Провадження № 1-кп/161/1087/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Луцьк 16 жовтня 2024 року

Луцький міськрайонний суд Волинської області під головуванням

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000175 від 16 червня 2024 року про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лище, Луцького району, Волинської області, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, з професійно - технічною освітою, пенсіонера, раніше не судимого,

- у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачений ОСОБА_4 , 15 червня 2024 року близько 16 години 00 хвилин, ОСОБА_4 , перебуваючи неподалік території домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , діючи з прямим умислом, керуючись метою заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, усвідомлюючи значення та кримінально-протиправний характер своїх дій, в ході словесного конфлікту, який виник на ґрунті особистих неприязних відносин із дружиною ОСОБА_6 (у розумінні п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»), умисно наніс їй один удар господарськими вилами в ділянку правої гомілки та один умисний удар господарськими граблями в ділянку голови.

Внаслідок протиправних дій ОСОБА_4 потерпіла ОСОБА_6 отримала відповідно до висновку судово-медичного експерта за № 398 від 17.06.2024, тілесні ушкодження у вигляді: поверхневої ранки тім`яної ділянки голови дещо справа, забою та синця передньої поверхні правої гомілки. За ступенем тяжкості дане тілесне ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_4 своїми умисними протиправними діями, які виразились у нанесенні умисного легкого тілесного ушкодження, вчинив кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 125 КК України.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у пред`явленому йому обвинуваченні не визнав та показав, що 15 червня 2024 року ОСОБА_6 знаходилась на ринку, а він відкрив гараж, взяв бензопилу і тачку, та пішов на город косити конюшину, а коли повертавшись, до нього підійшла потерпіла ОСОБА_6 , почала висловлюватися в його сторону нецензурними словами та забирати від нього тачку. Стверджує, що жодних ударів потерпілій ні господарськими вилами, ні господарськими граблями, він не наносив, а лише відштовхував її та діяв у даній ситуації з метою самозахисту, вважає, що саме потерпіла ОСОБА_6 першою спровокувала конфлікт. Цивільний позов не визнав.

Незважаючи на не визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, його винність у інкримінованому йому органами досудового розслідування кримінальному проступку, повністю підтверджується, зібраними в ході досудового розслідування та дослідженими під час судового розгляду доказами в кримінальному провадженні.

З показань даних в судовому засіданні потерпілої ОСОБА_6 , вбачається, що обвинувачений ОСОБА_4 , являється її чоловіком. 15 червня 2024 року вона повернулася з ринку та знаходилась неподалік домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , там до неї підійшов обвинувачений ОСОБА_4 , з яким у неї виникла словесна перепалка, внаслідок якої, обвинувачений наніс їй один удар вилами в ділянку правої гомілки, після чого, вона забрала у обвинуваченого вила та занесла їх у двір до доньки ОСОБА_8 , згодом, обвинувачений взяв господарські граблі та наніс їй ще один удар в ділянку голови, внаслідок чого, у неї почала текти кров. Після отриманих ударів, вона відразу пішла до доньки, де остання викликали швидку допомогу та працівників поліції. Стверджує, що тілесні ушкодження вона отримала внаслідок умисних дій обвинуваченого ОСОБА_4 . Цивільний позов підтримує повністю, просить його задовольнити. Наполягає на суворій мірі покарання щодо обвинуваченого.

Такі показання потерпілої, судом беруться до уваги, оскільки вони спростовують показання обвинуваченого ОСОБА_4 щодо його непричетності до вчинення даного кримінального проступку, які суд вважає неправдивими та такими, що дані виключно з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення. Такі показання потерпілої об`єктивно підтверджуються іншими здобутими та всебічно, повно дослідженими у справі доказами.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду дала показання, про те, потерпіла ОСОБА_6 , являється її матір`ю, а обвинувачений ОСОБА_4 - батьком. В червні 2024 року до неї прийшла ОСОБА_6 та повідомила, що обвинувачений ОСОБА_4 знову зірвав замок з гаража і поїхав на город з косою та тачкою. Дочекавшись обвинуваченого, вони підійшли до нього, для того, щоб з`ясувати, чому зірвані замки, в цей час, між обвинуваченим ОСОБА_4 та потерпілою ОСОБА_6 , виникла словесна перепалка, внаслідок якої, обвинувачений наніс потерпілій один удар вилами в ділянку правої гомілки, після чого, ОСОБА_6 забрала у обвинуваченого вила та занесла їх у двір, згодом, обвинувачений взяв господарські граблі та наніс потерпілій ще один удар в ділянку голови, внаслідок чого, у неї текла кров. Після чого, вона винесла свою майку та приклала її до голови ОСОБА_6 , так як хотіла спинити кров. Згодом, вона викликала швидку допомогу та працівників поліції. На запитання учасників судового провадження, відповіла, що жодних ударів, ні вона, ні потерпіла, обвинуваченому не наносили.

Показання даного свідка суд бере до уваги та вважає його показання, відповідно до ст.85, 86 КПК України, належними та допустимими доказами, оскільки вони підтверджують обставини, що підлягають доказуванню в даному провадженні, а також здобуті, шляхом його безпосереднього допиту в судовому засіданні.

Допитаний в судовому засіданні свідок захисту ОСОБА_9 суду дав показання, про те, що, потерпіла ОСОБА_6 , являється його матір`ю, а обвинувачений ОСОБА_4 - батьком. В червні 2024 року ОСОБА_6 повернувшись з ринку, підбігла до обвинуваченого, який повертався з городу, там між ними виник словесний конфлікт. На запитання учасників судового провадження, відповів, що він з дружиною ОСОБА_10 збирали полуницю та чули крики, які відбувалися між обвинуваченим та потерпілою, але в сам конфлікт, вони не втручалися, він лише побачив, як з голови потерпілої текла кров. Також вказав, що був присутній, коли викликали працівників поліції та швидку, а очевидцем, саме нанесення ударів потерпілій ОСОБА_6 , він не був.

Допитана в судовому засіданні свідок захисту ОСОБА_10 суду дала показання, про те, що, в червні 2024 року вона з чоловіком ОСОБА_9 збирали полуницю. Потерпіла ОСОБА_6 повернувшись з ринку, підбігла до обвинуваченого, який повертався з городу, там між ними виник словесний конфлікт. На запитання учасників судового провадження, відповіла, що вона з чоловіком лише чули крики, які відбувалися між обвинуваченим та потерпілою, але в сам конфлікт, вони не втручалися, Також вказала, що була присутня, коли викликали працівників поліції та швидку, а очевидцем саме нанесення ударів потерпілій ОСОБА_6 , вона не була.

Винність обвинуваченого також стверджується.

Висновком судово - медичного експерта № 398 від 17.06.2024 року, згідно якого у гр. ОСОБА_6 було виявлено тілесні ушкодження у вигляді поверхневої ранки тім`яної ділянки голови дещо справа, забою та синця передньої поверхні правої гомілки. За ступенем тяжкості дане тілесне ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Протоколом проведення слідчого експерименту від 17 червня 2024 року, з якого вбачається, що потерпіла ОСОБА_6 показала та детально розповіла про обставини нанесення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_4 .

Протоколом огляду предмету від 18 червня 2024 року, з фототаблицями, з якого вбачається, об`єктом огляду являються господарські вила із дерев`яною рукояткою та металевим гострим кінцем, довжиною близько 100 смт, а також господарські граблі із пластмасовими кінчиками (зубчиками), довжиною близько 120 см.

Дані докази, відповідно до ст. 85, 86 КПК України, суд вважає належними та допустимими, оскільки вони прямо та опосередковано підтверджують обставини, що підлягають доказуванню та мають значення у даному провадженні, а також отримані у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У своєму рішенні «Коробов проти України» від 21.10.2011 року Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Також, оцінюючи вищенаведені докази, суд приходить до висновку, що вони є належними, допустимими, достовірними, а сукупність зібраних доказів є достатніми для прийняття рішення по кримінальному провадженню.

Крім того, суд критично відноситься до тверджень обвинуваченого ОСОБА_4 про те, що він ударів потерпілій ОСОБА_6 не наносив, а відштовхував її та діяв з метою захисту тобто виключно в стані необхідної оборони, захищаючись від насильства, застосованого потерпілою, з огляду на таке.

При цьому, із роз`яснень, що дані в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 1 "Про судову практику у справах про необхідну оборону" слідує, щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини. Якщо суд визнає, що в діях особи є перевищення меж необхідної оборони, у вироку слід зазначити, в чому саме воно полягає.

Питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події. Визначальним при цьому є і суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Закріплене в ст. 36 КК України право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ч. 3 ст. 27 Конституції України).

Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому, перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.36 КК України необхідна оборона це правомірний захист інтересів особи від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання , якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Відповідно до ч.3 ст. 36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Тобто, перевищення меж необхідної оборони має місце там, де заподіяна посягаючому тяжка шкода ( смерть або тяжкі тілесні ушкодження) лише за наявності умислу до заподіяння такої шкоди. Водночас обвинувачений стверджував, що обвинувачений не мав на меті спричинювати тілесні ушкодження потерпілій, а тільки захищалася від посягань потерпілої.

Верховний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо правозастосування ст. 36 КК (справи № 5-31кс14, № 5-34кс14, № 5-125кс15). У цих справах Верховний Суд України зазначав, що сутність необхідної оборони полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів, що охороняються законом. Визначальним для поняття необхідної оборони є правомірність захисту і протиправність посягання.

Протиправність у кримінально-правовому розумінні є однією з ознак злочину поряд із суспільною небезпечністю, караністю, винністю і суб`єктом. Протиправність розуміється як юридичне втілення суспільної небезпечності. В теорії кримінального права загально визнано, що суспільно небезпечне посягання, щодо якого можлива необхідна оборона, - це діяння, що передбачене як злочин однією зі статей Особливої частини КК.

Разом із тим, необхідна оборона не допускається проти правомірних дій інших осіб, навіть якщо ними заподіюється шкода інтересам, що охороняються законом.

Крім того, у разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Відтак, як встановлено судом, потерпіла ОСОБА_6 підійшла до обвинуваченого, для того, щоб вияснити, обставину, зірваного замка з гаража, після чого між потерпілою та обвинуваченим виник конфлікт, однак жодних ударів ОСОБА_4 вона не наносила, в цей час обвинувачений підійшов до потерпілої, наніс їй один удар вилами в ділянку правої гомілки, згодом, обвинувачений взяв господарські граблі та наніс потерпілій ще один удар в ділянку голови, внаслідок чого, у неї з голови пішла кров, внаслідок чого спричинив їй тілесні ушкодження, що підтверджено матеріалами кримінального провадження.

За таких обставин показання обвинуваченого ОСОБА_4 з приводу того, що він, відштовхуючись від потерпілої ОСОБА_6 діяв виключно у стані необхідної оборони, є суперечливими, не відповідають обставинам справи, здобутим під час досудового розслідування та дослідженим в судовому засіданні доказам, такі покази обвинуваченого суд розцінює як намагання уникнути кримінальної відповідальності за вчинений ним кримінальний проступок.

Також невизнання обвинуваченим ОСОБА_4 своєї вини за ч. 1 ст. 125 КК України суд розцінює як намагання уникнути від кримінальної відповідальності за скоєне, оскільки вони спростовуються переліченими вище доказами у їх сукупності. Судом встановлено, що потерпіла ОСОБА_6 та свідок ОСОБА_8 кожен зокрема, давали логічні та послідовні показання, які суд кладе в основу вироку, при цьому будь-яких підстав у даних осіб оговорювати ОСОБА_4 немає.

Таким чином, оцінюючи за таких умов на предмет достовірності як в сукупності, так і окремо наведені вище дані, які містять письмові докази, висновок експерта, показання потерпілої та свідка суд бере до уваги, крім того, що вказані докази повністю узгоджуються між собою та з іншими наведеними вище документальними доказами, маючи взаємодоповнюючий характер, також і те, що отримані вони з незалежних один від одного джерел.

При цьому жодних сумнівів у правдивості показань потерпілої та свідка у суду не виникає. Оскільки, зокрема, проаналізувавши матеріали кримінального провадження судом встановлено, що показання та пояснення потерпілої, починаючи з повідомлення про кримінальне правопорушення, були послідовними, логічними, незмінними та такими, які не дають можливості їх неоднозначного тлумачення. Пояснення потерпілої повністю узгоджуються між собою в деталях щодо обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи: часу, місця, способу вчинення злочину та особи, яка його вчинила. Покази свідка також є послідовними, за своїм змістом відповідають показам потерпілої та дослідженим судом письмовим доказам, тому не викликають у суду сумніву в правдивості.

За таких обставин, провівши всебічне, повне та неупереджене дослідження всіх обставин даного кримінального провадження, оцінивши сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд поза розумним сумнівом вважає доведеним, що ОСОБА_4 вчинив умисні дії, які виразились у нанесенні умисного легкого тілесного ушкодження, тому кваліфікує ці його дії за ч. 1 ст. 125 КК України.

Відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України та п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину і тяжкості наслідків, що настали.

При обранні міри покарання суд враховує вимоги ч. 2 ст. 50 КК України, відповідно до якої покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, а також вимоги ст. 65 КК України, відповідно до яких суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті КК відповідно до положень Загальної частини Кодексу, ураховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно обвинувального акту до обставин, що пом`якшують покарання також віднесено щире каяття, проте з такою позицією суд не погоджується з наступних підстав.

Щире каяття засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини, характеризується щирим осудом цієї поведінки, висловленні жалю з приводу вчиненого, вибаченні перед потерпілими та прийнятті заходів по відшкодуванню шкоди.

Однак, обвинувачений ОСОБА_4 під час судового розгляду не висловив щирого осуду своєї поведінки, не вживав заходів щодо відшкодування шкоди, не приніс вибачення потерпілій, а тому суд вважає, що про щире розкаяння особи у вчиненому, відсутнє.

До обставин які, відповідно до вимог ст.67 КК України, обтяжують покарання ОСОБА_4 , суд відносить вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя.

Поряд з цим, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує інформацію про стан його здоров`я, який не перебуває на обліку у лікарів нарколога і психіатра та за допомогою до них не звертався, відомості про те, що він має постійне місце реєстрації та проживання, вперше притягується до кримінальної відповідальності, тому суд вважає, що його виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства та призначає покарання в межах санкції ч. 1 ст. 125 КК України, у виді штрафу.

Суд вважає, що дане покарання буде необхідним і достатнім для виправлення, перевиховання обвинуваченого ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, так і іншими особами.

Крім того, положеннями ч.ч.1,3,4 ст. 91-1 КК України передбачено, що в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, одночасно з призначенням покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, або звільненням з підстав, передбачених цим Кодексом, від кримінальної відповідальності чи покарання, суд може застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, один або декілька обмежувальних заходів, відповідно до якого (яких) на засудженого можуть бути покладені такі обов`язки: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства; 2) обмеження спілкування з дитиною у разі, якщо домашнє насильство вчинено стосовно дитини або у її присутності; 3) заборона наближатися на визначену відстань до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку з роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин; 4) заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб; 5) направлення для проходження програми для кривдників або пробаційної програми.

Заходи, передбачені частиною першою цієї статті, можуть застосовуватися на строк від одного до трьох місяців і за потреби можуть бути продовжені на визначений судом строк, але не більше як на 12 місяців.

Контроль за поведінкою засуджених, до яких застосовано обмежувальні заходи, здійснює орган пробації за місцем проживання засудженого, а в разі вчинення злочину військовослужбовцем - командир військової частини.

Отже суд з метою необхідності зміни насильницької поведінки обвинуваченого ОСОБА_4 у майбутньому та формування у нього неагресивної моделі поведінки у стосунках, як з потерпілою, так і з оточуючими, до обвинуваченого слід застосувати обмежувальні заходи у вигляді направлення ОСОБА_4 для проходження програми для кривдників строком на три місяці.

Такі обмежувальні заходи із покладенням обов`язку будуть сприяти виправленню обвинуваченого, покращенню психологічного здоров`я потерпілої, а призначене судом покарання та обмежувальні заходи у своїй сукупності будуть необхідними і достатніми для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

В рамках даного кримінального провадження потерпілою ОСОБА_6 заявлено цивільний позов про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_4 завданої моральної шкоди в сумі 20 000,00 грн.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що в результаті протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_4 потерпіла ОСОБА_6 зазнала моральних страждань, які вона оцінює в сумі 20 000,00 грн. Моральну шкоду обґрунтовує нервовими переживаннями, емоційними стресами, фізичному болі і страху, які вона перенесла з вини обвинуваченого, також у душевних стражданнях, які проявляються у постійному відчутті незахищеності та несправедливості, проблемах з концентрацією уваги, неспокоєм, спустошенням та проблемами зі сном. Також вона зазнала психічного перенавантаження, що призвело до перебування у постійному стресовому стані, відчуває нервове напруження, тривожний та пригнічений стан.

У відповідності до роз`яснень, які містяться в п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином і стягнення безпідставно нажитого майна» №3 від 31.03.1989 року, вирішуючи при постановленні вироку питання про відшкодування матеріальної шкоди, суд має керуватися відповідними нормами цивільного, трудового та іншого законодавства, які регулюють майнову відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам, підприємствам, установам, організаціям, державі.

Згідно ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Суд, приходить до висновку, що цивільний позов потерпілої підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частиною 3 статті 23 ЦК України передбачена можливість відшкодування моральної шкоди грішми. При цьому розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ч. 1ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, судам слід звернути увагу на те, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням такої шкоди.

Відповідно до п. 3 п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами внесеними постановою № 5 від 25.05.2001 року та №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності , інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У п. 9 Постанови роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як зазначається у Рішеннях Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» (п. 53), від 09 лютого 2007 року у справі «Білуха проти України» (п. 79), які є остаточними, в окремих випадках визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за моральну шкоду, завдану особі.

Вирішуючи позовні вимоги потерпілої в частині відшкодування моральної шкоди, суд приходить до висновку про те, що неправомірними діями ОСОБА_4 дійсно була така завдана ОСОБА_6 Моральна шкода полягала в перенесенні останньою негативних переживань, тривоги, у душевних стражданнях, які проявляються у постійному відчутті незахищеності та несправедливості, проблемах з концентрацією уваги, неспокоєм, спустошенням та проблемами зі сном.

Визначаючи розмір морального відшкодування, суд приймає до уваги фактичні обставини справи, враховує характер, тривалість і глибину душевних страждань потерпілої, пов`язаних з ушкодженням здоров`я, ступінь вини обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, його матеріальне і сімейне становище, виходячи з вимог розумності, справедливості та вищеописаних обставин, вважає, що позовна вимога про стягнення моральної шкоди є підставною, однак підлягає до часткового задоволення в розмірі 13 000, 00 гривень. Такий розмір не буде надмірним для обвинуваченого, відповідатиме його поведінці, та кореспондуватиме глибині та силі страждань, які мала потерпіла у зв`язку з порушенням її прав. В решті суми позовних вимог слід відмовити, оскільки вона не відповідає спричиненій шкоді та наслідкам, що настали. А відтак, позов підлягає до часткового задоволення.

У відповідності до вимог ст. 100 КПК України суд вирішує долю речових доказів.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 91-1 КК України застосувати до ОСОБА_4 обмежувальні заходи, поклавши на нього обов`язок пройти програму для кривдників протягом 3 (трьох місяців).

Попередити ОСОБА_4 про кримінальну відповідальність за ст. 390-1 КК України за умисне ухилення від проходження програми для кривдників.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 до обвинуваченого ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушення задовольнити частково.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_6 моральну шкоду в сумі 13000 (тринадцять тисяч) грн. 00 коп.

Речові докази: господарські вила та господарські граблі залишити за належністю ОСОБА_6 .

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Луцький міськрайонний суд.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку після проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору.

Головуючий: