УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000089 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , на вирок Баштанського районного суду Миколаївської області від 17 квітня 2024 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кашперо-Миколаївка, Баштанського району, Миколаївської області, українця, громадянина України, не одруженого, військовослужбовця військової служби за мобілізацією на посаді старшого стрільця 2 механізованого взводу 2 механізованої роти військової частини НОМЕР_1 у військовому звані "солдат", з базовою загальною середньою освітою, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ), в силу вимог ст. 89 КК України раніше не судимий,

-обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України,

Учасники судового провадження:

прокурори ОСОБА_7

ОСОБА_8 ( в режимі відео конференції за

допомогою сервісу EASYCON),

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду скасувати в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, і призначити інше, справедливе покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати за проведення експертного дослідження в сумі 4543 (чотири тисячі п`ятсот сорок три) гривні 68 копійок. Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник вказує, що суд недостатньою мірою врахував при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 особу обвинуваченого - який в силу вимог ст. 89 КК України вважається таким, що не має судимостей, військовослужбовець, за місцем проживання характеризується негативно, обставини скоєного кримінального правопорушення. Зауважує, що суд не врахував визнання обвинуваченим своєї провини, те що обвинувачений розкаявся у вчиненому і зобов`язався в подальшому не чинити нових злочинів, судом не витребувано з пробації і не з`ясовано питання про можливість виправлення обвинуваченого у разі застосування покарання не пов`язаного із позбавленням волі.

Крім того, зазначає, що судом не враховано що обвинувачений з 2016 року приймає активну участь і боронить Україну і її правову систему у лавах Збройних сил, неодноразово отримував поранення у тому числі і тяжкі, і в результаті відповідних боїв втратив здоров`я, неодноразово був заохочений за сміливість і бойові заслуги, та на час судового слідства також перебував на госпітальному лікуванні через отриманні на війні поранення.

Враховуючи викладене, сторона захисту вважає що у відношенні ОСОБА_6 можливо та доцільно призначити покарання не пов`язане із позбавленням волі а позбавлення волі в даному випадку надто суворе покарання, неспівмірне до події, призведе до розчарування обвинуваченого у тій системі та державності котрі він захищав на війні з 2016 року.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , всупереч вимог ст. 4, 9, 11, 16, 26, 126, 127 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року №548-ХІУ, ст. 2, 4, Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 №551-ХІУ, п.7, 8, 15, 16 «Положення про порядок обліку, збереження, списання і використання військового майна у Збройних Силах України», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1225 від 4 серпня 2000 року, п. 9, 15 «Положення про дозвільну систему», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 576 від 12.10.1992, п. 2 «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів», затвердженої наказом МВС України №622 від 21.08.1998, п. 1 додатку № 1 Постанови Верховної Ради України № 2471-ХІІ від 17.06.1992 «Про право власності на окремі види майна», ст. 178 Цивільного кодексу України, в один із днів березня 2022 року поблизу с. Піски Баштанського району Миколаївської області придбав вибухову речовину метальної дії, а саме-бездимний порох загальною масою 5519,6 г, яку переніс до будинку за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , розмістив порох у приміщенні погребу, та незаконно зберігав без передбаченого законом дозволу до моменту вилучення 15.03.2024 року.

Таким чином, ОСОБА_6 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст.263 КК України придбання, носіння та зберігання вибухової речовини без передбаченого законом дозволу.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч. 1 ст. 263 КК України, як придбання, носіння та зберігання вибухової речовини без передбаченого законом дозволу.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурорів, які вважали вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду, щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав правильну юридичну оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про його винність у вчинені вказаного кримінального правопорушення.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення кримінальних правопорушень обвинуваченим.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.1 ст. 263 КК України є правильною і апелянтом не оспорюється. А тому відповідно до вимог ст. 404 КПК України, вирок в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника, щодо невідповідності призначеного покарання особі обвинуваченого внаслідок суворості, апеляційний суд вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру . Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Вказуючи в апеляційній скарзі на те, що суд призначив явно несправедливе покарання та висуваючи вимогу про пом`якшення призначеного покарання, апелянт не наводять жодних мотивів про існування істотної диспропорції, неадекватності між визначеним судом розміром покарання та тим розміром покарання, яке просить призначити.

Так, призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції у відповідності до ст. 65, 66, 67 КК України врахував, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, яке віднесене до категорії тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який в силу вимог ст. 89 КК України вважається таким, що не має судимостей, є військовослужбовцем, за місцем проживання характеризується негативно, обставини скоєного кримінального правопорушення, обставиною, що пом`якшує покарання суд визнав, щире каяття, обставиною, обставиною яка обтяжує покарання суд визнав, вчинення злочину в умовах воєнного стану, за такого суд призначив обвинуваченому ОСОБА_6 мінімальне покарання, передбачене ч. 1 ст. 263 КК України, яке за своїм видом і мірою відповідає меті покарання, у розумінні ст. 50 КК України.

Отже, обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції, у повній мірі, дотримався загальних засад призначення покарання, врахувавши у тому числі, й ті обставини, на які посилається захисник в апеляційній скарзі.

Призначене обвинуваченому покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, підстав визнати його надмірно суворим, як про це зазначено в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

Судом у відповідності до п. 1 Постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання додержано вимоги ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, за принципом законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Встановлені судом обставини свідчать про високий рівень ризику вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень та його стійку антисоціальну поведінку, а тому його виправлення без відбування покарання є неможливим. Інших обставин, пом`якшуючих покарання або позитивно характеризуючих особу обвинуваченого, які б не були предметом розгляду та аналізу суду першої інстанції, апеляційні скарги не містять.

У зв`язку з викладеним, апеляційний суд вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання ґрунтується на положеннях ст. ст. 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому підстав вважати призначене обвинуваченому покарання явно несправедливим через його суворість, апеляційний суд не вбачає.

Стосовно посилань захисника у апеляційній скарзі на те, що судом не було постановлено ухвалу про необхідність складання досудової доповіді щодо обвинуваченого, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом ч. 1 ст. 314-1 КПК України досудова доповідь складається з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також прийняття судового рішення про міру покарання.

Така доповідь для суду має рекомендаційний характер, яку суд може врахувати, виходячи зі своїх дискреційних повноважень.

Як вбачається зі змісту вироку, вирішуючи питання про призначення ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого.

Тобто, призначаючи покарання, суд зважив на дані, які характеризують особу обвинуваченого, яких було достатньо для ухвалення вироку.

За таких обставин відсутність досудової доповіді у матеріалах провадження колегія суддів не вбачає істотним порушенням норм кримінального процесуального закону, яке вплинуло чи могло вплинути на обґрунтованість постановленого судового рішення.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б стали підставою для зміни або скасування вироку, апеляційним судом не встановлено, у зв`язку з чим апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

Керуючись ст.376, 405,407, 409, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.

Вирок Баштанського районного суду Миколаївської області від 17 квітня 2024 року, стосовно ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді