У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Генічеської окружної прокуратури ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 15.10.2024 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на транспортний засіб AUDI A5, д.н.з. НОМЕР_1 ,

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6

представник власника майна адвокат ОСОБА_7

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу слідчого судді скасувати, постановити нову, якою задовольнити клопотання прокурора про арешт майна.

Короткий зміст ухвали слідчого судді.

Ухвалою слідчого судді відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на транспортний засіб AUDI A5, д.н.з. НОМЕР_1 .

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

Стверджує, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим та невмотивованим, під час його ухвалення допущено неповноту судового розгляду та істотно порушенні вимоги кримінального процесуального закону.

Зазначає, що вилучений транспортний засіб є знаряддям злочину передбаченого ч. 1 ст.204 КК України, пов`язаного із незаконним обігом підакцизних товарів та в силу ст. 96-1, 96-2 КК України, підлягає спеціальній конфіскації. Крім того, зазначений транспортний засіб відповідає критеріям визначеним у ст.98 КПК України, використовувався як знаряддя вчинення злочину, зберіг на собі сліди вчиненого кримінального правопорушення та постановою слідчого від 02.10.2024 року визнаний речовим доказом.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

Під час розгляду клопотання прокурора про арешт майна, слідчим суддею встановлені наступні обставини.

Слідчими СУ ГУНП в Херсонській області, проводиться досудове розслідування кримінального провадження №0000346 від 07.03.2024, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 199, ч. 1 ст. 204 КК України.

Відповідно до клопотання, досудовим розслідуванням встановлені обставини, що свідчать про той факт, що група осіб на території Херсонської області займається незаконним придбанням, перевезенням та зберіганням з метою збуту, а також збутом незаконно виготовлених тютюнових виробів, використовуючи при цьому, підроблені марки акцизного податку.

Так органом досудового розслідування, шляхом отримання доказів, зокрема відомостей за результатами проведення оперативно-розшукових заходів, НСРД, допитів свідків, встановлено, що до участі у вказаних протиправних діях причетні ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які налагодили канали незаконного придбання сировини та матеріалів для незаконного виготовлення тютюнових виробів; ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які безпосередньо здійснюють їх незаконне виготовлення; а також ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які здійснюють їх реалізацію.

При цьому за версією органу досудового розслідування, зібрані докази на даний час дають можливість стверджувати, що транспортування вищевказаних виробів з місця їх виготовлення та накопичення до місць збуту здійснювалось із використанням транспортного засобу AUDI A5, д.н.з. НОМЕР_1 .

Власником вказаного транспортного засобу відповідно до реєстраційної картки є ОСОБА_14

02.10.2024 слідчим СУ ГУНП в Херсонській області на підставі ухвали слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 19.09.2024, було проведено обшук вказаного транспортного засобу, під час якого виявлено та вилучено лише вказаний транспортний засіб;

Постановою т.в.о. слідчого СУ ГУНП в Херсонській області ОСОБА_15 від 03.10.2024 року вищевказаний транспортний засіб було визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на даний транспортний засіб, в обґрунтування клопотання вказав, що вилучене майно відповідає критеріям речового доказу, оскільки є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, з метою недопущення його зникнення, втрати, знищення або настання інших негативних наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, просив накласти на нього арешт.

Відмовляючи в задоволенні клопотання прокурора, слідчий суддя зазначив, що прокурором належним чином необґрунтовано підстави та мета, застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна відповідно до положень статті 170 КПК України, як і не обґрунтовано наявність підстав вважати що вказаний транспортний засіб може бути знаряддям вчинення кримінального правопорушення.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали судового провадження, апеляційний суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому п.1 ч.2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним ст.98 цього Кодексу (матеріальні об`єкти та документи, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження та інше).

Відповідно до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; перелік і види майна, що належить арештувати; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції», заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У випадку, передбаченому п.2 ч.2 ст. 170 КПК України арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених КК України.

Статтею 98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Разом з тим, п. 1 ч. 2 ст. 167 КПК України передбачено, що тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є підстави вважати, що вони підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди.

У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу. При цьому, на відміну від інших правових підстав, передбачених ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт з метою забезпечення речових доказів не вимагає повідомлення про підозру у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Апеляційний суд приходить до висновку, що зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при розгляді клопотання слідчого слідчим суддею дотримані належним чином, а доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі щодо необґрунтованості ухвали слідчого судді, спростовуються матеріалами провадження.

Як вбачається, з матеріалів провадження, слідчими СУ ГУНП в Херсонській області, проводиться досудове розслідування кримінального провадження №0000346 від 07.03.2024, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 199, ч. 1 ст. 204 КК України.

Відповідно до клопотання, досудовим розслідуванням встановлені обставини, що свідчать про той факт, що група осіб на території Херсонської області займається незаконним придбанням, перевезенням та зберіганням з метою збуту, а також збутом незаконно виготовлених тютюнових виробів, використовуючи при цьому, підроблені марки акцизного податку.

Так органом досудового розслідування, шляхом отримання доказів, зокрема відомостей за результатами проведення оперативно-розшукових заходів, НСРД, допитів свідків, встановлено, що до участі у вказаних протиправних діях причетні ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які налагодили канали незаконного придбання сировини та матеріалів для незаконного виготовлення тютюнових виробів; ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які безпосередньо здійснюють їх незаконне виготовлення; а також ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які здійснюють їх реалізацію.

При цьому за версією органу досудового розслідування, зібрані докази на даний час дають можливість стверджувати, що транспортування вищевказаних виробів з місця їх виготовлення та накопичення до місць збуту здійснювалось із використанням транспортного засобу AUDI A5, д.н.з. НОМЕР_1 . Власником вказаного транспортного засобу відповідно до реєстраційної картки є ОСОБА_14

02.10.2024 слідчим СУ ГУНП в Херсонській області на підставі ухвали слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 19.09.2024, було проведено обшук вказаного транспортного засобу, під час якого виявлено та вилучено лише вказаний транспортний засіб;

Постановою т.в.о. слідчого СУ ГУНП в Херсонській області ОСОБА_15 від 03.10.2024 року вищевказаний транспортний засіб було визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

Звертаючись до суду першої інстанції, з клопотанням про накладення арешту на даний транспортний засіб, прокурор зазначив, що вилучене майно відповідає критеріям речового доказу, оскільки є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, з метою недопущення його зникнення, втрати, знищення або настання інших негативних наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, просив накласти на нього арешт.

Разом з тим, як вбачається зі змісту клопотання прокурора про арешт майна поданого до суду першої інстанції, прокурором не зазначено, яким ознакам та критеріям відповідає вказане у клопотанні майно, не наведено жодного обґрунтування того які обставини, свідчать про те, що даний транспортний засіб є речовим доказом у цьому кримінальному провадженні та був знаряддям вчинення кримінального правопорушення , з урахуванням того, що під час обшуку вказаного транспортного засобу в ньому не було виявлено будь-яких тютюнових виробів. Як і не доведено, з урахуванням яких обставин орган досудового слідства дійшов висновку, що вказаним транспортним засобом, здійснювалось транспортування незаконно виготовлених тютюнових виробів з місця їх виготовлення та накопичення до місць збуту, а отже він був знаряддям ймовірно вчиненого кримінального правопорушення.

Враховуючи суть кримінального правопорушення, за яким здійснюється досудове розслідування, слідчий суддя дійшов вірного висновку, що прокурором належним чином необґрунтовано підстави та мета, застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна відповідно до положень статті 170 КПК України, як і не обґрунтовано наявність підстав вважати що вказаний транспортний засіб може бути знаряддям вчинення кримінального правопорушення.

Таким чином, прокурором як під час розгляду клопотання у судовому засіданні суду першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду не доведено обставини, визначені ст. 167, 170, 171 КПК України, а також правові підстави для арешту майна, розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Суд апеляційної інстанції враховує положення ст. 41 Конституції України, якими встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Крім того, Конвенція про захист прав і основоположних свобод, яка є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав та складовою якого є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення, визначає, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальним принципам міжнародного права».

Доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, щодо незаконності оскаржуваного судового рішення, не заслуговують на увагу суду, оскільки, на думку апеляційного суду, не спростовують наведених вище висновків суду першої інстанції.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала слідчого судді постановлена у відповідності до вимог чинного законодавства, із з`ясуванням всіх обставин, які мають значення для вирішення справи, та не вбачає будь-яких порушень норм кримінального процесуального закону, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, у зв`язку з чим апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді - без змін.

Керуючись ст. 100, 170, 171, 173, 376, 405, 407, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу прокурора Генічеської окружної прокуратури ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 15.10.2024 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на транспортний засіб AUDI A5, д.н.з. НОМЕР_1 , - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді