ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 624/185/24 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-кп/818/1450/24 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.121 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2024 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 на вирок Кегичівського районного суду Харківської області від 19 квітня 2024 року відносно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Кегичівського районного суду Харківської області від 19 квітня 2024 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Харків, українець, громадянин України, освіта неповна - середня, не одружений, перебуває у фактичних шлюбних відносинах, на утриманні має одну неповнолітню дитину, інвалідності не має, військовослужбовець військової служби за мобілізацією на посаді водія-хіміка відділення радіаційної хімічної, біологічної розвідки взводу радіаційного, хімічного, біологічного захисту військової частини НОМЕР_1 ЗСУ, у військовому званні «солдат», зареєстрований та проживав до затримання за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винний у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, та йому призначено покарання позбавлення волі на строк 5 років.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахується з моменту його затримання, тобто з 01.02.2024 року.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою залишено до набрання вироком законної сили.

Цим вироком встановлено, що Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №94 від 19 квітня 2022 року солдата ОСОБА_7 призначено на посаду водія-хіміка відділення радіаційної, хімічної, біологічної розвідки взводу радіаційного, хімічного, біологічного захисту військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України. Відповідно до приписів ст. 2, 4, 24 Закону України «Про військовий обов`язок i військову службу», на момент вчинення злочину, солдат ОСОБА_7 вважається військовослужбовцем, який проходить військову службу за мобілізацією в Збройних Силах України.

Вимоги ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зобов`язують солдата ОСОБА_7 захищати Вітчизну, суверенітет і територіальну цілісність України.

У відповідності до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV (зі змінами), ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV, солдат ОСОБА_7 під час проходження військової служби повинен свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; беззастережно виконувати накази командирів; знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою; бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків та виконувати завдання, пов`язані із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України та інше.

Однак, солдат ОСОБА_7 під час проходження військової служби, в порушення вище зазначених нормативно-правових актів, вирішив стати на злочинний шлях, та скоїв умисний злочини проти життя та здоров`я особи при наступних обставинах:

01 лютого 2024 року близько 10 години, ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись на території тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 , в ході словесного конфлікту з військовослужбовцем ОСОБА_9 , що виник між ними на ґрунті раптових неприязних відносин через побутові причини, діючи умисно, з метою заподіяння ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів неприязні до останнього, схопив ніж, який буз закріплений на ремені його штанів та замахнувшись, намагався нанести ним удар навідмаш в область грудної клітини ОСОБА_9 , однак останній, ухилившись від цього удару та намагаючись припинити конфлікт, повернувся до ОСОБА_7 спиною та почав утікати, при цьому, ОСОБА_7 продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на заподіяння ОСОБА_9 тілесних ушкоджень та бажаючи довести їх до кінця, наздогнав його та наніс цим же ножем один удар спину справа потерпілого, в результаті чого спричинив ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді проникаючого ножового поранення правої плевральної порожнини та післятравматичного гемопневмотораксу справа, які відносяться до групи тяжких тілесних ушкоджень, оскільки являються небезпечними для життя в момент заподіяння.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачений ч. 1 ст. 121 КК України, тобто умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

На зазначений вирок суду першої інстанції обвинуваченим ОСОБА_7 та його захисником ОСОБА_8 подані апеляційні скарги, які фактично є тотожними та в яких останні просять скасувати вирок Кегичівського районного суду Харківської області від 19 квітня 2024 року і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу, обвинувачений та його захисник зазначають, що інкримінований злочин ОСОБА_7 вчинено внаслідок протиправної поведінки самого потерпілого ОСОБА_9 , який протягом року неодноразово прискіпувався до обвинуваченого та 01 лютого 2024 року, близько 10-00 години, підійшов до ОСОБА_7 , почавши висловлюватися на адресу останнього нецензурною лайкою при сторонній особі, але обвинувачений на ці образи не реагував, у зв`язку з чим потерпілий наніс удар рукою в обличчя ОСОБА_7 , внаслідок чого останній вихопив ніж і наніс ОСОБА_9 удар ножем в спину, коли той почав тікати. Тобто, як зазначають апелянти, обвинувачений ОСОБА_7 діяв у стані сильного душевного хвилювання, що стало наслідком удару в обличчя з боку потерпілого, але органом досудового розслідування та судом ці обставини залишилися поза увагою і не було призначено судову психолого-психіатричну експертизу, що призвело до неправильної кваліфікації дій ОСОБА_7 .

Обвинувачений та його захисник також зазначають, що призначене покарання є занадто суворим, оскільки вчинений злочин стався внаслідок віктимної поведінки потерпілого, ОСОБА_7 раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, визнав свою вину, сприяв розкриттю злочину та щиро розкаявся, за місцем мешкання характеризується як спокійна людина, хоча із сусідами ніяких відносин не підтримував, має стійкі соціальні зв`язки, оскільки до початку військової агресії фактично перебував у шлюбних відносинах із ОСОБА_10 , із якою має спільну малолітню дитину ОСОБА_11 .

Крім того, апелянти вказують на те, що характеристика, надана керівництвом військової частини НОМЕР_1 , є намаганням керівництва цієї військової частини за рахунок обвинуваченого зняти з себе будь-яку відповідальність щодо невжиття заходів з підтримання належного рівня дисципліни у підрозділі, знехтування своїми службовими обов`язками, що призвело до негативних наслідків.

В своїх апеляційних доводах обвинувачений та захисник просять врахувати висновок органу пробації, в якому зазначено, що виправлення ОСОБА_11 можливе без позбавлення волі та не становитиме високої небезпеки для суспільства. Обвинувачений також зазначає, що до лав ЗСУ він пішов добровольцем у 2022 році.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги сторони захисту і просили їх задовольнити, думку прокурора, який просив залишити без задоволення подані апеляційні скарги, вивчивши матеріали справи та перевіривши оскаржуваний вирок, колегія суддів, вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 і захисника ОСОБА_8 задоволенню не підлягають, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим кодексом.

Як вбачається з відомостей матеріалів судового провадження, в суді першої інстанції учасники кримінального провадження не оспорювали фактичні обставини кримінального провадження, у зв`язку з чим судовий розгляд було здійснено в порядку ч.3 ст. 349 КПК України.

В своїх апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_7 і захисник ОСОБА_8 не оспорюють фактичні обставини кримінального провадження щодо місця, часу та спричинення потерпілому ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, шляхом нанесення йому одного удару ножем в спину.

Разом з цим, в своїх апеляційних скаргах та під час апеляційного розгляду сторона захисту вважала, що органом досудового розслідування і судом першої інстанції невірно кваліфіковані дії обвинуваченого за ч.1 ст.121 КК України.

Водночас, колегія суддів бере до уваги висновки колегії суддів Великої Палати Верховного Суду, зазначені у постанові від 27 лютого 2018 року по справі № 756/5578/15-к (провадження № 13-3зво18), відповідно до яких норми КПК України не містять обмежень щодо оскарження в апеляційному порядку кримінально-правової кваліфікації дій, зокрема й у тих кримінальних провадженнях, у яких під час судового розгляду суд першої інстанції застосував ч. 3 ст. 349 КПК України і визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювалися.

Що стосується доводів апеляційних скарг обвинуваченого та захисника про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації дій ОСОБА_7 , то вони є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для зміни судового рішення є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Як слідує з вимог п. 3 ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою зміну судового рішення, вважається неправильне застосування закону, який підлягає застосуванню.

Відповідно до ч. 3 ст. 337 КПК України, суд з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», мотивування у вироку висновків щодо кваліфікації злочину полягає у зіставленні ознак установленого судом злочинного діяння і ознак злочину, передбаченого тією чи іншою статтею кримінального закону, його частиною або пунктом, і формулюванні висновку про їх відповідність.

Кваліфікація умисного тяжкого тілесного ушкодження за ст. 123 КК України можлива лише за умови, що: 1) воно заподіяне у стані сильного душевного хвилювання; 2) такий стан виник раптово; 3) це сталося внаслідок протизаконного насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.

При цьому, при вчиненні злочину, який передбачено ст. 121 КК України, умисел може бути як прямим, так і не прямим. Винний у вчиненні злочину, який передбачено ст. 121 КК України усвідомлює, що може заподіяти тяжку шкоду здоров`ю потерпілого і бажає або свідомо припускає її настання.

Відповідальність за ст. 121 КК України настає і у випадках, коли умисел винного був спрямований на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю, а фактично було спричинено тяжке тілесне ушкодження.

Сторона захисту в своїх апеляційних скаргах посилається на те, що орган досудового розслідування та суд першої інстанції невірно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч.1 ст.121 КК України, оскільки обвинувачений вчинив інкримінований злочин у стані сильного душевного хвилювання, яке викликане протиправною поведінкою потерпілого, а тому його дії необхідно кваліфікувати за ст. 123 КК України.

Натомість, на ці обставини сторона захисту звернула увагу лише на стадії апеляційного розгляду, але не надала відповідних доказів на підтвердження таких апеляційних доводів.

При цьому, належить врахувати, що адвокат ОСОБА_8 здійснює процесуальний захист обвинуваченого ОСОБА_7 з самого початку досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні, тобто з 01 лютого 2024 року, але будь-яких клопотань про призначення та проведення комплексної судової психологічно-психіатричної експертизи з цього приводу до органу досудового розслідування і суду першої інстанції сторона захисту не подавали.

Крім того, судовий розгляд у цій справі проведено за правилами ч.3 ст.349 КПК України, оскільки сторони кримінального провадження, в тому числі, обвинувачений та його захисник, не оспорювали фактичні обставини кримінального провадження щодо усвідомлення ОСОБА_7 суспільно небезпечного характеру своїх дій, передбачення їх суспільно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, з мотивів неприязні до потерпілого.

Колегія суддів також враховує, що в судовому засіданні від 18 квітня 2024 року, в якому визначено спрощений порядок дослідження, тобто відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, було допитано потерпілого ОСОБА_9 та сторона захисту не була позбавлена процесуальних можливостей ставити перед судом першої інстанції питання щодо необхідності зміни порядку дослідження доказів, в тому числі, щодо необхідності виклику і допиту в суді першої інстанції свідків у цьому кримінальному провадженні, а також необхідності призначення комплексної судової психологічно-психіатричної експертизи обвинуваченого ОСОБА_7 .

З показань потерпілого ОСОБА_9 , що надані ним під час допиту в суді першої інстанції, також вбачається, що в день подій злочину ОСОБА_7 в черговий раз перебуваву стані алкогольного сп`яніння, про що повідомив свого командира.

Належить також зазначити, що згідно формулювання обвинувачення, що визнане судом першої інстанції доведеним, подія відбулася 01 лютого 2024 року приблизно о 10-00 годині ранку, а огляд ОСОБА_7 на стан алкогольного сп`яніння відбувся увечері цього ж дня, а саме о 20 годині 50 хвилин, результати якого виявися позитивним та складав 0,534 проміле (арк.82), що не оспорювалося стороною захисту ані в суді першої інстанції, ані під час апеляційного розгляду.

Апеляційний суд також бере до уваги правові висновки Верховного Суду, що містяться в його постанові від 11 липня 2024 року у справі №333/1723/23, в якій зазначено, що кваліфікація дій винного як вчинення злочину в стані сильного душевного хвилювання можлива лише у разі, якщо стан сильного душевного хвилювання раптово виник внаслідок протизаконного насильства, систематичного знущання або тяжкої образи з боку потерпілого. Установлення фактичних даних, які б свідчили про наявність таких обставин, які могли б викликати у винного стан сильного душевного хвилювання, є компетенцією суду. Стан сильного душевного хвилювання є обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, яка підлягає доказуванню у кримінальному провадженні.

Отже, стороною захисту не надано суду апеляційної інстанції доказів з приводу наявності у ОСОБА_7 емоційного стану, який значною мірою знижував його здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними в момент вчинення злочину.

Матеріали цього судового провадження також не містять відповідних відомостей.

Відповідно до п. 19 ч. 1 ст.7, ч. 1 ст.26 КПК України, однією із загальних засад кримінального провадженняє диспозитивність, яка полягає у вільному використанні суб`єктами кримінального провадження своїх процесуальних прав в межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Тобто, сторона захисту у змагальному процесі не була позбавлена можливості також висловлювати свою процесуальну позицію щодо необхідності дослідження доказів, допиту свідків у цій справі, проведення відповідних судових експертиз, у тому числі, з метою встановлення належної правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 .

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження та дав їм вірну юридичну оцінку в частині кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України, тобто у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, що небезпечне для його життя в момент заподіяння.

Враховуючи викладене, апеляційні доводи обвинуваченого та захисника ОСОБА_8 щодо необхідності кваліфікації дій ОСОБА_7 за ст. 123 КК України, на переконання колегії суддів, є необґрунтованими та суб`єктивними, оскільки стороною захисту, з урахуванням доводів, що наведені в поданих апеляційних скаргах та зазначені під час апеляційного розгляду, не доведено неправильне застосування судом першої закону про кримінальну відповідальність і наявність підстав для скасування оскаржуваного вироку, з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції діяв з дотриманням вимог ст.ст.50, 65 КК України, а також з урахуванням роз`яснень, що містяться в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Зокрема, суд першої інстанції врахував ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст.12 КК України відносяться до тяжкого злочину, наявність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також відомості про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, є військовослужбовцем, за місцем проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 характеризується негативно.

Згідно досудової доповіді органу пробації, ризик вчинення ОСОБА_7 нового кримінального правопорушення та не небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюється як середній. На думку органу пробації, виконання покарання у громаді можливо, за умови здійснення з боку органу пробаціїнагляду середнього рівня інтенсивності та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для позитивної зміни суб`єкта пробації шляхом розвитку та підтримки у ОСОБА_7 навичок ефективного самоконтролю, розвитку навичок безконфліктного спілкування, усвідомлення необхідності зменшення шкоди від вживання алкоголю, підвищення вмотивованості до відмови від вживання алкоголю (арк.60-68).

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 відповідно до ст. 66 КК України, суд визнав активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставиною, що обтяжують покарання обвинуваченого, згідно з п. 13 ч.1 ст. 67 КК України, судом встановлено вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Вказані обставини чітко, логічно та мотивовано вказані у мотивувальній частині вироку при обґрунтуванні судом певного виду та міри покарання, який належить призначити обвинуваченому.

Судом першої інстанції враховано, що потерпілий взяв до уваги пробачення обвинуваченого, яке останній висловив під час судових дебатів, проте зазначив, що наразі не пробачив ОСОБА_7 , можливо для цього необхідно, щоб пройшов деякий час.

Колегія суддів також враховує, що наявність у обвинуваченого цивільної дружини та малолітньої дитини, як це зазначено в поданих апеляційних скаргах, не спинили ОСОБА_7 від вчинення умисного тяжкого злочину, а тому апеляційні скарги в цій частині також є необґрунтованими і не свідчать про зайву суворість призначеного покарання.

Апеляційний суд також критично оцінює апеляційні доводи сторони захисту про те, що керівництвом військової частини НОМЕР_1 надано характеристику на обвинуваченого, яка не відповідає дійсності, оскільки захисник та обвинувачений не були обмежені в своїх процесуальних правах на підтвердження таких доводів, але так і не надали суду апеляційної інстанції відповідних доказів, а тому у колегії суддів відсутні правові підстави ставити під сумнів та не брати до уваги відомості, що містяться у службовій характеристиці від 02 лютого 2024 року, що видане на ім`я ОСОБА_7 (арк.80).

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого та захисника про те, що суд призначив ОСОБА_7 явно несправедливе покарання через надмірну його суворість не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного вироку в апеляційному порядку.

Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Стороною захисту фактично не наведено в своїх апеляційних скаргах нових обставин, які не враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та могли свідчити про явну суворість призначеного мінімального покарання, передбаченого санкцією ч.1 ст.121 КК України, а саме у виді 5 років позбавлення волі.

Обвинуваченим та захисником також не зазначено обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та дають підстави для застосування положень ст.69 КК України при призначенні покарання, а також свідчать явну несправедливість призначеного покарання.

Цих обставин також не надано стороною захисту і під час апеляційного розгляду.

З відомостей судового провадження, які характеризують особу обвинуваченого, доводів апеляційних скарг, а також фактичних обставин справи, не вбачається обставин, які б істотно знизували ступінь тяжкості вчиненого злочину та надавали законні підстави для застосування положень ст.69 КК України при призначенні обвинуваченому покарання.

На переконання колегії суддів встановлені у справі обставини, хоча й пом`якшують покарання обвинуваченого, проте істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочинів та ступінь суспільної небезпеки і не є достатніми для застосування положень ст. 69 КК України.

Крім того, судом першої інстанції правомірно оцінено неможливість застосування, у даному конкретному випадку, положень ст.75 КК України, оскільки правові підстави для її застосування відсутні, з чим погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

За змістом ст.75 КК України, рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінальних правопорушень, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання.

Водночас, з огляду на положення ст.75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, зокрема, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість кримінальних правопорушень, особу винного, але й інші обставини справи.

Колегія суддів також критично ставиться до апеляційних доводів сторони захисту про те, що інкримінований злочин було вчинено внаслідок систематичної протиправної поведінки потерпілого, оскільки матеріали цього судового провадження відповідних доказів не містяться. Цих доказів не надано обвинуваченим та його захисником і під час апеляційного розгляду.

При цьому, належить врахувати, що обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи на військовій службі та виконуючи військовий обов`язок, вчинив інкримінований йому тяжкий злочин у стані алкогольного сп`яніння стосовно свого побратима.

Зазначені дії ОСОБА_7 не тільки свідчать про порушення останнім високих стандартів охорони загальносуспільних прав та інтересів, а також вони не сприяють підтриманню належної боєздатності та високого рівня військової дисципліни у Збройних Силах України.

Стороною захисту не наведено в своїх апеляційних скаргах та не доведено під час апеляційного розгляду наявність обставин, які свідчать про можливість звільнення ОСОБА_7 від реального відбуття покарання у виді позбавлення волі за вчинення тяжкого злочину, пов`язаного із заподіянням потерпілому тяжких тілесних ушкоджень.

Оскільки покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинене кримінальне правопорушення, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень, як самим засудженим, так і іншими особами, застосування ст.75 КК України, у даному конкретному випадку, на переконання колегії суддів, є неприпустимим.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що при визначенні виду і розміру покарання необхідно також враховувати принцип «пропорційності», коли призначене особі покарання є непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), а також автономну концепцію поняття «покарання» в практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98).

Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Суд в межах своїх дискреційних повноважень при призначенні покарання, як вбачається з мотивувальної частини вироку, фактично прийняв до уваги всі відомості, що характеризують особу обвинуваченого, в тому числі і в соціально-побутовому плані, а також врахував обставини кримінального провадження в їх сукупності, які визначають тяжкість скоєного кримінального правопорушення, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, мотивацію кримінального правопорушення.

Отже, обґрунтованих підстав для застосування положень ст.ст 69, 75 КК України та пом`якшення ОСОБА_7 покарання чи звільнення від його відбування з випробуванням стороною захисту не зазначено та колегією суддів під час апеляційного перегляду вироку не встановлено.

Таким чином, призначене ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 121 КК України відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зауважив, що суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені в цій справі, були вивчені, і була надана конкретна чітка відповідь на аргументи, які є вирішальними для вирішення справи (справи «Van de Hurk v. the Netherlands», § 61, «Boldea v. Romania», § 30, «Moreira Ferreira v. Portugal», § 84).

За таких обставин, колегією суддів не встановлено правових підстав для зміни оскаржуваного вироку, з урахуванням доводів, зазначених в апеляційних скаргах обвинуваченого та захисника.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування ухваленого обвинувального вироку, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Кегичівського районного суду Харківської області від 19 квітня 2024 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді