Справа № 727/6730/24
Провадження № 1-кп/727/370/24
У Х В А Л А

29 липня 2024 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

потерпілої ОСОБА_6

представника потерпілої ОСОБА_7

розглянувши у підготовчому судовому засіданні м. Чернівці кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 за ст. 125 ч. 1 КК України, -

встановив:

01.07.2024 до Шевченківського районного суду м. Чернівці надійшов обвинувальний акт з додатками за обвинуваченням ОСОБА_4 за ст.125 ч.1 КК України. Ухвалою судді від 02.07.2024 кримінальне провадження було призначене в підготовче судове засідання.

Під час підготовчого судового засідання потерпіла подала до суду заяву про те, що у зв`язку з примиренням з обвинуваченим та відсутністю претензій вона відмовляється від приватного обвинувачення та просить закрити кримінальне провадження.

Представник потерпілої підтримав заяву, обвинувачуваний та його захисник не заперечували щодо закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_4 та його звільнення від кримінальної відповідальності.

Заслухавши думку прокурора, яка заперечувала щодо задоволення клопотання про закриття провадження по справі оскільки кримінальне провадження стосується кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 284 ч.1 п.7 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством.

Відповідно до ч. 6 ст. 284 КПК України, якщо обставини, передбачені пунктами 5, 6, 7, 8 частини першої цієї статті, виявляються під час судового провадження, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 12 лютого 2020 року ( справа № 453/225/19 ) зробила наступний правовий висновок - аналізуючи комплексний характер домашнього насильства та виходячи з тлумачення закону, до злочину, пов`язаного з домашнім насильством, на який поширюється заборона у п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України, слід відносити не тільки злочин, передбачений ст. 126-1 КК України, та злочин, що містить кваліфікуючу ознаку «вчинення злочину щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах», але й кримінальне правопорушення з ознаками діяння (дії або бездіяльність), поняття якого визначено у ст. 1 Закону № 2229-VIII.

Тобто дійсно, вчинення обвинувачуваним кримінального проступку за ст. 125 ч.1 КК України щодо своєї матері відноситься до домашнього насильства.

Але разом із цим необхідно зазначити, що згідно з пунктами «a», «b» § 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно й детально поінформованим про характер та причини обвинувачення, висунутого проти нього, і мати час та можливості, необхідні для підготовки свого захисту.

Наведені гарантії стосуються всіх обставин, які належать до предмета доказування у кримінальному провадженні в силу ст. 91 КПК (тобто й такого важливого елемента обвинувачення, як вчинення злочину, пов`язаного з домашнім насильством, що обтяжує покарання і з урахуванням процесуальної заборони, закріпленої в п. 7 ч. 1 ст. 284 вказаного Кодексу, тягне за собою правові наслідки). Водночас відповідно до ст. 92 КПК тягар доказування згаданих обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, на потерпілого.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 12 лютого 2020 року ( справа № 453/225/19 ) зробила ще один правовий висновок про те, що обов`язковою умовою визнання судом злочину незалежно від його родового чи безпосереднього об`єкта пов`язаним із домашнім насильством, є відображення зазначеного у формулюванні обвинувачення (у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті) із встановленням органами досудового розслідування відповідних фактичних обставин (ступінь родинних відносин або спорідненості між потерпілим та винуватцем, характер насильства тощо). За відсутності цього гарантоване право на захист істотно порушено і, беручи до уваги імперативність приписів п. 19 ч. 1 ст. 7, частин 3, 6 ст.22, ч. 1 ст. 337 КПК України, унеможливлює застосування згаданого інституту заборони закриття кримінального провадження щодо злочинів, передбачених ст. 125 КК України.

Доводи прокурора зводяться до тверджень про неможливість закриття кримінального провадження через факт вчинення обвинувачуваним злочину стосовно матері.

Однак вчинення злочину стосовно члена сім`ї або іншої особи, зазначеної в ч. 2 ст. 3 Закону № 2227-VIII, автоматично не скасовує гарантій права на захист. Якщо сторона обвинувачення вважає, що суспільно небезпечне діяння пов`язано саме з домашнім насильством, вона про це обов`язково має зазначити у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті, а на обґрунтування своєї позиції надати відповідні докази. Інакше підозрюваний (обвинувачений) буде позбавлений процесуальної можливості ефективно захищатися та спростувати висунуте обвинувачення.

Крім того, ч. 1 ст. 337 КПК України передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Засада диспозитивності, правила ст. 22 КПК України вимагають від суду під час здійснення розгляду справи зберігати об`єктивність та неупередженість; функції суду та державного обвинувачення є несумісними.

Натомість, як убачається з матеріалів цієї справи, ні в повідомленні про підозру, ні в обвинувальному акті не міститься жодних посилань на вчинення обвинувачуваним злочину, пов`язаного з домашнім насильством. Доказів родинних відносин між обвинувачуваним та потерпілою ( свідоцтво про народження ) суду також не надано.

Посилання прокурора в обвинувальному акті на обтяжуючу обставину вчинення кримінального правопорушення щодо іншої особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, не замінює цього.

Оскільки прокурор не обвинувачував ОСОБА_4 у вчиненні злочину, пов`язаного з домашнім насильством, останній не був обізнаний із таким обвинуваченням і не мав можливості захищатися від нього.

Аналогічні вищенаведеному висновки також зробила і колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 28 лютого 2023 року ( справа № 496/4142/14 ).

За таких обставин, суд приходить до висновку, що кримінальне провадження підлягає закриттю у зв`язку із відмовою потерпілої від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 284, 314, 369, 371, 372, 477 КПК України, суд, -

постановив:

Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 за ст. 125 ч. 1 КК України закрити у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. Ухвала може бути оскаржена до Чернівецького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя: