ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 681/1419/23

Провадження № 11-кп/4820/337/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

представника потерпілої ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_7 на вирок Полонського районного суду Хмельницької області від 21 лютого 2024 року, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000442 13 серпня 2023 року, стосовно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , військовослужбовця ВЧ НОМЕР_1 ЗСУ, стрільця-зенітника ракетного взводу 3-го механізованого батальйону, в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286-1 ч.3 КК та засудженого до покарання у виді 7 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 7 років. -

в с т а н о в и л а:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

За вироком суду, 13 серпня 2023 року приблизно о 05 год. 24 хв. у світлу пору доби, без опадів, водій ОСОБА_8 , нехтуючи вимогами п. 2.9 (а) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 (далі по тексту - Правил), не дотримуючись вимог п. 1.3. Правил, яким передбачено, що він як учасник дорожнього руху, зобов`язаний знати і неухильно виконувати вимоги цих Правил, рухався за кермом автомобіля «Mazda E 2200» н.з. НОМЕР_2 (далі по тексту автомобіль «Mazda E 2200») по асфальтобетонному покриті, яке перебувало у сухому стані, проїзної частини другорядної автодороги АДРЕСА_1 , наближався до нерегульованого перехрестя із головною автодорогою вулиці Л. Українки.

В цей час, по асфальтобетонному покриті, яке перебувало у сухому стані, прямої асфальтобетонної проїзної частини горизонтального профілю, головної автодороги по вул. Л. Українки, в зустрічному напрямку до центру м. Полонне Шепетівського р-н Хмельницької обл., рухався автомобіль «Daewoo Lanos» н.з. НОМЕР_3 (далі по тексту автомобіль «Daewoo Lanos»), під керуванням ОСОБА_9 .

При виїзді на перехрестя із головною автодорогою вул. Л. Українки, водій ОСОБА_8 грубо порушуючи вимоги порушуючи 1.5., 2.3 (б), 12.4 16.11, 10.5 Правил, та вимог дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» Правил, проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку, швидкість керованого ним транспортного засобу, не зупинив керований ним транспортний засіб перед краєм перехрещення проїзної частини головної дороги вул. Лесі Українки, щоб надати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, внаслідок чого створив своїми діями загрозу безпеці дорожнього руху, а також загрозу життю і здоров`ю громадян, як наслідок виконуючи маневр повороту праворуч виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив блокуюче зіткнення передньою частиною керованого ним автомобіля «Mazda E 2200» із передньою частиною автомобіля «Daewoo Lanos» під керуванням водія ОСОБА_9 , який рухався в зустрічному напрямку, в межах своєї смуги руху.

Після вчинення вищеописаної дорожньо-транспортної пригоди водії ОСОБА_8 покинув місце пригоди.

Внаслідок вчинення водієм автомобіля «Mazda E 2200» ОСОБА_8 . даної дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «Daewoo Lanos», ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 отримав тілесні ушкодження у вигляді «закритої травми шиї з повним розривом міжхребцевого диска 7-го шийного хребця, розривом спинного мозку та крововиливом в м`які тканини шиї, закритої травми грудної клітки із множинними переломами ребер обох половин грудної клітки по різним анатомічним лініям, переломом мечоподібного відростка грудини, лівобічним пневмогемотораксом (наявністю повітря та кровотечею в ліву плевральну порожнину), компресійним перелом тіла третього грудного хребця, розривом верхньої частки лівої легені та крововиливом в її товщу, розривом та крововиливом серцевої сорочки, дані тілесні ушкодження в сукупності мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент їх спричинення, а в даному випадку, що призвели до смерті.

Своїми діями водій ОСОБА_8 порушив вимоги п.п. 1.3., 1.5., 2.3. (б), 2.9 (а), 12.4, 12.9(б), 16.11,10.5 Правил та не дотримався вимог дорожнього знаку 2.1. «Дати дорогу», зміст яких полягає в наступному:

- п. 1.3. Учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цих правил, а також бути взаємно ввічливими;

- п. 1.5. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальні збитки.

Особа, яка створила такі умови, зобов`язана негайно вжити заходів до забезпечення безпеки дорожнього руху на цій ділянці дороги та вжити всіх можливих заходів до усунення перешкод, а якщо це неможливо, попередити про них інших учасників дорожнього руху, повідомити підрозділ поліції, власника дороги або уповноважений ним орган;

п. 2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

- п. 2.9. Водієві забороняється:

а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебувати під впливом лікарських препараті, що знижують увагу та швидкість реакції;

- п. 12.4 У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год;

- п. 12.9 Водієві забороняється:

б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.412.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, к.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил;

- п. 16.11. На перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного

засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху.

- п. 10.5. «Поворот необхідно виконувати так, щоб при виїзді з перехрещення проїзних частин транспортний засіб не опинився на смузі зустрічного руху, а у разі повороту праворуч слід рухатися ближче до правого краю проїзної частини.

д.з. 2.1. «Дати дорогу». Водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що під`їжджають до нерегульованого перехрестя по головній дорозі.

Порушення водієм ОСОБА_8 п.п. 10.5, 16.11. Правил та невиконання вимог дорожнього знаку 2.1. «Дати дорогу» Правил знаходяться в прямому причинному зв`язку із виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками спричинення смерті ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказаними діями обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч.3 ст.286-1 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть потерпілого.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , просить вирок суду змінити, перекваліфікувати дії ОСОБА_8 з 286-1 ч.3 КК України на ст.286 ч.2 КК України та визнати його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 ч.2 КК України, призначивши покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк 2 роки з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Свої вимоги аргументує тим, що рішення суду є помилковим та таким, що прийнято із порушенням норм матеріального і процесуального права, оскільки висновки суду не відповідають викладеним у вироку фактичним обставинам кримінального провадження, провадження містить суперечливі докази, які мають істотне значення для висновків суду, в судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші. Крім того, має місце неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Захисник вказує на те, що кваліфікуючою ознакою статті 286-1 КК України є керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, проте матеріали справи не містять доказів того, що водій ОСОБА_8 в момент ДТП керував транспортним засобом в стані сп`яніння, такі обставини прокурором в суді не доведені.

Сторона захисту звертає увагу суду апеляційної інстанції, що викладені у вироку міркування щодо того, що обвинувачений «майже не відпочивши повноцінно сів за кермо та потрапив у ДТП», зроблені судом, ґрунтуючись суто на внутрішньому переконанні, яке не базується і не підкріплено жодними доказами. Суд взагалі не взяв до уваги і не надав належної оцінки тій обставині, що вночі обвинуваченого зупиняли на двох блокпостах і перевіряли його документи, проте ознак сп`яніння у обвинуваченого не виявлено, що свідчить про їх відсутність. Окрім того, вже після цього обвинувачений дома поспав і о 5 год. поїхав з ОСОБА_10 на рибалку.

Захисник зазначає, що продуття обвинуваченим приладу Drager Alcotest 6820 відбувалось у о 12:12 год. 13.08.2023 року, тобто зі спливом майже 7 годин, а тому огляд водія на стан сп`яніння проведений з суттєвими порушеннями встановлених зазначеною Інструкцією умов і порядку такого проведення, що є істотним порушенням прав та свобод людини, у зв`язку з чим зазначена роздруківка приладу Drager Alcotest 6820 не є належним і допустимим доказом.

Вважає, що матеріали кримінального провадження не містять жодного належного доказу перебування обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння під час керування ним транспортним засобом.

Захисник стверджує, що відсутність у водія ОСОБА_9 особистих професійних водійських якостей та дій, направлених на уникнення ДТП, в тому числі допустимий режим швидкості та вчасне гальмування або маневрування, а також неристебнутий ремінь безпеки значною мірою призвели до наслідків, які настали в результаті ДТП.

Зауважує, що судом при призначенні покарання ОСОБА_8 не було враховано обставини, що на думку сторони захисту мають бути визнані такими, що пом`якшують покарання, а саме наявність позитивної характеристики за місцем роботи а також малолітньої дитини, на утримання якої регулярно сплачуються аліменти. Окрім цього, обвинувачений є учасником бойових дій, солдатом по мобілізації та має стійкий намір повернутись до лав ЗСУ.

Затримання та подальше утримання ОСОБА_8 під вартою позбавляє його можливості вжити заходів для мінімалізації наслідків ДТП та відшкодування спричиненої стороні потерпілого моральної та матеріальної шкоди.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурор просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_7 та залишити без змін вирок Полонського районного суду Хмельницької області від 21.02.2024 року.

Вказує, що судом першої інстанції обґрунтовано наведено мотиви та надано оцінку кожному з доказів на підтвердження висновків щодо перебування обвинуваченого на момент вчинення ДТП у стані алкогольного сп`яніння.

Узагальнені доводи учасників апеляційного перегляду провадження.

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 підтримали апеляційні вимоги та просили оскаржуваний вирок змінити, перекваліфікувати дії обвинуваченого з 286-1 на ч.2 ст.286 КК України та призначити остаточне покарання із застосуванням ст.75 КК України.

Прокурор заперечував проти апеляційних вимог захисту.

Вислухавши доповідача, учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисту задоволенню не підлягає за наступними підставами.

Мотиви, з яких виходив суд при винесенні ухвали з посиланням на норми кримінального та процесуального закону.

За нормами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Обвинувальний вирок ухвалюється судом за оцінкою доказів, зібраних обвинуваченням на підтвердження вини особи за критерієм, визначеним в усталеній практиці ЄСПЛ доведення вини «поза розумним сумнівом», який означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, інкримінований злочин був вчинений, і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Відповідно до ст. 404 ч. 1 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Верховний Суд неодноразово зазначав про дотримання належного порядку встановлення факту перебування особи в момент вчинення злочину у стані алкогольного чи іншого сп`яніння шляхом дослідження і оцінки всієї сукупності доказів, зокрема і показань свідків, про що йдеться у постановах Касаційного кримінального

суду Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 372/2291/16-к (провадження № 51-138км18), від 21 листопада 2019 року у справі № 564/590/17 (провадження

№ 51-2532км19), від 03 грудня 2019 року у справі № 571/1436/15-к (провадження

№ 51-1922км19), від 11 лютого 2020 року у справі № 643/20474/15-к (провадження

№ 51-8622км18).

Приписами ст. 91 КПК установлено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню (серед іншого), подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані, що характеризують особу обвинуваченого, обставини, що обтяжують чи пом`якшують покарання.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили (ст. 94 КПК). Висновок експерта не має переваг перед іншими доказами, а кримінальний процесуальний закон, з огляду на положення ст. 242 КПК, не пов`язує встановлення стану сп`яніння виключно із проведенням експертного дослідження. Норми кримінального процесуального законодавства не передбачають необхідності доведення факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння якимось певним видом доказів. Зазначені обставини підлягають доказуванню й оцінці, виходячи із положень статей 84, 92, 94 КПК, шляхом дослідження і оцінки всієї сукупності доказів, зокрема і показань свідків, з огляду на що, визнання висновку експерта недопустимим доказом в цьому провадженні, не є процесуальною перешкодою до визначення ознак стану алкогольного сп`яніння як обставини, що обтяжує покарання, у разі встановлення цієї обставини за результатами оцінки всієї сукупності доказів щодо встановлення такого стану.

Апеляційнийи суд вважає, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та кваліфікація його дій за ст.286-1 ч.3 КК України, при наведених в вироку обставинах, підтверджуються зібраними в справі та дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд першої інстанції дав вірну оцінку, з якою погоджується колегія суддів.

Вирішуючи апеляційні вимоги захисту в частині недоведеності факту перебування ОСОБА_8 в стані алкогольного сп`яніння, тобто правової кваліфікації дій обвинуваченого за ст. 286-1 ч.3 КК України, колегія суддів вважає їх необґрунтованими та виходить з наступного.

Згідно ст. 84 КПК України - доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст.85 КПК України - належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_8 за ст.286-1 ч.3 КК України цих вимог закону дотримався, належним чином проаналізував докази з точки зору належності та допустимості та постановив обґрунтоване рішення. Відповідно, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги сторони захисту про недоведеність перебування обвинуваченого під час ДТП в стані алкогольного сп`яніння безпідставними, спростованими дослідженими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами, які були перевірені судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду провадження.

Як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду провадження обвинувачений ОСОБА_8 заперечував керування транспортним засобом 13.08.23 року вранці та скоєння ДТП у стані алкогольного сп`яніння. Він визнав, що напередодні 12.08.23 року вживав алкголь на свій день народження в м. Києві разом з ОСОБА_10 , вночі вони разом повернулися додому в м. Полоне, а о 5 ранку поїхали разом з ОСОБА_10 на рибалку. При виїзді з другорядної дороги він не впорався з керуванням, внаслідок чого сталася зіткнення з автомобілем «Daewoo Lanos» н.з. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_9 . Він викликав швидку зі свого мобільного телефону та покинув місце ДТП. Прийшов до тями в полі, вийшов на дорогу, викликав таксі. Потім його затримали працівники поліції.Пройшов огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою приладу «Drager Alkotest 6820». Згідно роздруківки з технічного приладу результат тесту склав 0,65 ‰, з яким він не згоден.

Пояснення, надані обвинуваченим ОСОБА_8 в суді узгоджуються з поясненнями свідка ОСОБА_10 , який підтвердив в суді спільне вживання з ОСОБА_8 алкоголю напередодні ДТП 12.08.23 року увечорі, вказав, що вночі вони повернулися до с Понінка, вранці 13.08.23 р. поїхали на рибалку, перебуваючи за кермом автомобіля «Mazda E 2200» н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_8 вчинив ДТП, вийшов з машини та побіг в поле.

Отже, вживання алкоголю на передодні ДТП 13.08.23 року, керування обвинуваченим транспортним засобом зранку о 5 годині 13.08.23 року не заперечує ні обвинувачений ОСОБА_8 ні свідок ОСОБА_10 .

Апеляційні твердження захисту, обвинуваченого ОСОБА_8 де він заперечує перебування його за кермом у стані алкогольного сп`яніння 13.08.23 року о 05 год. ранку під час зіткнення з автомобілем «Daewoo Lanos» н.з. НОМЕР_3 спростовуються відеозаписом з нагрудної камери працівника СРПП ВПД №3 в Хмельницькій області, виходячи з якого при затриманні ОСОБА_8 , пройшов огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою приладу «Drager Alkotest 6820». Згідно роздруківки з технічного приладу результат тесту склав 0,65 ‰. В ході його проходження обвинувачений ОСОБА_8 повідомив, що «це вчорашнє», із результатом огляду на стан сп`яніння був згідний (а.с. 73 т.1).

Наведені докази є послідовними, належними та допустимими доказами на підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_8 у керуванні транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння під час вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення 13.08.23 року, доповнюють один одного, є взаємопов`язаними та переконливо свідчать про перебування ОСОБА_8 під час ДТП у стані алкогольного сп`яніння. Клдегія суддів вважає, що після вживання обвинуваченим алкоголю 12.08.23 року спільно з ОСОБА_10 , подолання у вечорі та вночі великої відстані за кермом автомобіля з м. Києва до с Понінки, керування транспортним засобом наступного дня вранці 13.08.23 року приблизно о 5 годині в сукупності з порушенням ОСОБА_8 вимог п.п. 1.3., 1.5., 2.3. (б), , 12.4, 12.9(б), 16.11,10.5 ПДР України, порушенням вимог дорожнього знаку 2.1. «Дати дорогу» призвело до ДТП, за викладених в обвинуваченні обставинах.

Апеляційні твердження захисту де він піддає критиці такі висновки суду, вважає їх суб`єктивними, позбавленими доказового змісту, колегія суддів вважає неспроможними.

Такі обставини в сукупності, на думку колегії суддів, логічно свідчать про перебування ОСОБА_8 під час ДТП у стані алкогольного сп`яніння. У суду нема підстав ставити під сумнів пояснення свідка ОСОБА_10 , який був допитаний судом безпосередньо в порядку ст. 23 КПК України, був приведений до присяги, попереджений про кримінальну відповідальність за ст. 384,385 КК України, підстав для обмови обвинуваченого свідком ОСОБА_10 судом не встановлено.

Колегія суддів відкидає і апеляційні доводи захисту про недопустимість доказу - роздруківки приладу «Drager Alkotest 6820», оскільки огляд був проведений зі спливом часу визначеного законом, семи годин після ДТП з наступних підстав.

Колегія суддів виходить з того, що огляд ОСОБА_8 на стан алкогольного сп`яніння здійснювався на законних підставах працівниками поліції на місці його виявлення та затримання у відповідності до вимогІнструкції про порядок виявлення у водіїв ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, яка затверджена спільним наказом МВС України та Міністерства охорони здоров`я №1452/735 від 9.11.2015 року, також порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1103 від

17.12.2008 р.

Обвинувачений ОСОБА_8 не заперечував в суді, що 13 серпня 2023 року приблизно о 05 год. після зіткнення транспортних засобів покинув місце ДТП. В той же день після встановлення його місця знаходження та затримання о 12 год 12 хв працівниками поліції було проведено його огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою приладу «Drager Alkotest 6820», результат якого склав 0,65 ‰, що підтверджується роздруківкою даного приладу. Процедура проведення медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_8 була зафіксована на відеозаписі з нагрудної камери працівника СРПП ВПД №3 в Хмельницькій області. Компакт диск формату «DVD-R», на якому міститься відео файл проведення медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_8 визнано речовим доказом та приєднано до матеріалів кримінального провадження та досліджено судом під час судового розгляду провадження. ( а/с 131 т.1, 122 т.2). Виходячи з матеріалів провадження, повірка газоаналізатора «Drager Alkotest 6820» ARBL-0883 проводилася 13.06.2023 року, засіб вимірювальної техніки відповідає вимогам ДСТУ 8950:2019 метрологія, вимірювачі вмісту алкоголю в крові та видихуваному повітрі. ( а/с 121 т.2).

Колегія суддів виходить з того, що проведення огляду обвинуваченого ОСОБА_8 працівниками поліції через суттєвий проміжок часу через 7 годин після ДТП обумовлений об`єктивними причинами, залишенням обвинуваченим місця події. У даному випадку, такі обставини не спростовують результатів проведення огляду ОСОБА_8 на стан алкогольного сп`яніння за допомогою приладу «Drager Alkotest 6820», результати якого 0,65 ‰ на час проведення він не заперечував, про те, що він вживав алкоголь після ДТП працівників поліції не повідомляв, визнавав, що напередодні ДТП 12.08.23 року вживав алкогольні напої.

Всі наведені обставини в сукупності свідчать про достовірність та об`єктивність результатів огляду ОСОБА_8 на стан алкогольного сп`яніння за допомогою «Drager Alkotest 6820», 0,65 ‰, (а/с 73- т.1), яким підтверджується факт перебування ОСОБА_8 в стані алкогольного сп`яніння.Колегія суддів вважає його належним, допустимим доказом, отриманим в порядку, передбаченому КПК України, з метою встановлення обставин, що підлягають доведенню у кримінальному провадженні згідно ст. 91 КПК України, який у сукупності з іншими дослідженими судом доказами, доводить обґрунтованість висунутого ОСОБА_8 обвинувачення за ст. 286 - 1 ч.3 КК України.

Аналізуючи висновок судової токсикологічної експертизи № 1469 від 18.08.23 року (а/с 82-83 т.1), за якою в крові ОСОБА_8 алкоголю не виявлено, колегія суддів вважає такий результат логічним та обумовленим тим, що кров обвинуваченого на дослідження експертам надійшла 13.08.23 року о 13 год 50 хв., тобто за спливом більше 8 годин після ДТП, та за спливом більше ніж 1,5 годин після огляду ОСОБА_8 поліцейськими за допомогою газоаналізатора «Drager Alkotest 6820».

Отже, доводи захисту, викладені в апеляційній скарзі в частині недостовірності результатів огляду ОСОБА_8 на стан алкогольного сп`яніння за допомогою «Drager Alkotest 6820», наведених висновків суду не спростовують. Апеляційні доводи де обвинувачений заперечує вчинення ДТП 13.08.23 року у стані алкогольного сп`яніння, колегія суддів вважає обумовленими позицією захисту та бажанням пом`якшити свою відповідальність за вчинення злочину.

Обставини, наведені в апеляційній скарзі захисту про те, що в ніч з 12 на 13 серпня 2023 року автомобіль Mazda E 2200» н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_8 під час руху з м. Києва до м.Полоного неодноразово зупиняли на блокпостах, не затримували ОСОБА_8 , відповідно не виявляли у нього ознак алкогольного сп`яніня колегія суддів вважає голослівними, такими, що не підтверджуються відповідними відомостями та не входять до кола обставин, які підлягають доведенню у даному кримінальному провадженні згідно ст. 91 КПК України про вчинення ДТП ОСОБА_8 13.08.23 року за обставин, викладених в обвинуваченні та у вироку суду.

З аналогічних підстав колегія суддів відкидає апеляційні твердження захисту в частині того, що відсутність у водія ОСОБА_9 особистих професійних водійських якостей та дій, направлених на уникнення ДТП, в тому числі додержання допустимого режиму швидкості, вчасного гальмування або маневрування, а також неристебнутий ремінь безпеки значною мірою призвели до наслідків, які настали в результаті ДТП. Такі твердження захисту спростовуються матеріалам кримінального провадження, зокрема висновком судової інженерно-транпортної експертизи від 10.10.23 р № СЕ-19/123-23/10178-ІТ (а/с 190-194 т.1) з яких вбачається, що порушення саме обвинуваченим ОСОБА_8 вимог п.п. 1.3., 1.5., 2.3. (б), 2.9 (а), 12.4, 12.9(б), 16.11,10.5 ПДР України та не дотримання вимог дорожнього знаку 2.1. «Дати дорогу» перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням ДТП.

Статтею 286-1 ч.1 КК України передбачена кримінальна відповідальність за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Отже, надаючи оцінку наведеним доказам у сукупності в порядку ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку, колегія суддів приймаючи до увагу концепцію ЄСПЛ доведення вини особи «поза розумним сумнівом» приходить до висновку про доведеність вини ОСОБА_8 та правильність правової кваліфікації його дій за ст.286-1 ч.3 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть потерпілого. Апеляційні доводи захисту про доцільність правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ст. 286 ч.2 КК України суперечать встановленим судом обставинам кримінального провадження та вимогам кримінального закону.

Вирішуючи апеляційні вимоги захисту в частині пом`якшення покарання, зокрема звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів вважає їх необґрунтованими та виходить з такого.

Аналізуючи вид та міру покарання, призначену обвинуваченому ОСОБА_8 колегія суддів виходить з положень, визначених в ст. 50 КК України, за якою покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Загальні засади призначення покарання визначені в ст. 65 КК України, за якою суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частиницього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

2) Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Виходячи з рекомендацій, викладених в п.2,3 Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.03 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на грунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих групп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилоговіку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Визначаючи ступінь тяжкості вчиненного злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено группою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами захисту про пом`якшення покарання колегія суддів також виходить з позиції ЄСПЛ, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» при розгляді справ застосовується як джерело права.

У справі Скоппола протии Італії» від 17.09.09 року (заява № 10249/03) ЄСПЛ зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування суспільством від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке суд вважає пропорційним тяжкості порушених суспільних інтересів, їх наслідкам з урахуванням всіх встановлених судом обставин конкретного провадження. У справі «Бакланов протии Росії» від 09.06.05 року та у справі «Фрізенпроти Росії» від 24.03.05 року суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». Також у справі «Ізмалов протии Росії» від 16.10.08 року суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Наведені правові тези суду, щодо співмірності, пропорційності та індивідуалізації покарання слід визнавати одними з головних складових права на справедливий суд, закріпленого в ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод».

Колегія суддів вважає, що призначаючи ОСОБА_8 покарання в межах санкції за якою кваліфіковано його дії, суд дотримався вимог ст. 50,65 КК України та обґрунтовано врахував, що обвинувачений ОСОБА_8 зважаючи на положення ст. 12 КК України вчинив необережний тяжкий злочин - керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть потерпілого.

Відповідно до ст.66 КК України обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого суд обґрунтовано визнав щире каяття. Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, виходячи з положень ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами, колегія суддів вважає, що при призначенні покарання згідно вимог ст. 65 КК України, суд повною мірою зважив і на відомості що характеризують особу обвинуваченого, який являється особою з числа призваних на військову службу за мобілізацією ( а/с 75 т.1), в силу ст.89 КК України раніше не судимий (а/с 74 т.1), на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання (а/с 75 т.1), має на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також позицію потерпілої ОСОБА_12 , яка наполягала на суровому покаранні для обвинуваченого.

В межах своїх дискреційних повноважень при призначенні основного покарання суд врахував обставини кримінального провадження в їх сукупності, які визначають тяжкість скоєного кримінального правопорушення, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, форму і ступінь вини обвинуваченого, непоправні наслідки, що настали.

Колегія суддів вважає, що з врахуванням пом`якшуючих покарання обставин, суд обґрунтовано призначив ОСОБА_8 основне та додаткове покарання з реальним його відбуванням, в середніх межах санкції ст. 286-1 ч. 3 КК України.

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами захисту, колегія суддів виходить з того, що обвинувачений ОСОБА_8 керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, тим самим грубо знехтував правилами дорожнього руху, пов`язаними з імперативною забороною керувати транспортним засобом у такому стані, що свідчить про підвищену суспільну небезпеку особи обвинуваченого.

Керування в стані алкогольного сп`яніння є більш тяжким порушенням у сфері безпеки дорожнього руху. Тяжкість такого порушення обумовлена ступенем суспільної небезпеки, яка завдається вказаним діянням. Водій у стані сп`яніння є загрозою як для життя та здоров`я інших учасників дорожнього руху, так і для самого себе та власності третіх осіб.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року відзначив, що «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі».

Колегія суддів наголошує на тому, що ОСОБА_8 як водій транспортного засобу крім передбачених законодавством України прав, мав ще й певні обов`язки, установлені Правилами дорожнього руху, яких повинен був дотримуватися при експлуатації транспортного засобу за будь-яких обставин, якими грубо знехтував, внеслідок чого сталося ДТП та згинув потерпілий ОСОБА_9 .

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами захисту про застосування до овинуваченого ОСОБА_8 покарання з випробуванням, колегія суддів виходит з того, що такі вимоги не відповідають положенням кримінального закону та виходить з того, що приписи ст. 75 ч. 1 КК України містять імперативну заборону звільнення від відбування покарання із випробуванням осіб, засуджених за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, що виключає звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням.

Неможливість відшкодування потерпілій стороні спричиненої моральної та матеріальної шкоди у зв`язку із утриманням ОСОБА_8 під вартою не спростовує його вини і наслідків у даному кримінальному провадженні, а також не дає підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З наведених підстав колегія суддів також не вбачає підстав для пом`якшення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , оскільки призначене йому судом покарання відповідає положенням ст. 50,65 КК України та принципам індивідуалізації покарання, є достатнім для його перевиховання та запобігання вчиненню нових злочинів.

Отже, з огляду на обставини вчинення кримінального правопорушення, в тому числі, відверте нехтування обвинуваченим ОСОБА_8 правилами дорожнього руху України, свідоме перебування за кермом автомобіля у стані алкогольного сп`яніння, наслідки у вигляді загибелі потерпілого, колегія суддів вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 можливе лише протягом визначеного судом першої інстанції строку позбавлення волі та за умови призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, а тому призначене судом першої інстанції покарання за своїм видом та розміром слід вважати справедливим.

Інших підстав для зміни або скасування вироку суду, передбачених ст. 409 КПК України апеляційна скарга захисту не містить та колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404,405,407 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Полонського районного суду Хмельницької області від 21 лютого 2024 рокущодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою що тримається під вартою протягом цього строку з дня отримання копії ухвали суду.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3