справа № 619/6951/24
провадження № 1-кп/619/412/24
УХВАЛА

29 жовтня 2024 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого - суддіОСОБА_1
за участю:секретаря судового засіданняОСОБА_2
прокурораОСОБА_3
представника потерпілогоОСОБА_4
обвинуваченогоОСОБА_5
захисникаОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданнікримінальне провадження № 0000622 від 24.05.2024 за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Безруки Дергачівського району Харківської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ;
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 153 КК України,

установив:

У провадженні Дергачівського районного суду Харківської області перебуває кримінальне провадження стосовно ОСОБА_5 за фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 153 КК України.

29 жовтня 2024 року прокурор звернулася до суду з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів щодо обвинуваченого ОСОБА_5 . В обґрунтування клопотання посилалася на продовження існування ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: переховуватись від суду; незаконно впливати на потерпілих, свідків у цьому кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення. Наявність зазначених ризиків обґрунтовується тим, що ОСОБА_5 скоїв тяжкий злочин проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, і, знаходячись на свободі, може негативно вплинути на судовий розгляд та встановлення істини у справі. Крім того, ОСОБА_5 попередньо отримав копію обвинувального акту з додатками в яких зазначені певні докази та перебуваючи на свободі, останній може здійснювати незаконний вплив на потерпілу та свідків, враховуючи те, що свідками злочину є особи з числа близьких осіб обвинуваченого, а також потерпіла є рідною дочкою, чим може спонукати їх (потерпілу та свідків) до відмови від показань або їх зміни, з метою уникнення від кримінальної відповідальності. Також, ОСОБА_5 , усвідомлюючи, що ним вчинено умисний тяжкий злочин проти статевої свободи та статевої недоторканості за який передбачена міра покарання у виді позбавлення волі на строк до 7 років з метою уникнення від кримінальної відповідальності може переховуватися від суду на території України або виїхати за межі держави. Окрім цього, враховуючи що потерпіла є донькою обвинуваченого, а також приймаючи до уваги тривалість вчиненого інкримінованого йому злочину є підстави вважати, що ОСОБА_5 може продовжити вчиняти зазначене кримінальне правопорушення. Зазначене свідчить про неможливість їх запобігання шляхом застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

У судовому засіданні прокурор просила продовжити тримання під вартою обвинуваченого, з підстав, які зазначені у клопотанні.

Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник адвокат ОСОБА_6 заперечували проти задоволення клопотання та просили застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, оскільки обвинувачений має постійне місце проживання.

У судовому засіданні представник потерпілої - адвокат ОСОБА_4 підтримала клопотання прокурора та просила його задовольнити.

Заслухавши клопотання прокурора, думку представника потерпілої, обвинуваченого та його захисника, оцінивши в сукупності всі обставини, в тому числі передбачені п.п. 1-11 ч. 1 ст. 178 КПК України, суд дійшов висновку про продовження тримання під вартою обвинуваченого з таких підстав.

Судом установлено, що ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 10 вересня 2024 року продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 до 18.11.2024.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Згідно з ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим ОСОБА_5 переховуватися від суду; незаконно впливати на потерпілих, свідків у цьому кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому злочину може вдатися до відповідних дій.

Згідно відомостей, що є наявними в матеріалах кримінального провадження, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 153 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким злочином, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк на до 7 років.

Відповідно ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

У п. 36 рішення «Москаленко проти України» № 37466/04 від 20.05.2010 Європейський Суд з прав людини нагадав, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує. Однак, Суд неодноразово встановлював, що сама по собі тяжкість обвинувачення не може слугувати виправданням тривалих періодів тримання під вартою (див. рішення у справі «Ілійков проти Болгарії» (Іlijkov v. Bulgaria), заява №33977/96, пункти 80-81, рішення від 26.07.2001).

Відповідно до фактичних обставин справи та згідно обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_5 офіційно не працевлаштований, тобто не має законних джерел для існування, одружений, раніше не судимий.

Ураховуючи, що ОСОБА_5 обвинувачується у злочині проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, що об`єктивно свідчить про наявність продовження існування ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме, з метою уникнення від покарання за вчинення тяжкого злочину, обвинувачений може переховуватись від суду; незаконно впливати на потерпілу та свідків у цьому кримінальному провадженні, враховуючи те, що потерпіла у кримінальному провадженні є рідною донькою обвинуваченого, а свідки є особи з числа близьких осіб обвинуваченого, тому, перебуваючи під вартою, з метою зміни ними своїх показань, які будуть сприйняті лише після безпосереднього їх допиту, ОСОБА_5 не зможе незаконно впливати на них, в тому числі шляхом залякування; також обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин вчинення злочину, у якому обвинувачується ОСОБА_5 , а саме у вчиненні будь-яких насильницьких дій сексуального характеру, не пов`язаних із проникненням в тіло іншої особи, без добровільної згоди потерпілої особи (сексуальне насильство), вчинені щодо неповнолітньої особи, суд вважає, що у цьому судовому провадженні є наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, зокрема життя, здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки людини, що відповідно до ст. 3 Конституції України є найвищою соціальною цінністю в Україні.

При цьому, належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу, призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Зазначене вказує на неможливість в даному конкретному випадку застосування до обвинуваченого іншого більш м`якого виду запобіжного заходу.

За таких обставин, суд вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків.

Суд вважає, що наявні обставини, передбачені ч. 1 ст. 194 КПК України, для продовження тримання під вартою ОСОБА_5 , оскільки є достатньо підстав вважати, що обвинувачений може ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення (ризик переховування).

З урахуванням наведеного, беручи до уваги обставини, які вказують на доцільність та наявність підстав для продовження стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи наявність продовження існування ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд дійшов висновку про необхідність продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Суд не визначає розмір застави, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Відповідно до ч. 5 ст. 394 КПК України ухвала суду про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку обвинуваченим, його захисником, законним представником, прокурором.

Частиною 2 статті 400 КПК України визначено, що подання апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Ураховуючи викладене та керуючись статтями177, 178, 183, 315, 394, 400 ч. 2 КПК України, суд

постановив:

Клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_5 задовольнити.

Продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 до 27 грудня 2024 року включно.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду захисником, прокурором протягом п`яти днів з дня її оголошення, а обвинуваченим в той же строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Подання апеляційної скарги на ухвалу суду не зупиняє судовий розгляд у суді першої інстанції, зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Суддя ОСОБА_1