В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» серпня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за №0000291,

за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 06 червня 2024 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Трихати Миколаївського району Миколаївської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 13.05.2004 за ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 3 місяців, звільненого 12.07.2007 умовно-достроково з невідбутим строком покарання 1 рік 9 місяців 7 днів;

- вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 12.03.2008 за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців, звільненого 04.01.2012 умовно-достроково з невідбутим строком покарання 4 місяці 8 днів;

- вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 22.11.2013 за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки;

- вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 10.01.2019 за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки, ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 06.08.2020 звільнення від відбування покарання за цим вироком скасоване;

- вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 27.12.2019 за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки,

- обвинуваченого за ч. 3 ст. 187 КК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 06 червня 2024 року ОСОБА_6 засуджений за ч. 3 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років з конфіскацією майна, що належить обвинуваченому.

На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового складання покарань за даним вироком та вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 10.01.2019, остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з 24 травня 2021 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, у строк відбування покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 10.04.2020 по 16.11.2020, з 24.05.2021 по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави витрати за проведення експертизи у сумі 2 615, 20 грн.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї обвинувачений просить вирок скасувати.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок в частині призначеного покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 187 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією усього належного йому майна.

На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання за цим вироком частково приєднати невідбуте покарання за вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 10.01.2019 та вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 27.12.2019, остаточно визначити покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років з конфіскацією усього належного йому майна.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

Обвинувачений в апеляційній скарзі зазначає, що під час судового розгляду не було пред`явлено конкретних доказів.

05.06.2024 його не доставили у судове засідання, а 13.06.2024 до слідчого ізолятора було надіслано вирок. Вважає, що були порушені його конституційні права.

У доповненнях до апеляційної скарги обвинувачений зазначає, що слідчі експерименти проводилися під тиском працівників поліції.

Звертає увагу, що не було допитано свідка ОСОБА_9 .

Вважає, що справу сфабриковано слідчим. Потерпіла була під тиском та впливом слідчого. Зазначає, що телевізор взяв свідок ОСОБА_10 .

Просить перекваліфікувати дії на ст. 162 КК України.

Також, просить допитати слідчого ОСОБА_11 та інспектора ОСОБА_12 .

Прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого, вважає, що вирок підлягає скасуванню в частині призначення покарання як за вчинений злочин, так і за сукупністю вироків, через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, який є особливо тяжким, не враховано його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Зазначає, що розбійний напад, поєднаний із проникненням до житла, є одним із самих небезпечних злочинів проти власності. Вважає, що поза увагою суду залишились усі обставини вчинення вказаного кримінального правопорушення.

Так, ОСОБА_6 , будучи у стані алкогольного сп`яніння, з метою заволодіння чужим майном, вчинив напад на жінку, усвідомлюючи, що остання в силу фізіологічних особливостей не здатна чинити опір, погрожував застосуванням сильнодіючої хімічної речовини, що містила у складі сірчану кислоту, здатної призвести до сильних хімічних опіків, та демонстрував властивості цієї речовини, спричинив потерпілій тілесні ушкодження, після чого заволодів її майном.

Окрім того, вказує, що судом не надано оцінки особі обвинуваченого ОСОБА_6 , який раніше 7 разів судимий за корисливі злочини. До нього застосовувався інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням, умовно-дострокового звільнення, він відбував покарання реально у місцях позбавлення волі. Проте, це не призвело до позитивних змін в його особистості, не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, натомість викликало відчуття безкарності.

Вважає, що призначення ОСОБА_6 мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 3 ст. 187 КК України, є явно несправедливим та не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Крім того, всупереч вимогам ч. 1 ст. 71 КК України, суд частково приєднав невідбуте покарання лише за вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 10.01.2019, але не приєднав невідбуте покарання за вироком того ж суду від 27.12.2019, яким ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 3 роки.

Зазначає, що ОСОБА_6 під час іспитового строку за вироками Миколаївського районного суду Миколаївської області від 10.01.2019 та 27.12.2019 знову вчинив новий особливо тяжкий злочин. Обставини вчинення усіх злочинів, що увійшли до сукупності, свідчать, що вчинення злочинів є наслідком свідомо обраного ОСОБА_6 способу життя, який він змінювати не бажає, що свідчить про його підвищену суспільну небезпечність і небажання ставати на шлях виправлення.

Вважає, що з огляду на кількість злочинів, що входять до сукупності вироків, особу обвинуваченого, остаточне покарання за сукупністю вироків, призначене шляхом часткового приєднання лише 1 року позбавлення волі, не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

10 квітня 2020 року ОСОБА_6 близько 16:00 год перебував за місцем свого мешкання, за адресою: АДРЕСА_1 , де вживав алкогольні напої. У ході чого, у обвинуваченого ОСОБА_6 на підставі надуманого приводу, нібито співмешканець ОСОБА_13 винен йому кошти, виник умисел забрати грошовий борг у своєї сусідки ОСОБА_13 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , у тому числі шляхом незаконного заволодіння майном останньої.

Реалізуючи зазначений противоправний умисел, направлений на заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, з метою власного матеріального збагачення, усвідомлюючи протиправність своїх дій, передбачаючи настання суспільних наслідків у вигляді завдання майнової шкоди потерпілій ОСОБА_13 та бажаючи настання таких наслідків, направився за місцем мешкання ОСОБА_13 . Прибувши на територію домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , через відсутню огорожу, ОСОБА_6 зайшов у гараж потерпілої, де взяв скляну ємкість об`ємом 0,5 л з речовиною, яка має в своєму складі розчин сірчаної кислоти та яка за своїми хімічними властивостями може спричинити шкоду здоров`ю людини у виді опіків шкіряних покровів.

Після чого підійшов до вхідних дверей житлового будинку та шляхом ривку зірвав ручку на вхідних дверях житлового будинку, на яких кріпився металевий ціпок з навісним замком, який потерпіла ОСОБА_13 використовувала в якості замикаючого пристрою, та в подальшому незаконно, всупереч волі останньої, проник у середину житлового будинку, де пройшов до кімнати, в якій відпочивала потерпіла.

Перебуваючи в кімнаті, ОСОБА_6 у словесній формі, почав вимагати у потерпілої ОСОБА_13 грошові кошти, при цьому демонструючи їй наявну скляну ємкість з розчином сірчаної кислоти, та, повідомивши про її хімічні властивості, висловлював погрози фізичною розправою, які супроводжувались тим, що обвинувачений вилив частину рідини на поверхню табурету, який стояв у кімнаті, від дії якої відбулась деформація поверхні полімерного покриття сидіння табурету.

Проте, ОСОБА_13 , намагаючись припинити протиправні дії ОСОБА_6 , повідомила, що у неї грошові кошти відсутні.

Продовжуючи реалізовувати свій противоправний умисел, ОСОБА_6 долонею правої руки наніс потерпілій ОСОБА_14 один удар в область щелепи з лівої сторони, від якого остання не втримала рівновагу та сіла в крісло, де ОСОБА_6 , застосовуючи до потерпілої ОСОБА_13 насильство, небезпечне для її життя та здоров`я, почергово, кулаками обох рук, наніс не менше чотирьох ударів в область обличчя з обох сторін, та, припинивши наносити удари, вилив залишки невідомої рідини зі скляної пляшки на верхні та нижні кінцівки потерпілої ОСОБА_13 , чим спричинив тій тілесні ушкодження у виді синців правого та лівого ока, правої щоки, спини, припухлості м`яких тканин правої щоки, саден правого та лівого колінних суглобів, які утворилися від дії хімічної речовини.

Вказані тілесні ушкодження відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень кожне.

Після цього, пригнітивши волю потерпілої ОСОБА_13 та спричинивши їй фізичний біль, ОСОБА_6 незаконно заволодів майном потерпілої, а саме, плазмовим телевізором «Samsung UE42F5020AK», вартістю 6 166, 67 грн, який знаходився у кімнаті. З місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

Судом першої інстанції ОСОБА_6 визнаний винним у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, та погрозою застосування такого нападу (розбої), поєднаному з проникненням у житло, та його дії кваліфіковані за ч. 3 ст. 187 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Обвинувачений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого, заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Потерпіла ОСОБА_13 належним чином повідомлена про дату та час апеляційного розгляду до суду не з`явилася, про причини неявки не повідомила. Її неявка не перешкоджає апеляційному розгляду.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при ухваленні вироку, і положення закону, яким він керувався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Як передбачено ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Зазначені вимоги закону дотримані при розгляді даного кримінального провадження.

Що стосується доводів обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, відповідають фактичним обставинам справи та дослідженим доказам. На переконання колегії суддів, вина ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення доведена поза розумним сумнівом та його дії кваліфіковані правильно.

Обвинувачений ОСОБА_6 у суді першої інстанції пояснив, що товаришував з потерпілою ОСОБА_13 , проживав по сусідству. Вранці 10.04.2020 він разом з ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_13 у нього вдома вживали алкоголь. Ближче до обіду потерпіла пішла додому, а вони продовжили відпочивати. Оскільки, він домовився з співмешканцем потерпілої ( ОСОБА_17 ) про виконання будівельних робіт та оплатив наперед роботу, вирішив піти до ОСОБА_13 , щоб з`ясувати, коли закінчать роботу або повернуть гроші. Разом з ОСОБА_15 та ОСОБА_16 пішли до ОСОБА_13 . Він зайшов у будинок, який був незапертий, постукав у двері та зайшов у будинок, після цього постукав у двері зали та пройшов у кімнату після того, як ОСОБА_13 дозволила йому зайти.

Стверджував, що потерпілу не бив, лише штовхав, від чого вона двічі падала на пуфік. Не знав, що знаходилось у пляшці, яку він взяв біля плити, думав, що у пляшці горілка і хотів вилити її на підлогу. У цей час у кімнату зайшов ОСОБА_15 , забрав плазмовий телевізор та пішов надвір. Йому відомо, що телевізор є особистою власністю ОСОБА_13 , який вона купила за власні кошти. Заперечував, що застосовував до потерпілої фізичну силу. Пояснював, що потерпіла сама завдала собі тілесні ушкодження, коли напередодні у нетверезому стані йшла додому та падала по дорозі.

Незважаючи на таку позицію обвинуваченого, який в суді не визнав свою вину, колегія суддів вважає доведеною вину ОСОБА_6 у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаному з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, та погрозою застосування такого нападу (розбої), поєднаному з проникненням у житло, за обставин, встановлених судом першої інстанції.

Так, у суді першої інстанції потерпіла ОСОБА_13 пояснила, що з обвинуваченим перебувала у дружніх стосунках. Про те, що її співмешканець ОСОБА_17 має борги перед ОСОБА_6 їй невідомо. Телевізор вона купувала на власні кошти, він не є сумісною власністю з ОСОБА_17 , і всі знайомі, у тому числі ОСОБА_6 , про це знали.

Зранку 10.04.2020 разом з ОСОБА_16 , ОСОБА_6 та ОСОБА_15 відпочивали вдома у ОСОБА_6 Ближче до обіду, вона пішла додому і лягла спати, ззовні накинула замок, так, що у сторонніх складається враження, що вдома нікого немає, будинок замкнений та заперлась з середини на засув. Близько 16:00 год прокинулась від шуму вибитих дверей, у кімнату зайшов ОСОБА_6 у нетверезому стані та почав вимагати у неї гроші, які він начебто заплатив її співмешканцю за будівництво паркану. Відповіла, що у неї грошей немає і про борг їй невідомо.

Обвинувачений в руках тримав скляну пляшку об`ємом 0,5 л, відкрив її, сказав, що це кислота і вилив частину рідини на табурет, який почав деформуватись, та пригрозив що і з нею таке буде. Питав, де її співмешканець, продовжував вимагати гроші і сказав, що забере телевізор. Коли вона піднялась і намагалась заперечити, ОСОБА_6 несподівано долонею правої руки наніс сильний удар в обличчя, вона втратила рівновагу і впала на крісло. Після цього він наніс їй ще не менше 3 ударів в обличчя. При цьому сильно лаявся. ОСОБА_6 заявив, що не жартує і став підносити пляшку до її обличчя, яке вона встигла прикрити долонею лівої руки. Він линув на неї лише один раз, бо вона вибила пляшку, яка впала їй на коліна. Відчула біль в руках і в колінах. ОСОБА_6 забрав телевізор і пригрозив, що приб`є, якщо вона викличе поліцію.

Пояснила, що пляшку з кислотою приніс обвинувачений, у неї в будинку такої не було. Не виключає, що обвинувачений міг взяти у неї в гаражі, оскільки її чоловік займався ремонтом автомобілів.

Зазначені показання ОСОБА_13 підтвердила в ході проведення слідчого експерименту 17.04.2020 за її участю, під час якого потерпіла на місці вказала, за яких обставин вчинено розбійний напад, в результаті якого був викрадений телевізор (т.2 а.с. 127-131).

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що в ході досудового розслідування проведено судово-медичну експертизу, яка встановила характер спричинених тілесних ушкоджень потерпілій, їх локалізацію та механізм заподіяння, що підтверджує пояснення потерпілої про застосування до неї насильства з боку обвинуваченого.

Так, згідно висновку судово-медичної експертизи №427 від 13.04.2020 у потерпілої ОСОБА_13 мали місце тілесні пошкодження у вигляді синців правого та лівого ока, правої щоки, спини, припухлості м`яких тканин правої щоки, саден правого та лівого колінних суглобів. Дані тілесні пошкодження утворилися від не менш ніж трьох ударних дій тупими твердими предметами, якими могли бути руки, ноги та інші предмети, з давністю утворення біля 3-4-х діб до часу огляду. По ступеню тяжкості дані тілесні пошкодження відносяться до категорії легких тілесних пошкоджень (кожне). (т.2 а.с. 96-97).

Згідно висновку додаткової судово-медичної експертизи №470 від 23.04.2020, садна на правому та лівому колінному суглобах являються наслідками загоєння опікових поверхонь, які утворились внаслідок дії будь-якої хімічної речовини. Тілесні пошкодження у вигляді синців правого та лівого ока, правої щоки, садна правого та лівого колінних суглобів в момент їх спричинення не були небезпечними для життя та здоров`я потерпілої ОСОБА_13 (т.2 а.с. 100-101).

Відповідно до інформації головного лікаря КНП «Миколаївський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», 10.04.2020 о 16:40 год бригада прибула на виклик за адресою: АДРЕСА_2 , за місцем мешкання потерпілої. Встановлено попередній діагноз: хімічний опік долоні та тильної поверхні лівої кисті, зовнішньої поверхні обох стегон, зовнішньої поверхні обох колінних суглобів та зовнішньої поверхні голеней (т. 2 а.с. 93).

Згідно протоколу огляду місця події від 10.04.2020 та фототаблицею до нього, з дозволу ОСОБА_13 , оглянуто територію домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , виявлено та вилучено фрагмент полімерного покриття зі слідом речовини бурого кольору, скляну пляшку об`ємом 0,5 л, фрагмент килиму зі слідом бурого кольору, металеву кришку та джинси синього кольору (т. 2 а.с. 60-77).

Вилучені предмети визнані речовими доказами та згідно висновку експерта № 800 від 23.04.2020, надана на експертизу рідина в скляній пляшці містить розчин сірчаної кислоти. У складі нашарувань на поверхнях, а саме: кришки від пляшки, фрагмента килима червоного кольору, фрагмента полімерного покриття та джинсових штанів виявлено наявність сірчаної кислоти, яка підлягає тим же заходом контролю, що і прекурсори (т. 2 а.с. 78, 84-91).

Показання потерпілої також підтверджуються протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 10.04.2020, згідно якого ОСОБА_13 просила вжити заходів до ОСОБА_6 , який проник до її будинку за адресою: АДРЕСА_2 , де вчинив на неї напад, поєднаний із застосуванням насильства небезпечного для здоров`я, в ході якого заволодів плазмовим телевізором ««Samsung» (т. 1 а.с. 175-176).

Окрім того, згідно протоколу обшуку домоволодіння обвинуваченого ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 від 10.04.2020 та відеозаписом до нього, виявлено та вилучено телевізор плазмовий марки «Samsung UE42F5020AK», тип НОМЕР_1 , вартість якого згідно висновку судової товарознавчої експертизи №446 станом на 10.04.2020 становила 6166, 67 грн (т. 2 а.с. 110- 120, т.3 а.с. 97-101).

В основу обвинувального вироку також обґрунтовано покладені показання свідків, які допитані в суді першої інстанції.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснив, що 10.04.2020 близько 13:00 год разом з ОСОБА_6 вживали алкогольні напої. Близько 16:00 год ОСОБА_6 попросив його піти з ним до ОСОБА_13 , щоб забрати борг. ОСОБА_6 зайшов у будинок до ОСОБА_13 , а він залишився надворі та чув крики.

Через 5-6 хвилин ОСОБА_6 виніс телевізор з будинку, дав цей телевізор йому у руки і наказав віднести до свого будинку. Через пару годин приїхав наряд поліції і телевізор забрали.

Ці показання свідка узгоджуються з даними проведення слідчого експерименту від 17.04.2020 та відеозаписом до нього за участі свідка ОСОБА_15 , згідно якого останній пояснив щодо відомих йому обставин вчинення нападу на потерпілу ОСОБА_13 , в результаті якого був викрадений телевізор (т. 2 а.с. 136-139).

Свідок ОСОБА_16 пояснила, що зранку 10.04.2020 разом з ОСОБА_6 , ОСОБА_13 та ОСОБА_15 вживали спиртні напої. ОСОБА_13 через якийсь час пішла додому. Близько 16:00 год ОСОБА_6 сказав ОСОБА_15 піти з ним до ОСОБА_13 . Вона також пішла за ними, щоб набрати води з криниці. Бачила, як біля гаражу ОСОБА_6 взяв скляну пляшку з рідиною і направився до вхідних дверей будинку ОСОБА_13 . Чула грюкіт, як відкриваються двері, потім крики і лайку. ОСОБА_15 в цей час сидів на порозі і курив. Через 5-6 хвилин ОСОБА_6 погукав у будинок ОСОБА_15 . Пізніше ОСОБА_15 приніс плазмовий телевізор «Самсунг» додому, який через пару годин вилучили працівники поліції.

Свідок ОСОБА_16 в ході проведення слідчого експерименту від 17.04.2020 за її участю повідомила про обставини вчиненого злочину, і її пояснення співпадають з тим, що надані суду (т. 2 а.с. 132-135).

Свідок ОСОБА_17 пояснив, що 10.04.2020 на прохання ОСОБА_6 зранку допомагав йому ловити рибу. Стосунки між ними були нормальні, жодних боргів перед ОСОБА_6 у нього не було. Після рибалки він поїхав в смт. Ольшанське. Увечері подзвонила співмешканка ОСОБА_13 і повідомила, що до її будинку, коли вона відпочивала, в той день близько 16:00 год силоміць зайшов ОСОБА_6 , шукав його, вимагав кошти, потім побив її, облив кислотою і забрав телевізор. На другий день, коли побачив ОСОБА_13 , вона була вся в синцях із забинтованими руками. До того, як поїхав з дому таких тілесних ушкоджень у неї не було.

Свідок ОСОБА_18 пояснив, що увечері 10.04.2020 до нього в магазин зайшла сусідка ОСОБА_13 , обличчя якої було в синцях і руки забинтовані. Вона розказала, що її побив ОСОБА_6 , облив кислотою та забрав телевізор. Напередодні, коли вона приходила до магазину, таких тілесних ушкоджень потерпіла не мала.

Свідок ОСОБА_19 показала, що зранку 10.04.2020 вона йшла на роботу та по дорозі зустріла потерпілу, будь-яких тілесних ушкоджень, синців чи саден на ній не було.

У вечорі цього ж дня після роботи вона зайшла до магазину ОСОБА_18 , де побачила ОСОБА_13 , яка була в синцях, а руки замотані якимось бинтами.

Аналізуючи вище наведені показання потерпілої та свідків, а також висновки судово-медичних експертиз, колегія суддів вважає, що в суді спростовані доводи обвинуваченого про неправдивість показань потерпілої ОСОБА_13 та свідків.

Так, потерпіла та свідки були попереджені під час досудового розслідування та в суді про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, їх показання є чіткими, послідовними та узгоджуються між собою. Потерпіла ОСОБА_13 підтвердила, що ОСОБА_6 застосував насильство щодо неї та заволодів телевізором.

Ураховуючи вищезазначене, відсутні сумніви щодо неправдивих показань потерпілої та свідків про вчинення розбою ОСОБА_6 щодо ОСОБА_13 .

Також, під час проведення 17.04.2020 слідчих експериментів, тобто через нетривалий час після вчиненого злочину, за участю потерпілої ОСОБА_13 , свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які були безпосередніми очевидцями злочину, потерпіла та свідки на місці вчиненого злочину вказали на обставини вчинення злочину саме ОСОБА_6 .

Колегія суддів зауважує, що слідчі експерименти проведені з дотриманням вимог ст. 104, 223, 228, 231 КПК, за участю понятих, з застосуванням відеозапису, тобто в обстановці, яка виключала будь-який тиск на свідків.

Тому доводи обвинуваченого, що на свідків та потерпілу було здійснено тиск з боку працівників поліції, є голослівними.

Таким чином, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 щодо недоведеності його вини у вчинені розбою спростовуються показаннями потерпілої ОСОБА_13 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та письмовими доказами, дослідженими у суді першої інстанції.

Окрім того, доводи обвинуваченого про неповноту судового розгляду, оскільки не допитано в якості свідка ОСОБА_20 , є безпідставними, оскільки під час досудового розслідування зазначений свідок не допитувався, будь- яких клопотань про допит даного свідка під час судового розгляду не було, а апелянт в поданій апеляційній скарзі не зазначив, з яких підстав підлягає допиту зазначена ним особа.

Також, колегія суддів зазначає, що доводи обвинуваченого щодо порушення його права на захист, а саме, його відсутності при проголошенні вироку, є неспроможними з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, обвинувачений був присутнім у судових засіданнях під час здійснення кримінального провадження в суді першої інстанції, де висловлював свою думку з приводу висунутого обвинувачення, заявляв клопотання, брав участь у дослідженні доказів, виступав у дебатах та звертався до суду з останнім словом.

Згідно журналу судового засідання, 03.06.2024 у суді першої інстанції відбулися судові дебати, надано обвинуваченому останнє слово та суд вийшов до нарадчої кімнати, проголошення вироку було призначено на 05.06.2024.

03.06.2024 до ДУ «Миколаївській слідчий ізолятор» направлено вимогу про доставку ОСОБА_6 у судове засідання на 15:00 год 05.06.2024. Колегія суддів перебувала у нарадчій кімнаті з 15:00 год 05.06.2024 по 08:30 год 06.06.2024, у зв`язку з чим доставка обвинуваченого була перенесена на 08:30 год 06.06.2024. У зв`язку з неявкою учасників на проголошенні вироку 06.06.2024 фіксування технічними засобами не здійснювалося. Копію вироку обвинуваченому було надіслано після проголошення вироку, яку він отримав 12.06.2024 (т. 3 а.с. 181, 185, 188, 190, 193, 204, 206).

На виконання приписів ч. 1 ст. 376 КПК України суд після виходу з нарадчої кімнати негайно проголосив вирок, незважаючи на відсутність обвинуваченого в судовому засіданні.

Відсутність обвинуваченого в залі судового засідання під час проголошення вироку жодним чином не вплинуло на законність і обґрунтованість ухваленого рішення, не перешкодило обвинуваченому реалізувати свої права, в тому числі й право на оскарження вироку в апеляційному порядку, а тому не може бути підставою для скасування судового рішення.

Оцінюючи вищезазначені докази, всупереч доводам апелянта, колегія суддів вважає, що всі досліджені докази, на які послався суд першої інстанції в обґрунтування оскаржуваного рішення, є належними, оскільки підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, допустимі, оскільки отримані в порядку встановленому КПК України, та достовірні, оскільки фактичні дані отримані з цих доказів, не спростовані жодним іншим доказом.

Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Доведення «поза розумним сумнівом» відображає максимальний стандарт, що має відношення до питань, що вирішуються, при визначенні кримінальної відповідальності. Ніхто не повинен позбавлятися волі або піддаватися іншому покаранню за рішенням суду, якщо вина такої особи не доведена «поза розумним сумнівом».

На думку колегії суддів, вина обвинуваченого доведена поза розумним сумнівом.

Враховуючи встановлені під час судового розгляду обставини, дослідивши докази та надавши їм належну оцінку, в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 187 КК України у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, та погрозою застосування такого нападу (розбої), поєднаному з проникненням у житло.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів також не погоджується з доводами обвинуваченого про те, що його дії слід кваліфікувати за ст. 162 КК України.

Що стосується доводів прокурора про призначення ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 187 КК України занадто м`якого покарання, то колегія суддів дійшла наступних висновків.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції врахував обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є особливо тяжким злочином.

Також послався на врахування даних про особу обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів, має судимість, на даний час реально відбуває покарання також за вчинення корисливого злочину, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має хронічне захворювання, за місцем проживання характеризується посередньо, має на утриманні малолітнього сина.

Обставиною, яка обтяжує покарання, визнано вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння. Обставин, які пом`якшують покарання, судом не встановлено.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов висновку про доцільність призначення ОСОБА_6 покарання, передбаченого санкцією ч. 3 ст. 187 КК України, у виді позбавлення волі на строк строк, передбачений законом, але у мінімальному розмірі.

З цими висновками колегія суддів не погоджується, з огляду на таке.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції не достатньо дотримані.

При прийнятті рішення про призначення ОСОБА_6 покарання у мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 3 ст. 187 КК України, суд першої інстанції хоча і послався на вищевказані дані про особу обвинуваченого, однак ці дані фактично не врахував.

Так, суд першої інстанції недостатньо врахував дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що він неодноразово судимий за корисливі злочини. До нього неодноразово застосовувався інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням, умовно-дострокового звільнення, він відбував покарання реально у місцях позбавлення волі. Проте, це не призвело до позитивних змін в його особистості, не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, натомість викликало відчуття безкарності. Матеріали справи доводять стійкість сформованої протиправної поведінки обвинуваченого, адже попри суттєві заходи впливу, які раніше вже застосовувалися до нього з боку держави з метою не лише покарання, а й виправлення і запобігання вчиненню нових злочинів, ОСОБА_6 вчинив особливо тяжкий злочин.

Окрім того, ОСОБА_6 вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав, ніде не працював, за місцем проживання характеризується посередньо, має ряд хронічних захворювань внаслідок зловживання алкоголем.

Не встановлено обставини, які пом`якшують покарання.

Також поза увагою суду першої інстанції залишились обставини вчинення ОСОБА_6 особливо тяжкого злочину, а саме, розбійного нападу, поєднаному із проникненням до житла, який є одним із самих небезпечних злочинів проти власності.

Так, ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, з метою заволодіння чужим майном вчинив напад на потерпілу, усвідомлюючи, що остання в силу фізіологічних особливостей не здатна чинити опір, погрожував застосуванням сильнодіючої хімічної речовини, що містила у складі сірчану кислоту, здатної призвести до сильних хімічних опіків, та демонстрував властивості цієї речовини, спричинив потерпілій тілесні ушкодження, після чого заволодів її майном.

Вищенаведене, на переконання колегії суддів, свідчить, що вчинення злочину є наслідком свідомо обраного обвинуваченим способу життя, який він змінювати не бажає, реального негативного ставлення до вчиненого не виявляє та в дійсності свою злочинну поведінку не засуджує.

За наведеного, призначення ОСОБА_6 мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 3 ст. 187 КК України, є явно несправедливим та не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість

З огляду на викладене, судом першої інстанції не дотримано вимог ст. 65 КК України, а призначене ОСОБА_6 покарання за ч. 3 ст. 187 КК України є таким, що за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість.

Тому, відповідно до вимог ст. 420 КПК України, оскаржуваний вирок підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку у зв`язку з необхідністю застосування більш суворого покарання.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 3 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк, передбачений санкцією зазначеної статі, але за розміром менше, ніж просить прокурор в апеляційній скарзі, яке відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Є слушними доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме, вимог ст. 71 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

У постанові Об`єднаної Палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06.12.2021 у справі №243/7758/20 викладено висновок, що для застосування закріплених у ч. 1 ст. 71 КК правил призначення покарання за сукупністю вироків законодавець передбачає наявність двох обов`язкових умов, що мають бути встановлені в їх нерозривній єдності, а саме: момент вчинення нового кримінального правопорушення засудженим відбувся після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання за попереднім вироком; наявна невідбута частина покарання (основного та/ або додаткового) за попереднім вироком на час призначення покарання за новим вироком.

Відповідно до висновку про застосування норм права, викладеному у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14.06.2021 у справі № 443/806/19, правила призначення покарання за сукупністю вироків застосовуються в разі, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин. У цьому разі суд відповідно до ч. 1 ст. 71 КК до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Під час складання покарань у порядку зазначеної норми остаточне покарання має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. Ці приписи закону є імперативними і підлягають обов`язковому виконанню. «Попередній вирок» у відповідності до вимог ч. 1 ст. 71 КК України є вирок або вироки, покарання за якими повністю не відбуте особою на час вчинення одного чи декількох нових кримінальних правопорушень. Остаточне покарання в такому випадку особі призначається на підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків, з урахуванням покарань, призначених за всіма вироками.

Однак, всупереч вказаних вимог закону, суд першої інстанції частково приєднав невідбуте покарання лише за вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 10.01.2019, але не приєднав невідбуте покарання за вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 27.12.2019.

Встановлено, що ОСОБА_6 засуджений вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 10.01.2019 за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки, ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 06.08.2020 звільнення від відбування покарання за цим вироком скасоване. Також, засуджений вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 27.12.2019 за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки.

Згідно оскаржуваного вироку, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 187 КК України, ОСОБА_6 вчинив 10.04.2020, тобто у період невідбутого покарання за вироками Миколаївського районного суду Миколаївської області від 10.01.2019 та 27.12.2019.

За такого, апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 413, 414, 418, 420, 424, 425, 532 КПК України, суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 06 червня 2024 року щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання за ч. 3 ст. 187 КК України - скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 187 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією усього належного йому майна.

На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання за цим вироком частково приєднати невідбуте покарання за вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 10.01.2019 та вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 27.12.2019, остаточно визначити покарання ОСОБА_6 у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією усього належного йому майна.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з 24 травня 2021 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, у строк відбування покарання зарахувати строк попереднього ув`язнення з 10.04.2020 по 16.11.2020 та з 24.05.2021 до дня набрання вироку законної сили, а саме, по 22.08.2024, з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3