В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000093, за апеляційною скаргою прокурора Миколаївської окружної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Миколаївського районного суду Миколаївської області від 07 листопада 2022 року відносно

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Кир`яківка Миколаївського району Миколаївської області, проживаючого в АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_8 ,

обвинувачений ОСОБА_7 ,

захисник ОСОБА_9 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 07 листопада 2022 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Ухвалено строк покарання ОСОБА_7 обчислювати з 02.04.2022 р. Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 , до набрання вироком законної сили, залишити тримання під вартою.

Ухвалено, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 02.04.2022 р. по день ухвалення вироку 07.11.2022 р. (включно), з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та призначити покарання у виді 7 років позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі прокурор вважає оскаржуваний вирок незаконним і таким, що підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

На думку прокурора, ухвалюючи вирок відносно ОСОБА_7 суд першої інстанції належним чином не оцінив усі докази у повному обсязі, зокрема, показання обвинуваченого, експерта ОСОБА_10 та висновок експерта № 1478 від 04.04.2022 р.

Апелянт звертає увагу суду на те, що ОСОБА_7 , зі значною силою, наніс потерпілому ОСОБА_11 удар ножем у грудну клітку, де розміщені життєво важливі органи (зокрема, серце та легені), а відтак, його подальші дії можуть свідчити лише про дійове каяття та жаль з приводу вчиненого, однак не спростовують правильності висновків про наявність в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Той факт, що ОСОБА_7 заздалегідь не підшукував ножа для вчинення злочину та не приховував його, також не впливають на висновки про кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки останній, маючи непрямий умисел на заподіяння смерті ОСОБА_11 діяв за власним розсудом, використовуючи при цьому те знаряддя злочину, яке було поблизу нього.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

02.04.2022, приблизно о 16.00 год. ОСОБА_7 , зайшов до магазину «Продукти», що розташований по АДРЕСА_2 , до якого також зайшов ОСОБА_11 . Під час вказаної зустрічі, між ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, виник словесний конфлікт, в ході якого чоловіки вийшли з приміщення магазину. Знаходячись поза приміщенням магазину, чоловіки з`ясовували відносини, в цей момент у ОСОБА_7 раптово виник умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_11 . Так, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, з мотивів образи та раптово виниклих неприязних відносин, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки, хоча і не бажаючи їх настання у виді смерті потерпілого, ОСОБА_7 , дістав з кишені своїх штанів ніж, який він зберігав при собі, взяв його у праву руку та, перебуваючи обличчям до ОСОБА_11 , наніс останньому один удар ножем в область грудної клітини зліва, після якого потерпілий пройшов декілька метрів та упав на землю, спричинивши таким чином ОСОБА_11 тяжке тілесне ушкодження - веретеноподібної форми рана на передній поверхні грудної клітини в проекції 3-го ребра на 6 см вліво від умовної серединної лінії, орієнтоване з 10 на 16 годин умовного циферблату годинника, від якої бере початок рановий канал, що проходить через шкіру, підшкірно-жирову клітковину, хрящеву частину 3-го ребра зліва, м`які тканини середостіння, стінку перикарда, з наскрізним ушкодженням двох стінок дуги аорти, яке перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті.

Органом досудового розслідування вказані дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 1 ст. 115 КК України, як умисне вбивство, тобто умисне противоправне заподіяння смерті іншій людині.

Перевіривши зібрані стороною обвинувачення докази у кримінальному провадженні, проаналізувавши їх та надавши їм відповідну правову оцінку, суд не погодився із такою правовою кваліфікацією протиправних дій ОСОБА_7 , зауваживши, що в діянні обвинуваченого ОСОБА_7 відсутня така ознака складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, як суб`єктивне ставлення ОСОБА_7 до наслідків своїх дій оскільки настання смерті ОСОБА_11 не охоплювалось умислом ОСОБА_7 , і ставлення ОСОБА_7 до настання смерті ОСОБА_11 характеризується необережністю.

За наведеного, суд першої інстанції вважав доведеною вину ОСОБА_7 у вчиненому злочині, при цьому характер дій ОСОБА_7 , локалізація та характер тілесного ушкодження ОСОБА_11 , свідчать про умисний характер дій обвинуваченого, направлений на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_11 і необережне ставлення до наслідків у виді настання смерті ОСОБА_11 , а отже дії ОСОБА_7 слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора на підтримку апеляційної скарги, думку обвинуваченого та його захисника, які вважали вирок законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Дослідивши матеріали кримінального провадження, суд першої інстанції дійшов висновку, що характер дій ОСОБА_7 , локалізація та характер тілесного ушкодження ОСОБА_11 , свідчать про умисний характер дій обвинуваченого, направлений на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_11 і необережне ставлення до наслідків у виді настання смерті ОСОБА_11 , а отже дії ОСОБА_7 слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 121 КК України, тобто умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Мотивуючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив із того, що 02.04.2022 р. конфлікт між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , з яким він раніше хоча і мав інший конфлікт через телефон, розпочався не через телефон, а через те, що ОСОБА_11 не привітався. При цьому, суд зауважив, що ОСОБА_7 прийшов до магазину за покупками разом зі своїм малолітнім сином. Крім того, свідок ОСОБА_13 бачила, що якийсь час ОСОБА_7 та ОСОБА_11 розмовляли на вулиці та ніяких активних дій жодний з чоловіків не вчиняв. При цьому, ОСОБА_7 , йшов з роботи та при собі мав ніж в чохлі, який використовує для роботи. ОСОБА_7 наніс один удар ножем, хоча і в життєво-важливу ділянку в область грудної клітини зліва, однак після такого удару ОСОБА_11 ще пройшов декілька метрів та впав. Після цього ОСОБА_7 удари не наносив. ОСОБА_7 з місця вчинення злочину не зникав і не переховувався. ОСОБА_7 особисто викликав швидку, що підтвердив свідок ОСОБА_14 щодо того, що виклик був від особи на прізвище ОСОБА_15 , а також вказані відомості зафіксовані у рапорті старшого інспектора-чергового ВП № 5 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області. Крім цього, обвинувачений ОСОБА_7 , одразу після вчинення злочину та протягом усього кримінального провадження вказував на те, що він не хотів вбивати ОСОБА_16 , щиро кається та розуміє, що в результаті його дій настала смерть людини, але цього не хотів та не думав, що так станеться, а ніж ОСОБА_7 діставав для того, щоб ОСОБА_11 злякався та пішов геть.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Зокрема у справі Європейського суду з прав людини «Коробов проти України» від 21.10.2011 р., зазначено, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».

Згідно зі ст. 94 КПК України, суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

На думку апеляційного суду, вказаних вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції дотримано не в повній мірі, з огляду на наступне.

Для відмежування умисного вбивства (ст. 115 КК) від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК), беруться до уваги докази щодо змісту та спрямованості умислу винного. Й основним критерієм для такого відмежування є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві, на відміну від заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, її настання охоплюється умислом винного.

При цьому питання про спрямованість умислу в кожному конкретному випадку має вирішуватися з урахуванням усіх обставин вчиненого кримінального правопорушення, зокрема, його способу, знаряддя злочину, кількості, характеру і локалізації заподіяних тілесних ушкоджень та причин припинення посягання.

Визначальним для розмежування умисного вбивства та умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, є ставлення винного до наслідку у вигляді смерті. Якщо у складі умисного вбивства таке ставлення є умисним, то у складі злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, це ставлення є необережним. При цьому потрібно враховувати те, що винний може вчинити умисне вбивство як з прямим, так і з непрямим умислом.

Для вирішення питання про наявність в особи умислу необхідно враховувати сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання, то йдеться про вчинення нею відповідних діянь із прямим умислом.

Разом з тим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання, то має місце вчинення відповідних діянь з непрямим умислом.

У разі вчинення діяння із непрямим умислом, особа хоч і не бажає настання суспільно небезпечних наслідків, однак припускає їх настання.

Суд же першої інстанції дійшов висновку щодо відсутності у обвинуваченого ОСОБА_7 умислу на вбивство ґрунтуючись, в переважній більшості, лише на показаннях самого обвинуваченого та свідків, які не були безпосередніми очевидцями події, а не об`єктивних обставин скоєння злочину, тоді як розмежування цих складів злочинів здійснюється за їх суб`єктивною стороною, виходячи з фактичних підстав кваліфікації конкретного суспільно небезпечного діяння, зокрема способу, знаряддя злочину, кількості, характеру і локалізації тілесних ушкоджень, а також усвідомлення особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбачення його негативних наслідків та ставлення до них.

За клопотанням прокурора, апеляційним судом, відповідно до положень ч. 3 ст. 404 КПК України, шляхом допиту обвинуваченого, вивченням письмових доказів повторно досліджені обставини, встановлені під час кримінального провадження.

Так, в ході допиту в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 показав, що між ним та потерпілим раніше був конфлікт. Коли він перебував у магазині туди зайшов потерпілий та не привітався, на що він зробив останньому зауваження. Після цього вони вийшли з магазину, з`ясувати між собою відносини. В ході бесіди потерпілий почав на нього кидатись. Під час конфлікту він завдав один удар ножем в область грудної клітки. При цьому, стверджував, що не бажав настання смерті потерпілому.

Водночас, згідно висновку експерта № 1478 від 02.05.2022 р., повторно дослідженого в ході апеляційного розгляду, смерть ОСОБА_11 настала в результаті проникаючого сліпого колото-різаного поранення грудної клітини зліва з пошкодженням перикарду, дуги аорти з послідуючою тампонадою серцевої сорочки кров`ю. При дослідженні були виявлене тілесне ушкодження у вигляді веретеноподібної форми рана на передній поверхні грудної клітини в проекції 3-го ребра на 6 см вліво від умовної серединної лінії, орієнтоване з 10 на 16 годин умовного циферблату годинника, від якої бере початок рановий канал, що проходить через шкіру, підшкірно-жирову клітковину, хрящеву частину 3-го ребра зліва, м`які тканини середостіння, стінку перикарда, з наскрізним ушкодженням двох стінок дуги аорти. Вищеописане тілесне ушкодження у вигляді рани з рановим каналом в ділянці грудної клітини утворились незадовго до настання смерті, є прижиттєвими, на що вказує наявність крововиливів в м`які тканини, за ступенем тяжкості носять ознаки тяжких тілесних ушкоджень та знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті. При судово-медичному дослідженні трупа будь-яких тілесних ушкоджень характерних для боротьби, самооборони та даних про посмертне переміщення трупу не виявлено.

Згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 03.04.2022 р. та відтвореного у судовому засіданні відеозапису проведення слідчого експерименту, 03.04.2022 р. о 14.49 год. за адресою: АДРЕСА_2 , обвинувачений ОСОБА_7 , у присутності понятих, прокурора та захисника, добровільно, без будь-якого примусу виклав обставини подій, які мали місце 02.04.2022. Так, обвинувачений показав учасникам слідчого експерименту, приміщення магазину, де він зустрів ОСОБА_11 , а також місце, де відбувалася розмова ОСОБА_7 та ОСОБА_11 . Після чого, ОСОБА_7 вказав на розташування потерпілого та обвинуваченого, за допомогою умовного знаряддя вчинення злочину, показав яким чином наніс удар ОСОБА_11 . Після цього, ОСОБА_7 вказав на місце куди добіг потерпілий. Також, ОСОБА_7 вказав на місце туалет, куди викинув ніж.

Наведені докази у своїй сукупності свідчать про те, що спричинення ОСОБА_7 одного ножового проникаючого удару у грудну клітку потерпілого ОСОБА_11 створило безпосередню загрозу настання наслідку у вигляді смерті останнього. Характер, локалізація тілесного ушкодження, знаряддя, яким воно заподіяне, можуть вказувати на наявність у ОСОБА_7 умислу саме на спричинення смерті потерпілому ОСОБА_11 .

Таким чином, ОСОБА_7 , завдаючи удару ножем в область грудної клітки потерпілого, достеменно усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій і передбачав, що внаслідок такої його поведінки буде заподіяно істотну шкоду здоров`ю, однак не відмовився від нанесення удару в життєво важливі органи, хоча така можливість у нього була, а навпаки продовжив свої дії, що може свідчити про те, що обвинувачений діяв з непрямим умислом на спричинення смерті потерпілому.

При цьому, як вірно відзначив прокурор в апеляційній скарзі, подальші дії обвинуваченого ОСОБА_7 , після спричинення смертельного ножового поранення можуть свідчити про дієве каяття винного та жаль з приводу вчиненого та не спростовують правильності висновків щодо кваліфікації його дій в межах висунутого обвинувачення.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає доведеним, що 02.04.2022 р., близько 16.00 год., ОСОБА_7 зайшов до магазину «Продукти», що розташований по АДРЕСА_2 , куди також зайшов ОСОБА_11 . Під час вказаної зустрічі, між ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, виник словесний конфлікт, в ході якого чоловіки вийшли з приміщення магазину. Знаходячись за приміщенням магазину чоловіки з`ясовували відносини, голосно викрикуючи один до одного, в цей момент у ОСОБА_7 раптово виник умисел, направлений на заподіяння смерті ОСОБА_11 . Так, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на протиправне позбавлення життя іншої особи, з мотивів образи та раптово виниклих неприязних відносин, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, ОСОБА_7 , діставши з кишені своїх штанів ніж, який він зберігав при собі, взяв його у праву руку та, перебуваючи обличчям до ОСОБА_11 , наніс останньому один удар ножем в область грудної клітини зліва, від якого потерпілий пройшов декілька метрів та упав на землю. ОСОБА_7 підійшов до ОСОБА_11 , який не подавав ознаки життя. При цьому, ОСОБА_7 зрозумівши, що наніс удар ножем ОСОБА_11 , від якого настала смерть останнього та, забравши із собою ніж, який застосував як знаряддя вчинення кримінального правопорушення, викинув вказаний ніж у вбиральню, яка розташована біля вищезазначеного магазину, залишивши місце вчинення злочину.

З огляду на викладене, апеляційний суд доходить висновку, що у діях обвинуваченого ОСОБА_7 наявний склад інкримінованого органом досудового розслідування кримінального правопорушення, а тому його дії слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 115 КК України, як вбивство, тобто умисне протиправне заподіянні смерті іншій людині.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 115 КК України, суд апеляційної інстанції, з урахуванням вимог ст. ст. 65-67 КК України, роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», враховує тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, який згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких та спрямований проти гарантованих Конституцією України природних і не відчужуваних прав людини, а саме: проти життя і здоров`я людини, які визнаються найвищою соціальною цінністю, дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується в цілому позитивно, не зареєстрований, але проживає разом з дружиною та двома малолітніми дітьми, на наркологічному та психіатричному обліку не перебуває, такий, що не має судимості. Обставинами, які пом`якшують покарання є щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Обставин, які обтяжують покарання не встановлено.

За вказаних обставин у своїй сукупності обвинувачений ОСОБА_7 становить підвищену суспільну небезпеку і його виправлення можливе за умови призначення покарання у межах санкції статті інкримінованого кримінального правопорушення, оскільки на думку суду, саме таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 419, 420, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

апеляційну скаргу прокурора Миколаївської окружної прокуратури ОСОБА_6 , задовольнити.

Вирок Миколаївського районного суду Миколаївської області від 07 листопада 2022 року відносно ОСОБА_7 , в частині кваліфікації його дій та призначеного покарання, скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 . визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, а саме вбивстві, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, та призначити йому покарання у виді 7 років позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим ОСОБА_7 , який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії вироку суду.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3