким керується.

Встановивши суть вироку та з`ясувавши вимоги апеляційної скарги сторони захисту, міркування та заперечення сторін кримінального провадження щодо заявлених апеляційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

З вироку вбачається, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 було розглянуто у відповідності до вимог ч.3 ст. 349 КПК України, а тому вирок в частині правильності кваліфікації дій обвинуваченого, доведеності його вини та повноти зібраних та досліджених доказів щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, апеляційним судом не перевіряється.

За таких обставин, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених районним судом та згідно ч.1 ст. 404 КПК України переглядає рішення суду першої інстанцій у межах апеляційних вимог.

На думку апеляційного суду, доводи сторони захисту щодо звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, є безпідставними й жодним чином не підтвердженими, а також не спростовують висновків суду в цій частині.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 визнано винуватим за ч.4 ст. 186 КК України та призначено йому покарання із застосуванням ч.1 ст. 69 КК України у вигляді 3 роки 6 місяців позбавлення волі.

На думку колегії суддів, призначене ОСОБА_7 покарання нижче від найнижчої межі встановленої у санкції ч.4 ст. 186 КК України у виді реального позбавлення, не можна вважати невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, як про те зауважує сторона захисту в інтересах обвинуваченого у своїй апеляційній скарзі та в судовому засідання апеляційної інстанції.

Згідно з приписами ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винуватою у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Згідно із ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.

Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого, у контексті ст. 414 КПК України, розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Отже, судом апеляційної інстанції встановлено, що призначаючи ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст. 186 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, за які передбачено покарання від 7 до 10 років позбавлення волі.

Однак, суд взяв до уваги дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, його молодий вік, відсутність постійного зареєстрованого місця проживання, перебуває у цивільному шлюбі, є військовослужбовцем і перебуває на посаді солдата військової частини НОМЕР_1 , за місцем служби характеризується задовільно, перебуває на обліку у лікаря психіатра, а з 2019 року перебуває на обліку у лікаря нарколога за місцем проживання.

Попри це, судом першої інстанції враховано також висновок судово-психіатричного експерта №222 від 20.02.2024 року, згідно з яким ОСОБА_7 на даний час виявляє ознаки психічного захворювання у формі посттравматичного стресового розладу зі стійкими різко вираженими хворобливими проявами у вигляді вираженої емоційно-вольової нестійкості з аутоагресивними діями та інсомією, за своїм психічним станом він міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. ???На період часу, до якого відносяться інкриміновані йому діяння, ОСОБА_7 ознак хронічного психічного захворювання, недоумства та ознак тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявляв, а виявляв ознаки психічного захворювання, недоумства у формі посттравматичного стресового розладу зі стійкими різко вираженими хворобливими проявами у вигляді вираженої емоційно-вольової нестійкості з дутоагресивними діями та інсомнією.

До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , суд врахував щире каяття та активне сприяння у розкритті злочину; визнання вини, відшкодування завданих збитків; відсутність претензій з боку потерпілої, цивільного позову по справі не заявлено.

Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Отже, врахувавши все вище наведене, характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , а також інших обставин кримінального провадження в їх сукупності, суд визнав необхідним та достатнім для виправлення останнього та попередження вчинення ним нових злочинів, призначивши йому покарання у виді реального позбавлення волі, проте нижче від найнижчої межі встановленої санкцією ч.4 ст. 186 КК України, згідно вимог ст. 69 КК України, і з таким рішенням районного суду погоджується й суд апеляційної інстанції.

Що стосується доводів сторони захисту в частині звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, то вони не заслуговують на увагу суду та є голослівними й не можуть бути враховані апеляційним судом.

Так, статтею 75 КК України передбачено, що суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів з огляду на відповідність таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Проте, ті обставини, що обвинувачений ОСОБА_7 визнав свою вину, його щире та дієве каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування завданих збитків і відсутність претензій з боку потерпілої, відсутність обставин, які обтяжують його покарання, не є достатніми мотивами для обґрунтування висновку про можливість виправлення останнього без відбування покарання реально та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, т.я. враховані судом при застосуванні до нього ст. 69 КК України.

Окрім того, для врахування тих чи інших пом`якшуючих обставин судом при призначенні покарання, обвинувачений та його адвокат повинні належним чином обґрунтувати і довести, яким є зв`язок цих обставин із вчиненим кримінальним правопорушенням, і чому вони істотно знижують його тяжкість. Більше того, визнання тієї чи іншої обставини пом`якшуючою, яка не зазначена в ч.1 ст. 66 КК України, є правом суду, а не обов`язком.

Слід зазначити, що ОСОБА_7 будучи діючим військовослужбовцем, вчинив грабіж, саме в період запровадженого в країні воєнного стану, згідно Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 р..

Таким чином, судова колегія вважає, що призначене судом покарання у виді реального позбавлення волі є необхідним і буде достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, як про те просив адвокат у своїй скарзі та судових дебатах суду апеляційної інстанції, колегія суддів не вбачає, т.я. достатніх підстав для застосування ст. 75 КК України, апелянтом не наведено і не доведено під час слухання справи в апеляційному суді.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржений вирок районного суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, а визначене покарання останньому у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, забезпечить виконання завдань кримінального судочинства та слугуватиме цілям його застосування, встановленим ст. 2 КПК України.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для зміни оскаржуваного вироку та звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням за правилами ст. 75 КК України, як про те апелює сторона захисту.

Таким чином, вирок районного суду відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства. Інших переконливих та обґрунтованих доводів, які би спростовували висновки районного суду в частині призначеного покарання, апелянтом в своїй скарзі та в судовому засіданні апеляційної інстанції не наведено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, 424 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а Вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 травня 2024 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч.4 ст. 186 КК України - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення проте може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного суд протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим у тому ж порядку і строк з дня отримання ухвали суду.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3