Справа № 953/6554/24
н/п 1-кп/953/965/24
УХВАЛА
"21" серпня 2024 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:
судді ОСОБА_1 ,
за участі секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
особи, стосовно якої
розглядається клопотання ОСОБА_4 ,
законного представника ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Харкова, українка, громадянка України, освіта середня спеціальна, незаміжня, не працевлаштована, не має на утриманні неповнолітніх та осіб похилого віку, судима 03.08.2023 Ленінським районним судом м. Харкова за ч.1 ст.309 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неподаткових мінімумів громадян, що становить 850 грн., стосовно якої ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.09.2023 за ч.2 ст.307 КК України застосовані примусові заходи медичного характеру; ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 07.06.2023 застосовано примусові заходи медичного характеру, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , м.т. НОМЕР_1 ,-
за фактом вчинення суспільно-небезпечного діяння, передбачено ч.1 ст.309 КК України,
08 листопада 2022 року у ОСОБА_4 , яка перебувала у кв. АДРЕСА_3 , виник намір, спрямований на незаконне придбання та зберігання особливо небезпечної психотропної речовини «PVP», без мети збуту.
Реалізуючи свій намір, 08.11.2022, ОСОБА_4 за допомогою всесвітньої мережі інтернет у інтернет-магазині з продажу наркотичних засобів, через персональний комп`ютер замовила особливо небезпечну психотропну речовину «PVP», сплативши за це грошові кошти. У невстановленому в ході досудового розслідування місці забрала дану речовину та поклала її до лівої кишені своїх джинсів, вдягнутих на ній та з вказаного моменту почала зберігати при собі, без мети збуту металеву капсулу з кришкою з написом «Blak Leaf» (стуфер) з особливо небезпечною психотропною речовиною «PVP». Тим самим, ОСОБА_4 незаконно придбала особливо небезпечну психотропну речовину «PVP» та з вказаного часу почала зберігати її при собі для подальшого власного вживання, без мети збуту.
Таким чином, ОСОБА_4 , всупереч Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними» та Закону України «Про обіг в Україні наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів», незаконно придбала та зберігала, без мети збуту, психотропну речовину - «PVP», що віднесена до психотропних речовин, яка знаходиться у незаконному обігу, відповідно до «Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №770 від 06.05.2000.
Дії ОСОБА_4 мають ознаки суспільно-небезпечного діяння, яке кваліфікується як незаконне придбання та зберігання психотропних речовин, без мети збуту, за що передбачена відповідальність ч.1 ст.309 КК України.
Прокурор клопотання підтримала та просила провадження за клопотанням закрити за встановлення на момент судового розгляду, що ОСОБА_4 внаслідок проведеного лікування застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.
Особа, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру - ОСОБА_4 , психічний розлад якої не перешкоджає її участі в судовому засіданні, у присутності законного представника та захисника, не заперечувала обставин викладених у фабулі клопотання. Зазначила, що саме нею вчинене суспільно-небезпечне діяння, за обставин викладених у клопотанні прокурора, в минулому вона періодично раз на місяць вживала психотропні речовини.
Законний представник та захисник пояснили, що ОСОБА_4 після проходження примусового лікування перебуває на обліку лікаря-психіатра та регулярно проходить амбулаторне лікування, просили закрити кримінальне провадження за клопотанням прокурора про застосування до ОСОБА_4 примусових заходів медичного характеру на підставі ч.4 ст. 513 КПК України.
Вислухавши думку прокурора, особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру - ОСОБА_4 , її законного представника, захисника, дослідивши матеріали клопотання, суд зазначає наступне:
Під час судового засідання, прокурор на допиті свідків не наполягала, надала письмові докази, які безпосередньо досліджені судом та у повній мірі підтверджують обставини вчинення ОСОБА_4 суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, а саме:
- рапорт працівника поліції від 10.11.2022, з якого вбачається, що під час перевірки документів ОСОБА_4 повідомила, що має при собі наркотичну речовину «Солі»;
- протокол огляду місця події від 11.11.2022, відповідно до змісту якого, за адресою: АДРЕСА_4 виявлена ОСОБА_4 яка повідомила, що має при собі наркотичну речовину «Солі» для власного вжитку, добровільно видала з лівої кишені вдягнутих на неї джинсів співробітникам поліції спуфер тобто предмет для зберігання наркотичної речовини вмістом якого є порошкоподібна речовина бежевого кольору. Вказана речовина поміщена до полімерного пакету WAR 0056575;
Сумнівів щодо достовірності та допустимості вищевказаних доказів, наданих прокурором доказів учасниками процесу не висловлено.
Проаналізувавши всі досліджені докази в їх сукупності, суд знаходить доведеним, що ОСОБА_4 своїми діями, вчинила суспільно-небезпечне діяння, передбачене ч.1 ст.309 КК України, а саме - незаконне придбання та зберігання психотропних речовин, без мети збуту.
Як вбачається з висновку амбулаторної судово-психіатричної експертизи №502 від 16.07.2024: ОСОБА_4 на теперішній час страждає на хронічне психічне захворювання у формі шизофренії параноїдної, стан ремісії. Відповідно до свого психічного стану може усвідомлювати свої дії та керувати ними. У період часу, якому відповідає правопорушення, ОСОБА_4 перебувала в стані хронічного психічного захворювання - шизофренії параноїдної. Не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_4 на теперішній час, відповідно до свого психічного стану, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.
Отже, ОСОБА_4 не є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, оскільки у розумінні ч.2 ст.19 КК України є неосудною особою, а відтак, до неї не може бути застосоване кримінальне покарання, а так само вона не може бути звільнена від кримінальної відповідальності.
До такої особи за рішенням суду можуть застосовуватися примусові заходи медичного характеру.
Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.503 КПК кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності.
Так, згідно з вимогами ст.ст. 18,19 КК України осудність є обов`язковою ознакою суб`єкта кримінального правопорушення, що характеризується таким психічним станом особи, при якому вона під час вчинення кримінального правопорушення здатна усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Здатність особи під час вчинення кримінального правопорушення усвідомлювати свої дії (бездіяльність) означає правильне розуміння фактичних об`єктивних ознак кримінального правопорушення - об`єкта посягання, суті діяння, обстановки, часу і місця, способу його вчинення, його суспільно небезпечних наслідків тощо. Така здатність повинна бути пов`язана з можливістю контролювати, керувати своїми вчинками. Тут свідомість і воля взаємозалежні й лише в сукупності виступають передумовою визнання особи винною.
Неосудна особа позбавлена такої здатності унаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. Особа, що вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, не підлягає кримінальній відповідальності, а може бути піддана за рішенням суду примусовим заходам медичного характеру.
Виходячи з положень ст.ст. 23, 24 КК України умисел є однією з форм вини, яка включає в себе інтелектуальну та вольову ознаки: усвідомлення характеру свого діяння, передбачення його наслідків та бажання чи свідоме допускання їх настання.
Усвідомлення означає розуміння не лише фактичних обставин вчиненого діяння, які стосуються об`єкта, предмета, об`єктивної сторони складу конкретного злочину, а і його негативного соціального значення у виді суспільної небезпеки.
Передбачення є адекватним розумовим уявленням особи про неминучість чи можливість конкретних результатів своєї дії (бездіяльності). Бажання полягає у прагненні досягти чітко визначеної мети і спрямованості волі на її досягнення.
Таким чином, умисна форма вини передбачає правильне відображення у свідомості суб`єкта як фактичних, так і юридичних ознак злочину, обов`язковою передумовою чого є осудність.
Мотив злочину - це усвідомлене особою внутрішнє спонукання, яке викликає намір діяти певним чином. Мету становить конкретно сформульоване уявлення про бажаний наслідок свого діяння та спрямованість на його досягнення в обраний спосіб.
Мотивованість та цілеспрямованість є ознаками усвідомленої вольової діяльності людини. Прояв таких ознак є неможливим у разі порушень психічних функцій, за яких особа нездатна усвідомлювати характер і значення своїх діянь та керувати ними.
З зазначеним станом, що є юридичним критерієм неосудності, несумісні наявність у свідомості чітко сформованого умислу у розумінні ст.24 КК України, а також мети і мотиву як ознак суб`єктивної сторони злочину.
Тому, обвинувачення про таке психічне ставлення неосудної особи до вчиненого суспільно небезпечного діяння не ґрунтується на правильному тлумаченні закону про кримінальну відповідальність, яке б відповідало його точному змісту, що беззаперечно є свідченням неправильного застосування такого закону.
Суд звертає увагу, що кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру гарантує захист прав, свобод та законних інтересів осіб з психічними розладами, тому розгляд таких проваджень має спеціальну процедуру, яка урегульована спеціальними нормами закону.
Зокрема, ст.505 КПК України передбачено, що обов`язковими обставинами, які підлягають доказуванню у такому кримінальному проваджені є: час, місце, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння та вчинення цього суспільно небезпечного діяння цією особою, при цьому враховуються і інші обставини (інформація про психічні розлади, поведінка, небезпечність особи, розмір завданої шкоди).
Згідно ч.2 ст.513 КПК України, визнавши доведеним, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.
Тобто, предмет доказування у кримінальному проваджені щодо застосування примусових заходів медичного характеру має низку особливостей, де не ставиться питання про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, а йдеться про вчинення певною особою суспільно небезпечного діяння, а умисел, мета і мотив є елементами суб`єктивної сторони саме злочину та встановлюються лише щодо осудної особи.
Згідно з ч.4 ст.503 КПК примусові заходи медичного характеру застосовуються лише до осіб, які є суспільно небезпечними.
У відповідності до ч.1,ч.2 ст.513 КПК під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує в тому числі й питання чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.
Приписами ч.1 ст.94 КК передбачено, що залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати такі примусові заходи медичного характеру: 1) надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку; 2) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом; 3) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом; 4) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.
Частиною ч.2 ст.94 КК України передбачено, що надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку може бути застосоване судом стосовно особи, яка страждає на психічні розлади і вчинила суспільно небезпечне діяння, якщо особа за станом свого психічного здоров`я не потребує госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги.
Відповідно до ст.512 КПК України судовий розгляд кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру завершується постановленням ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру або про відмову в їх застосуванні, а в силу ст.513 КПК України визнавши доведеним, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.
Згідно ч.2 ст.19 КК України, не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії або керуватися ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.
Згідно ст.92 КК України, примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.
В силу ст.93 КК України примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб, які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння.
Згідно із ст.94 КК України залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе та інших осіб, суд може застосувати такі примусові заходи медичного характеру: надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку; госпіталізація до психіатричного закладу із звичайним наглядом; госпіталізація до психіатричного закладу з посиленим наглядом; госпіталізація до психіатричного закладу із суворим наглядом.
Відповідно до ст.19 Закону України «Про психіатричну допомогу» примусові заходи медичного характеру застосовуються за рішенням суду у випадках та в порядку встановлених Кримінальним та Кримінально - процесуальним кодексами України, цим законом та іншими законами.
Як встановлено судом, ОСОБА_4 вчинила суспільно-небезпечне діяння, що передбачене ч.1 ст.309 КК України, в стані неосудності та згідно висновку судової психіатричної експертизи № 502 від 16.07.2024 на теперішній час, відповідно до свого психічного стану, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.
Таким чином, висновок судової психіатричної експертизи №502 від 16.07.2024 вказує на неосудність ОСОБА_4 в момент вчинення нею суспільно-небезпечного діяння, однак не вказує про потребу в застосуванні щодо неї примусових заходів медичного характеру.
Згідно ч.4 ст.513 КПК України, якщо буде встановлено, що суспільно - небезпечне діяння особа вчинила у стані неосудності, а на момент судового розгляду видужала або внаслідок змін у стані її здоров`я відпала потреба в застосуванні примусових заходів медичного характеру, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру.
Речові докази підлягають вирішенню у порядку ст.100 КПК України.
Керуючись ст.19 Закону України «Про психіатричну допомогу», ст.ст. 93,94 КК України, ст.ст. 503,512,513 КПК України, суд, -
Речові докази: полімерний пакет 24.02.2023, який зберігається у камері схову ХРУП №1 ГУНП в Харківській області, - знищити.
Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом семи днів з моменту її проголошення.

Суддя ОСОБА_1