Виноградівський районний суд Закарпатської області
_____________________________________________________________________
Справа № 299/7256/24
У Х В А Л А

22.10.2024 року м.Виноградів

Слідчий суддя Виноградівського районного суду, Закарпатської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 за участю ОСОБА_3 , його представника адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Виноградів клопотання старшого дізнавача сектору дізнання ВП №1 Берегівського РВП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_5 , в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000437 від 19.10.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, про накладення арешту на майно,

В С Т А Н О В И В:

Старший дізнавач СД відділення поліції №1 Берегівського РВП ГУ НП в Закарпатській області ОСОБА_6 за погодженням із прокурором, звернулася до суду з вказаним клопотанням.

Клопотання мотивне тим, що 18 жовтня 2024 року до ч/ч ВП №1 Берегівського РВП ГУНП в Закарпатській області, надійшло повідомлення від працівника прикордонної служби ППр « ІНФОРМАЦІЯ_1 » про те, що 18 жовтня 2024 року о 14 год. 48 хв. в міжнародному пропуску "Дякове", що за адресою АДРЕСА_1 під час проходження прикордонного контролю на виїзд з України прибув громадянин України - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканець АДРЕСА_2 , який надав як підставу для виїзду закордон тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 від 02.07.2021 року видане ІНФОРМАЦІЯ_3 на ім`я ОСОБА_3 ; довідку про надання відстрочки від 17.10.2024 року з вих. №378 на ім`я ОСОБА_3 ; наказ №1 від 09.10.2024 року про прийняття водієм автотранспортних засобів ОСОБА_3 ; трудовий договір між працівником і фізичною особою від 11.10.2024 року; повідомлення про прийняття на роботу з додатками на 3 арк. В ході перевірки у працівників пункту пропуску виникли сумніви, щодо дійсності даних документів. Виїздом СОГ в ході огляду місця події - службового кабінету КПП «Дякове», за адресою АДРЕСА_1 , виявлено та вилучено вищезазначені документи.

18 жовтня 2024 року старшим дізнавачем сектору дізнання відділення поліції №1 Берегівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_7 , в період часу з 15 години 40 хвилин по 16 годину 00 хвилин, проведено огляд місця події - службового приміщення КІШ « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що за адресою АДРЕСА_1 , в ході якого у гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканця АДРЕСА_2 , виявлено та вилучено: тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 від 02.07.2021 року видане ІНФОРМАЦІЯ_3 на ім`я ОСОБА_3 ; довідку про надання відстрочки від 17.10.2024 року з вих. №378 на ім`я ОСОБА_3 ; наказ №1 від 09.10.2024 року про прийняття водієм автотранспортних засобів ОСОБА_3 ; трудовий договір між працівником і фізичною особою від 11.10.2024 року; повідомлення про прийняття на роботу з додатками на 3 арк, які 21 жовтня 2024 року, постановою старшого дізнавача сектору дізнання сектору дізнання відділення поліції №1 Берегівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_8 ,- визнано речовими доказами по кримінальному провадженні №0000437.

Вказує, що вилучені в ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 від 02.07.2021 року видане ІНФОРМАЦІЯ_3 на ім`я ОСОБА_3 ; довідка про надання відстрочки від 17.10.2024 року з вих. №378 на ім`я ОСОБА_3 ; наказ №1 від 09.10.2024 року про прийняття водієм автотранспортних засобів ОСОБА_3 ; трудовий договір між працівником і фізичною особою від 11.10.2024 року; повідомлення про прийняття на роботу з додатками на 3 арк., є предметом кримінального правопорушення і зберегли на собі його сліди, а тому є речовими доказами на які необхідно накласти арешт, з метою подальшого проведення технічної експертизи документів та інших слідчих дій, а тому виникла необхідність в арешті вилучених речей.

Метою накладення арешту вказує на збереження речових доказів, з метою унеможливити розпоряджатися вищевказаним майном, щоб запобігти зникненню, втраті або пошкодженню відповідного майна.

Підставою для накладення арешту вказує те, що вилучені речі відповідно до ст. 98 КПК України визнані речовими доказами згідно постанови слідчого, а тому виникла необхідність у кримінальному провадженні вжити заходи щодо збереження речових доказів у вигляді арешту вказаного майна.

У судове засідання старший дізнавач ОСОБА_6 не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд клопотання без її участі. Вимоги клопотання підтримує.

Володілець майна ОСОБА_3 в судовому засіданні в задоволенні клопотання просив відмовити. Пояснив, що прибув в ПП «Дякове» з метою виїзду з України для ввезення автомобілів для потреб ЗСУ, після огляду наданих ним документів, які надають йому право на виїзд з України в умовах воєнного стану, працівники прикордонної служби спочатку надали дозвіл на їх з ОСОБА_9 , виїзд, а вже за декілька хвилин у одного з працівників поліції виникли підозри у дійсності поданих документів. Сумніви полягали в тому, що на думку працівників прикордонної служби, він не може оформити трудовий договір, будучи студентом денної форми навчання.

Адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_3 умислу на незаконний перетин державного кордону в умовах військового стану не мав. Надані ним документи, які надають йому право на виїзд з України є дійсними. Так згідно відповіді на його запит, ГУДПС у Вінницькій області надало інформацію про те, що ОСОБА_9 , подано у електронному вигляді Повідомлення про прийняття працівника на роботу, тобто вданому випадку ОСОБА_3 , що свідчить про те, що Трудовий договір між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , є дісним та не містить ознак підробки. Всі інші надані ОСОБА_3 документи також є дісними та видані держустановами. Так ОСОБА_3 взятий на військовий облік, є здобувачем вищої освіти денної форми навчання та отримав відстрочку від призову.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 , пояснив, що являється фізичною особою-підприємцем, займається перевезенням вантажів для потреб ЗСУ. З метою придбання транспортних засобів для потреб ЗСУ мав намір виїхати за межі України, однак в зв`язку з введенням військового стану в Україні, коло осіб, яким надано право на виїзд з України обмежено, а від так, достеменно знаючи, що ОСОБА_3 , є здобувачем вищої освіти денної форми навчання та отримав відстрочку від призову, що надає йому право на виїзд з України в умовах військового стану, запропонував останньому допомогти йому у ввезенні із-за кордону транспортних засобів для потреб ЗСУ, після чого уклав з ним трудовий договір, який в подальшому зареєстрував в ГУДПС у Вінницькій області. Прибувши в ПП «Дякове», у працівників прикордонної служби виникли підозри в тому, що надані ОСОБА_3 документи є підробленими, після чого туда прибули працівники поліції та вилучили оригінали документів.

Заслухавши пояснення, перевіривши матеріали клопотання про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, вважаю, що клопотання задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст.132 ч.3 КПК України, застосування заходів кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування таких заходів, потреби досудового слідства виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який йдеться в клопотанні та може бути виконане завдання, для виконання якого подано клопотання.

Згідно ч.5 ст.132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

З матеріалів клопотання вбачається, що 19.10.2024 року до ЄРДР за № 0000437 внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.358 ч.4 КК України.

Вирішуючи клопотання дізнавача про накладення арешту на майно, в порядку ст.ст.170-173 КПК України, для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна чи відмови в задоволенні такого клопотання про арешт майна. Вказане рішення має бути вмотивованим.

Так, відповідно до ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Як зазначено у ч.3 ст.170 КПК України, арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, i перебувають у нього або в інших фізичних, або юридичних осіб з метою забезпечення можливої конфіскації майна або цивільного позову.

Положеннями ч.2 ст.170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно з ч.2 ст.171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; перелік і види майна, що належить арештувати; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.173 КПК України, повинен врахувати, зокрема правову підставу для арешту майна.

Так, частиною 4 статті 358 КК України передбачена відповідальність за використання завідомо підробленого документа.

Разом з тим, жодних доказів або обґрунтувань того, що вилучені старшим дізнавачем в ході огляду місця події документи, на які дізнавач просить накласти арешт, містять ознаки підробки, є незаконно виготовленими, а отже мають ознаки речових доказів, органом досудового слідства не надано і в клопотанні не зазначено.

Також до клопотання про арешт майна не долучено відповідних доказів, які б могли свідчити про незаконність походження вилучених докуменів.

Натомість, заперечуючи проти доводів клопотання, адвокатом ОСОБА_4 до матеріалів клопотання приєднано відповідь ГУДПС у Вінницькій області про те, що ОСОБА_9 , подано у електронному вигляді Повідомлення про прийняття працівника на роботу, в даному випадку ОСОБА_3 .

Також, з матеріалів доданих до клопотання, а саме письмових пояснень ОСОБА_9 вбачається, що останній являється приватним підприємцем, займається перевезенням вантажів для потреб ЗСУ, а ОСОБА_3 прийнятий на роботу в якості водія транспортних засобів.

При розгляді заяв про втручання держави у здійснення права власності ЄСПЛ спершу розглядає, чи таке втручання здійснювалося для досягнення соціально значущої мети, а також у межах існуючого законодавства. Щодо першого критерію, Суд залишає державі можливість самостійного оцінювання.

Як свідчить аналіз практики ЄСПЛ, найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Втручання має бути законним, тобто здійснено на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (forseable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та у осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв`язку із застосуванням закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним ( рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля ( рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар ( серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти ( наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

При здійсненні оцінки правомірності та виправданості допустимих обмежень прав і свобод ЄСПЛ послідовно вирішує чотири групи питань: 1) чи було оскаржуване обмеження (втручання) передбачене законом; 2) чи переслідувало воно одну з легітимних цілей, зазначених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини; 3) чи було воно «необхідним у демократичному суспільстві»; 4) чи було воно пропорційним до тієї правомірної мети, якої намагалися досягти.

Згідно з вимогами ст.171 КПК України у клопотанні слідчого повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити таки захід забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Вказана норма також узгоджується зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Клопотання мотивовано тим, що вказані речові докази є необхідними для досудового розслідування кримінального провадження та встановлення винних.

Однак, в клопотанні не наведено жодного мотивування щодо того, які факти та обставини можуть бути доведені за допомогою вилучених предметів.

Оскільки не надано доказів та не наведено обґрунтування вчинення злочину, а саме: факту використання завідомо підробленого документа, а від так підстави для накладення арешту, відсутні.

Тобто, дане клопотання не містить вказівку про підстави і конкретну мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу накладення арешту, а також відповідного обґрунтування необхідності арешту майна. У клопотанні не зазначеного про наявність жодного ризику, що передбачений абзацом 2 частини 1 ст. 170 КПК України і вказував би на необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Враховуючи наведене, вважаю, що клопотання про накладення арешту, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 170-173 КПК України,

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання про накладення арешту на майно відмовити.

На ухвалу слідчого судді відповідно до п.2 ч.1, п.3 ч.2 ст.395 КПК України може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, в порядку передбаченому ст.382 КПК України, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Слідчий суддя ОСОБА_1