Справа № 199/6984/24
ВИРОК

іменем України

07 листопада 2024 року місто Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі (далі скорочено Суд):

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2

прокурор ОСОБА_3

обвинувачений ОСОБА_4

захисник ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0001027 від 16.08.2024 за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровськ, громадянина України, маючого повну середню освіту, офіційно не працюючого, не одруженого, не маючого на утриманні неповнолітніх та непрацездатних осіб, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 05.04.2023 Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська за ч. 1 ст. 190 КК України до покарання у вигляді 200 годин громадських робіт;

- 11.05.2023 Амур-Нижньодніпровським районним судом м.Дніпропетровська за ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 70, ст.ст. 75,76 КК України до позбавлення волі на строк 5 років з іспитовим строком 2 роки. Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05.04.2023 за ч. 1 ст. 190 КК України виконувати самостійно;

- 21.08.2023 Кіровським районним судом м.Дніпропетровська за ч. 2 ст. 186 ч. 4 ст. 70, ст.ст. 75,76 КК України до позбавлення волі на строк 5 років з іспитовим строком 2 роки,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

В С Т А Н О В И В:

1. Формулювання обвинувачення, яке Суд вважає доведеним із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Формулюючи обвинувачення ОСОБА_4 , яке Суд вважає доведеним, Суд робить застереження, що здійснює розгляд кримінального провадження виключно в межах цього обвинувачення, пред`явленого обвинуваченому відповідно до обвинувального акту.

Суд уважає доведеним, що ОСОБА_4 , будучи засуджений 21.08.2023 вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська за вчинення умисного кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та достовірно знаючи, про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», відповідних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та повторно вчинив умисне кримінальне правопорушення проти власності.

Так, 15.08.2024 приблизно о 13:15 годині ОСОБА_4 , перебуваючи біля будинку АДРЕСА_2 , побачив раніше йому невідомого ОСОБА_6 , який сидів на сходах біля будинку АДРЕСА_2 .

В той же час та місці ОСОБА_4 приблизився до ОСОБА_6 та побачив при ньому сумку темно-синього кольору, яка була одягнута на останньому через плече, в середині якої знаходились: мобільний телефон марки «ZTE» синього кольору та грошові кошти в сумі 14700 гривень, яку ОСОБА_4 визначив об`єктом свого злочинного посягання, та у нього раптово виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого повторно, в умовах воєнного стану.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого повторно, в умовах воєнного стану, ОСОБА_4 , того ж дня, тобто 15.08.2024 приблизно о 13:20 годині, продовжуючи перебувати поруч з потерпілим ОСОБА_6 , біля будинку АДРЕСА_2 , діючи умисно, з корисливих мотивів, розуміючи, що його дії є очевидними для потерпілого ОСОБА_6 , своєю правою рукою схопив за ремінець сумки, яка була одягнута на потерпілого ОСОБА_6 через плече, та потягнув її на себе, тим самим відкрито викрав майно потерпілого ОСОБА_6 .

Далі, доводячи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого повторно, в умовах воєнного стану, до кінця, ОСОБА_4 , того ж дня, тобто 15.08.2024 приблизно о 13:30 годинці, утримуючи при собі в руках сумку темно-синього кольору, в середині якої знаходились: мобільний телефон марки «ZTE» синього кольору та грошові кошти в сумі 14700 гривень, побіг у сторону Калиновського ринку, а саме вулиці Калинова, 14 в місті Дніпро, таким чином з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, причинивши потерпілому ОСОБА_6 матеріальну шкоду на загальну суму 15074 гривень 60 копійок.

2. Позиція сторони обвинувачення.

Прокурор підтримав обвинувачення, висунуте ОСОБА_4

Вважав, що винуватість обвинуваченого в інкримінованому злочині найшла своє повне підтвердження під час судового розгляду, адже, виходячи з наданих стороною обвинувачення доказів з числа передбачених ст. 84 КПК, слідує, що ОСОБА_4 винен у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Пропонував Суду призначити обвинуваченому покарання із застосуванням вимоги ст. 71 КК України у вигляді позбавлення волі на певний строк.

3. Позиція сторони захисту.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 4 ст. 186 КК України, при обставинах, викладених вище, визнав повністю та суду показав, що дійсно він, 15.08.2024 приблизно о 13:15 годині перебував біля будинку АДРЕСА_2 , де побачив потерпілого ОСОБА_6 , який сидів на сходах біля вказаного будинку., на якому, через плече, була одягнута сумку темно-синього кольору, якою він вирішив заволодіти. Після чого він підійшов до потерпілого ОСОБА_6 та своєю правою рукою потягнув вказану сумку на себе, тим самим заволодів сумкою потерпілого ОСОБА_6 . Після чого, він схопивши вказану сумку, побіг в сторону Калиновського ринку, а саме вул. Калинової в м. Дніпрі. В районі ТЦ «Калина», він зайшов у двори будинків, де витягнув із сумки грошові кошти та мобільний телефон, який був без чохла та на склі якого були тріщини. Потім, в віконці голуб`ятні, яка розташовувалась у дворах будинків, він сховав сумку потерпілого. В подальшому викраденим майном потерпілого ОСОБА_6 він розпорядився на власний розсуд. У вчиненому кається, просив суд суворо не карати. Спричинену шкоду грошові кошти потерпілому його матір`ю повністю відшкодовано, йому соромно за вчинене.

4. Суть питання, що вирішується судом.

Відповідно до обвинувального акту у кримінальному провадженні №0001027 від 16.08.2024 слідує, що ОСОБА_4 обвинувачується у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненого повторно, в умовах воєнного стану.

Відповідно до ст. 91 Кримінального процесуального кодексу України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню в т.ч. 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення .

Особливості наведених правовідносин свідчать, що у провадженні необхідно надати відповідь на такі ключові питання:

(1) чи вчиняв обвинувачений діяння, яке охоплюються складом кримінального правопорушення, передбаченого КК України;

(2) чи доведено стороною обвинувачення винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення;

(3) як слід кваліфікувати діяння обвинуваченого, у випадку доведення його винуватості ?

Суд надає ствердні відповіді на 1 та 2 питання, у зв`язку з чим кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 186 КК України.

5. Обставини, які суд вважає доведеними під час судового розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 337, п. 1,2,3,4 ч. 1 ст. 368 КПК України, здійснивши судовий розгляд стосовно особи, якій висунуте обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акта, дослідивши під час судового розгляду всі докази, надані сторонами кримінального провадження, Суд вважає, що мало місце діяння, у вчинені яких обвинувачується ОСОБА_4 , це діяння містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, ОСОБА_4 винний у вчинені інкримінованого кримінального правопорушення в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, що підтверджується доказами, отриманими під час кримінального провадження, долученими Судом та дослідженими під час судового розгляду.

6. Докази на підтвердження обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_4 .

Судом у відкритому судовому засіданні заслухані показання потерпілого.

Під час показань потерпілого відбувся його прямий та перехресний допит.

Також, у відкритому судовому засіданні Судом були досліджені подані сторонами докази. Під час дослідження доказів сторони скористалися наданими їм процесуальними правами надавати Суду усні та письмові пояснення та заперечення.

Під час дослідження доказів Суд дійшов висновку, що спосіб отримання стороною обвинувачення доказів, визнаних Судом належними і допустимими, був справедливим, а процес дослідження доказів під час судового провадження забезпечував право обвинуваченого на захист.

Викладаючи цей розділ вироку Суд зазначає, що КПК не передбачає обов`язку Суду дослівно викладати у ньому показання потерпілого.

Таке джерело доказів Суд відображає в тому обсязі, який необхідний для встановлення істини у кримінальному провадженні (постанова Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 754/10882/.

Разом з цим Суд,з метою неупередженого та об`єктивного розгляду справи, що є однією із фундаментальних засад здійснення правосуддя, та з метою дотримання цієї гарантії, вважає необхідним викласти показання потерпілого в тому обсязі, в якому він дав Суду.

Потерпілий ОСОБА_6 суду показав, що він, 15.08.2024 приблизно о 13:15 годині знаходився біля будинку АДРЕСА_2 , де сидів на сходах. На ньому, через плече, була одягнута сумка темно-синього кольору, в середині якої знаходились: мобільний телефон марки «ZTE» синього кольору та грошові кошти в сумі 14700 гривень. В цей момент до нього підійшов незнайомий хлопець, який, шляхом ривка, заволодів його сумкою та побіг від нього в сторону Калиновського ринку, а саме вул. Калинової в м. Дніпрі. В подальшому йому було матір`ю обвинуваченого ОСОБА_4 відшкодовано заподіяну шкоду, а саме повернуто грошові кошти. Претензій матеріального характеру до обвинуваченого він не має. Просив призначити мінімальне покарання, передбачене санкцією статті.

Крім показань суду ОСОБА_4 та потерпілого ОСОБА_6 , вина обвинуваченого в інкримінованому злочині підтверджується належними та допустимими доказами:

- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 15.08.2024, відповідно до якого ОСОБА_6 просив правоохоронні органи прийняти заходи до невідомої особи, яка 15.08.2024 приблизно о 13:30 годині відкрито заволоділа його майном, а саме: водійське посвідчення, паспорт громадянина України, технічний паспорт на ТЗ, а також грошовими коштами та мобільним телефоном «ZTE» синього кольору за адресою: АДРЕСА_2 (т. 2 а.с. 3);

- протоколом огляду місця події від 15.08.2024 з фототаблицею до нього, згідно з яким, за участю потерпілого ОСОБА_6 було оглянуто ділянку місцевості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка знаходиться біля приміщення із вивіскою «Синево» Як пояснив потерпілий ОСОБА_6 на вказаній ділянці невідомий йому хлопець відкрито заволодів його речами. Також потерпілий зазначив, що в момент вчинення відносно нього кримінального правопорушення, він перебував боком стосовно невідомого йому хлопця (т. 2 а.с. 4-6);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання від 16.08.2024, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_6 на фото № 1 впізнав чоловіка, який 15.08.2024 приблизно о 13:15 годині, знаходячись біля будинку АДРЕСА_2 вирвав належну йому сумку, в якій перебували його власні речі. На фото № 1 зображений ОСОБА_4 (т. 2 а.с. 17-19);

- протоколом огляду речей від 16.08.2024 з фототаблицею до нього, відповідно до якого за участю ОСОБА_4 була оглянута сумка темно-синього кольору, розміром 17х30 см., на якій маються сліди бруду та тертя. Під час огляду встановлено, що на металевому регуляторі петлі мається карабін жовтого кольору, на якому перебуває ключ чорного кольору та пульт з двома кнопками чорного кольору від автомобіля. В основному відділенні сумки знаходяться: чохол для мобільного телефону синього кольору у вигляді книжечки, який має сліди пошкодження у вигляді тертя; паспорт громадянина України, серії НОМЕР_1 , на ім`я ОСОБА_6 ; банківська картка Ощадбанк № НОМЕР_2 , 09/28, Petro Ohly PS; файл формату А-5 у згорнутому виді, в середині якого перебуває ідентифікаційний код НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_6 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, серії НОМЕР_4 на автомобіль марки «Hyundai Santa Fe», державний номерний знак НОМЕР_5 , 2008 року випуску, на ім`я ОСОБА_7 , тип: Легковий-Універсал-В, номер шасі: VIN- НОМЕР_6 ; довідка від 28.08.2014 № 1942, видана на ім`я ОСОБА_6 , про те, що він дійсно перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка надана ОСОБА_4 (т. 2 а.с. 28-37);

- протоколом зняття показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото -, кінозйомки, відеозапису від 16.08.2024, відповідно до якого, ні підставі постанови слідчого СВ ВП № 1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області від 16.08.2024 вилучені 10 (десять) відеофайлів із зовнішніх камер відеоспостереження Калиновського ринку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 за період часу з 13:00 до 14:00 години 15.08.2024 (т. 2 а.с. 47);

- протоколом перегляду відеозапису від 16.08.2024, згідно з яким слідчим переглядалися 10 (десять) відеозаписів за 15.08.2024 з камер відеоспостереження Калиновського ринку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 за період часу з 13:00 до 14:00 години 15.08.2024. Після перегляду відеозаписів встановлено, як обвинувачений ОСОБА_4 разом з іншими особами чоловічої статі, один з яких одягнутий у військову форму та має при собі сумку темного кольору, яку одягнуто через плече, у період часу з 13:33 по 13:34 години 15.08.2024 перебувають на території Калиновського ринку, де ОСОБА_4 веде з ними розмову, однак останні на нього не звертають уваги, після чого вказані особи чоловічої статі проходять прямо по ринку і зникають. О 13:34 годині обвинувачений ОСОБА_4 та інші особи чоловічої статі з`являються на території перед квітковим ринком, де останні переходять проїзну частину, проходять між автомобілів і проходять у ліво сторону. В цей момент вбачається, що ОСОБА_4 тримає при собі предмет невеликого розміри ярко синього кольору, при цьому з лівої сторони шортів, одягнених на ньому, звисає ремінець, при цьому ОСОБА_4 переглядає зміст сумки. Після чого ОСОБА_4 та особи чоловічої статі проходять в ліву сторону від квіткового ринку та зникають (т. 2 а.с. 51-59);

- протоколом огляду речей від 17.08.2024 з фототаблицею до нього, відповідно до якого за участю потерпілого ОСОБА_6 було оглянуто: сумку темно-синього кольору, розміром 17х30 см., на якій маються сліди бруду та тертя, а також мається видиме пошкодження у вигляді відсутності частини петлі у верхній частині сумки; чохол для мобільного телефону синього кольору у вигляді книжечки, який має сліди пошкодження у вигляді тертя; паспорт громадянина України, серії НОМЕР_1 , на ім`я ОСОБА_6 ; банківська картка Ощадбанк № НОМЕР_2 , 09/28, Petro Ohly PS; файл формату А-5 у згорнутому виді, в середині якого перебуває ідентифікаційний код НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_6 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, серії НОМЕР_4 на автомобіль марки «Hyundai Santa Fe», державний номерний знак НОМЕР_5 , 2008 року випуску, на ім`я ОСОБА_7 , тип: Легковий-Універсал-В, номер шасі: VIN- НОМЕР_6 ; довідка від 28.08.2014 № 1942, видана на ім`я ОСОБА_6 , про те, що він дійсно перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час огляду сумка була порожня, однак на металевому регуляторі петлі мається карабін жовтого кольору, на якому перебуває ключ чорного кольору та пульт з двома кнопками чорного кольору від автомобіля. У основному відділенні сумки знаходяться. Після проведення огляду потерпілий ОСОБА_6 пояснив, що дана сумка та оглянуті речі належать йому. Також потерпілий зазначив, що на петлі сумки мається пошкодження у вигляді розриву, яке спричинено невідомим йому чоловіком, який коли скоював кримінальне правопорушення, схопився рукою за вказану петлю сумки та вирвав її(т. 2 а.с. 60-65);

- довідкою СКА ВКП Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області по розпізнаванню особи, причетної до вчинення кримінального провадження, відповідно до якої встановлено, що за вчинення кримінального провадження, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, за фактом відкритого викрадення чужого майна (грабіж) у потерпілого ОСОБА_6 встановлено місцевого жителя ОСОБА_4 , 1999 року народження;

- висновком судово-товарознавчої експертизи № 3103 від 29.08.2024, відповідно до якого ринкова вартість, з урахування зносу, сумки «бананки», спортивного типу, синього кольору, тканева, розміром 30х30 см, у кількості 1 одиниці, станом на 15.08.2024, становить 374,60 (триста сімдесят чотири) гривні 60 (шістдесят) копійок(т. 2 а.с. 87-93);

- протоколом перегляду відеозапису від 16.08.2024, згідно з яким за участю ОСОБА_4 переглядалися 10 (десять) відеозаписів за 15.08.2024 з камер відеоспостереження Калиновського ринку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 за період часу з 13:00 до 14:00 години 15.08.2024. Після перегляду відеозаписів встановлено, як обвинувачений ОСОБА_4 разом з іншими особами чоловічої статі, один з яких одягнутий у військову форму та має при собі сумку темного кольору, яку одягнуто через плече, у період часу з 13:33 по 13:34 години 15.08.2024 перебувають на території Калиновського ринку, де ОСОБА_4 веде з ними розмову, однак останні на нього не звертають уваги, після чого вказані особи чоловічої статі проходять прямо по ринку і зникають. О 13:34 годині обвинувачений ОСОБА_4 та інші особи чоловічої статі з`являються на території перед квітковим ринком, де останні переходять проїзну частину, проходять між автомобілів і проходять у ліво сторону. В цей момент вбачається, що ОСОБА_4 тримає при собі предмет невеликого розміри ярко синього кольору, при цьому з лівої сторони шорт, одягнених на ньому, звисає ремінець, при цьому ОСОБА_4 переглядає зміст сумки. Після чого ОСОБА_4 та особи чоловічої статі проходять в ліву сторону від квіткового ринку та зникають. За результатами перегляду відеозаписів обвинувачений ОСОБА_4 зазначив, що на відеозаписах він впізнає себе і інших двох чоловіків, у військовій формі та у світлому обсязі, які рухають поряд з ним. На відеозаписі зафіксовано, як він несе сумку, яка належить потерпілому ОСОБА_6 . Після чого, він із зазначеними чоловіками перейшли проїзну частину біля торгівельного центру та направились у сусідні двори (т. 2 а.с. 126-135);

- речовими доказами (т. 2 а.с. 20-21, 48-49, 50, 66-68, 70).

7. Мотиви Суду.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Саме законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлені, зокрема, дотриманням порядку оцінки доказів і визначенням їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів повинна бути оцінена судом з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення (ст. 94 КПК України).

Хоча суд не мусить надавати відповідь на кожен довід, проте з рішення має бути чітко зрозуміло, що головні проблеми, порушені у цій справі, були розглянуті і що конкретні та ясні відповіді були надані на аргументи, які є вирішальними для результату розгляду справи. Суд має переконатися, що мотиви рішення, наведені національними судами, не були автоматичними або стереотипними.

Тобто, право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення йде своїм корінням у більш загальний принцип, втілений у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 2930). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, але суд зобов`язаний дати відповідь на істотні аргументи сторони.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі скорочено Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі скорочено ЄСПЛ) суди застосовують Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Перес проти Франції» (рішення від 12.02.2004) вказав, що дія статті 6 Конвенції (право на справедливий суд) полягає і в тому, щоб серед іншого зобов`язати суд провести належне дослідження зауважень, доводів і доказів, представлених сторонами по справі, неупереджено вирішуючи питання про їх належність до справи.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, необґрунтоване рішення суду є порушенням гарантій, втілених у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

ЄСПЛ у справі «Жогло проти України» (п. 38, рішення від 24.04.2008 року) зазначив, що усі докази зазвичай мають бути представлені у відкритому слуханні справи в присутності обвинуваченого для забезпечення можливості надати аргументи іншій стороні. Існують винятки з цього правила, але вони не повинні порушувати права захисту.

Суд отримав можливість ознайомитися з позиціями сторони обвинувачення та сторони захисту, вони представлені обома сторонами ґрунтовно, докладно, а викладені в них мотиви зрозумілі. Також слід констатувати, що в ході розгляду справи жодна зі сторін не стверджувала про існування обмежень у реалізації донести свою позицію до Суду та не повідомляла про перешкоди у її доведенні.

Отже, Суд забезпечив змагальність судового процесу і ключовим предметом оцінки є лише переконливість кожної з позицій в аспекті стандарту доведення.

Європейський суд з прав людини наголошує, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення від 10.07.2001 року у справі «Авшар проти Туреччини» п.282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

За правилами статті 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Докази повинні бути належними та допустимими в розумінні ст.ст. 85-86 КПК України.

Також, жоден доказ не має наперед встановленої сили.

За правилами ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд, дослідивши наявні докази, вважає, що всі докази у кримінальному провадженні у відношенні обвинуваченого є належними, допустимими і достовірними, оскільки отримані з передбачених законом джерел, у передбачений законом спосіб, зафіксовані у належній процесуальній формі, узгоджуються між собою як в цілому, так і в деталях, та доповнюють один одного.

Недопустимих доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини або доказів та відомостей, які стосуються особи обвинуваченого не має.

ЄСПЛ зазначає, що рівень певності, якого має досягти суддя за системою «внутрішнього переконання» чи системою «поза межами розумного сумніву», який є важливим для постановлення справедливого рішення, не повинен досягатися шляхом примусу до зізнання.

Таким чином буде дотримано цілковитої поваги до презумпції невинуватості та статусу обвинуваченого, що є ключовими поняттями для демократичної концепції кримінального судового розгляду.

З огляду на викладене, Суд приходить до висновку, що винність ОСОБА_4 у інкримінованому кримінальному правопорушенні поза всяким розумним сумнівом доведена і підтверджується обсягом досліджених судом в судовому засіданні доказів в їх сукупності та взаємозв`язкута не викликають у Суду сумнівів.

Порушень вимог закону щодо відкриття доказів стороні захисту, Суд не вбачає.

Під час вирішення питання про допустимість доказів важливе значення має істотність порушення прав і свобод людини, а тому не усі порушення, допущені сторонами при збиранні доказів, є підставою для визнання доказів недопустимими, а відтак і вирішення питання про порушення права на справедливий суд.

З огляду на зазначене Суд приходить до висновку про відсутність процесуальних порушень з боку сторони обвинувачення, що могли вплинули на об`єктивність та повноту обставин, що підлягають доказуванню відповідно до вимог ст. 91 КПК України.

Усі вищевказані докази, покладені в основу обвинувального вироку, Суд визнає належними і допустимими доказами, оскільки відповідають вимогам КПК України, отримані у передбаченому КПК України порядку, безпосередньо порушень вимог законодавства судом не встановлено та сторонами не доведено, тобто останні прямо і непрямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, як-то час, місце, спосіб вчинення кримінального правопорушення та інші обставини, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів.

Судом не встановлено допущення істотних порушень, прав та свобод обвинуваченого, інших осіб під час досудового розслідування; в ході збирання і фіксування доказів по даному кримінальному провадженню, а інформація, яка в них міститься, не дає Суду правових підстав, щоб сумніватися у їх допустимості та достатності.

Крім того, Суд враховує, що зі змісту п.78 рішення Європейського суду з прав людини від 16.02.2017 у справі «Артур Пархоменко проти України» вбачається, що при розгляді справи в цілому з метою оцінки впливу процесуальних недоліків на досудовому етапі на загальну справедливість кримінального провадження, за необхідності слід враховувати такий невичерпний перелік факторів, який випливає з практики Суду: (a) Чи був заявник особливо вразливим, наприклад, через вік чи розумову здатність. (b) Правові рамки, що регулюють досудове провадження, та прийнятність доказів під час судового розгляду, а також чи була вона виконана; коли застосовується правило виключення, особливо малоймовірно, що провадження в цілому буде вважатися несправедливим. (c) Чи мав заявник можливість оскаржити автентичність доказів і виступати проти його використання. (d) Якість доказів чи обставини, за яких вони були отримані, ставлять під сумнів їх надійність та точність, беручи до уваги ступінь і характер будь-якого примусу. (e) Якщо докази були отримані незаконно, незаконність, про яку йдеться, і, якщо вона випливає з порушення іншої статті Конвенції, характер виявленого порушення. (f) У випадку заяви, характер заяви та чи він був негайно відкликаний або змінений. (g) Використання доказів, зокрема, чи складали вони невід`ємну або значну частину доказів, на яких ґрунтувалася засудження, а також силу інших доказів у справі. (h) Чи оцінювання вини було здійснене професійними суддями або присяжними, а у випадку останнього - змістом будь-яких наказів присяжних. (i) Вагомість суспільних інтересів у розслідуванні та покаранні за конкретне порушення. (j) інші відповідні процесуальні гарантії, передбачені національним законодавством та практикою.

Зокрема, з урахуванням вищезазначеного правового висновку Європейського суду з прав людини, у цьому судовому провадженні Суд бере до уваги, що обвинувачений та його захисники мали можливість оскаржити автентичність доказів, отриманих стороною обвинувачення, але не зробили цього і не подавали клопотань або своїх доводів щодо визнання доказів отриманих під час досудового розслідування недопустимими, що в подальшому стало б предметом судового розгляду.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, Суд при оцінці доказів повинен керуватися критерієм доведеності «поза розумним сумнівом». Така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (п.150 остаточного рішення від 21 липня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України»).

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність, спрямованість та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, Суд у своєму рішенні повинен пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер або спрямованість умислу.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, необґрунтоване рішення Суду є порушенням гарантій, втілених у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Оцінюючи надані та досліджені Судом докази у кримінальному провадженні, оцінюючі їх реальний зміст, Суд виходить саме з практики ЄСПЛ, яка орієнтує, що під час розгляду кримінального провадження Суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії справи, а не тільки її зовнішню сторону (рішення від 27.02.1980 року у справі «Девеер проти Бельгії»).

На переконання Суду обвинувачений ОСОБА_4 скоїв злочин та це підтверджується сукупністю як прямих так і не прямих доказів.

8. Питання кваліфікації діяння, скоєного ОСОБА_4

Виходячи з усталеної судової практики, доведення суб`єктивної сторони зазвичай ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності непрямих доказів, які вказують на характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій діяла відповідна особа, тощо, на підставі чого можна зробити висновок про доведеність поза всяким розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) таких елементів суб`єктивної сторони злочину, як прямий умисел.

Спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинення діянь.

Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч. 2 ст. 24 КК України).

Усвідомлення означає розуміння фактичних обставин вчиненого діяння, які стосуються об`єкта, предмета, об`єктивної сторони складу злочину, а також, розуміння його суспільної небезпеки. Вольовий момент прямого умислу характеризується бажанням настання суспільно небезпечних наслідків.

Будь-яких інших доказів сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, протягом судового розгляду, враховуючи, що Суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження, створив їм всі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Згідно ст.ст. 2, 11 КК підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом, вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Відповідно, при кваліфікації дій обвинуваченого, Суд враховує позицію Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду викладену у постанові від 05.04.2018 року (справа № 658/1658/16-к) в якій зазначено, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними, криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин:

1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності;

2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Склад кримінального правопорушення - це сукупність встановлених у кримінальному законі юридичних ознак (об`єктивних і суб`єктивних), що визначають вчинене суспільно небезпечне діяння як злочинне.

Обов`язковими (універсальними) елементами складу будь-якого кримінального правопорушення є: 1) об`єкт кримінального правопорушення; 2) об`єктивна сторона кримінального правопорушення; 3) суб`єктивна сторона кримінального правопорушення; 4) суб`єкт кримінального правопорушення.

Об`єкт кримінального правопорушення - це те, на що завжди посягає кримінальне правопорушення і чому воно завжди заподіює певної шкоди. Це ті суспільні відносини, що охороняються кримінальним законом.

Об`єктивна сторона - зовнішня сторона діяння, яка виражається у вчиненні передбаченого законом діяння (дії чи бездіяльності), що заподіює чи створює загрозу заподіяння шкоди об`єкту кримінального правопорушення.

Суб`єктом кримінального правопорушення є фізична осудна особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у віці, з якого відповідно до КК може наставати кримінальна відповідальність (ч. 1 ст. 18 КК, див. постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 16 січня 2023 року в справі №761/37225/20).

Відомості, вказані у цьому вироку в частині складу вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, є установленими та доведеними у порядку визначеному КПК.

Сукупність наведених доказів, що були безпосередньо досліджені судом є достатньою та підтверджує правильність кваліфікації дій ОСОБА_4 , стосовно доведеності винуватості останнього у вчиненні грабежу ОСОБА_6 .

Ці докази узгоджуються між собою, не містять суперечностей і не викликають сумнівів щодо належності, допустимості, достовірності.

Всі докази подані Суду стороною обвинувачення взагалі, переконливо свідчать про наявність у діяннях обвинуваченого об`єктивної сторони інкримінованих злочинів.

З огляду на викладене, досліджені Судом докази у своїй сукупності та взаємозв`язку поза всяким розумним сумнівом достатньо доводять винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення в межах обвинувачення, яке було підтримане прокурором, і Суд, оцінюючи докази, вважає, що ОСОБА_4 усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння дії, передбачав його суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання, тобто, діяв з прямим умислом на скоєння грабежу.

Отже, для Суду є очевидним, поза розумним сумнівом, що у цьому кримінальному проваджені сукупність прямих та непрямих доказів переконливо свідчить про те, що ОСОБА_4 діяв з прямим умислом (умисно).

За таких обставин, Суд приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікує його дії за ч. 4 ст. 186 КК України, як такі, що виразилися у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненого повторно, в умовах воєнного стану.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 , Суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

9. Призначення покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , Суд виходить з того, що покарання - це захід державного примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому кримінальним законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини) .

В рішенні від 15 червня 2022 № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […]має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).

Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому Суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).

Так, призначаючи покарання ОСОБА_4 відповідно до вимог ст. 65 КК України, Суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

При цьому, Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена у справі «Езе і Коннорс проти Сполученого Королівства», рішення від 9 жовтня 2003 року, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють Суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа "Довженко проти України") зазначає лише про необхідність оцінювання представниками судових органів визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням рішення в процесуальному документі суду.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання для досягнення його цілей, визначених у статті 50 КК.

Правова позиція щодо дотримання справедливості висловлена в рішенні Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Як зазначено у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 січня 2024 року (справа № 683/694/20, провадження № 51-3591кмо23) кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, яке застосоване до особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, тобто таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, так і конкретним обставинам його вчинення, а також особливостям особистості злочинця.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

З огляду на викладене справедливість розглядається як рівновага між злочином і наслідками для особи, що вчинила це діяння, тобто між поганим вчинком і покаранням.

Таким чином, на несправедливість покарання має вказувати істотна (очевидна) диспропорція (порушення рівноваги) між визначеним судом видом та розміром покарання і видом та розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням усіх обставин, що повинні враховуватися під час призначення покарання.

Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Для вибору такого покарання Суд повинен врахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості вчиненого злочину.

Загальні засади призначення покарання спрямовані на забезпечення принципів законності, обґрунтованості, індивідуалізації, гуманності і справедливості, співмірності покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Так, Суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, яке скоєно умисно, і відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який: має повну середню освіту; офіційно не працює; має постійне місце проживання де характеризується вкрай негативно; на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває; страждає на хронічні захворювання; раніше неодноразово судимий за вчинення злочинів проти власності, разом з цим відсутні відомості про наявність відносно обвинуваченого інших кримінальних проваджень, які перебувають на стадії досудового розслідування або судового розгляду.

До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому, суд, відповідно до припису статті 66 КК України, вважає, що:

- ОСОБА_4 свою провину визнав повністю;

- не перешкоджав слідству, активно сприяв розкриттю злочину - своїми діями оказав допомогу на досудовому розслідуванні і суду у виясненні обставин скоєння кримінального правопорушення, які мають суттєве значення для повного його розкриття, повідомивши про обставини, час та місце скоєння кримінального правопорушення;

- щиро каявся та дав критичну оцінку своєї злочинної поведінки, що характеризує його суб`єктивне ставлення як винної особи до вчиненого злочину, та означає, що обвинувачений визнав свою вину за усіма пунктами висунутого проти нього обвинувачення, дав правдиві свідчення, висловив жаль з приводу вчиненого, негативно оцінював злочин, бажає виправити ситуацію, яка склалася, демонструє готовність понести заслужене покарання;

- відсутність будь-якої вимоги або претензії потерпілого до обвинуваченого майнового або психологічного характеру;

- відшкодування матір`ю обвинуваченого шкоди потерпілому, тобто, добровільне відшкодування завданого збитку та усунення заподіяної шкоди.

Крім того, Суд враховує думку потерпілого ОСОБА_6 , який просив суд суворо не карати обвинуваченого.

Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , відповідно до статті 67 КК України, Судом не встановлені.

Також, Суд враховує, що хоча обвинувачений ОСОБА_4 і вчинив злочин під час дії режиму воєнного стану в країні, однак таке правопорушення було вчинено поза межами районів вогневого ураження, тимчасової окупації та без будь-якого використання умов воєнного стану, потерпілим не являється особа, постраждала від військової агресії, злочин не вчинено щодо майна осіб, які тимчасово залишили житло, отже обвинувачений, вчиняючи дане кримінальне правопорушення, прагнучи досягти злочинної мети, не мав наміру скористатися умовами воєнного стану.

Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

За змістом Кримінального Закону ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення передбачає не тільки врахування самої категорії тяжкості, визначеної ст. 12 КК України, а й індивідуальних особливостей злочинного діяння.

В судовому засіданні сторона захисту просила Суд, застосовуючи положення ч. 1 ст. 69 КК України, призначити ОСОБА_4 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу ч. 4 ст. 186 КК України.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

При цьому, Суд враховує практику рішень Європейського суду з прав людини. Так, в справі «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Разом з цим, ОСОБА_4 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів, причому не відбув покарання за двома вироками, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості та не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, він не зробив належних висновків для себе, на шлях виправлення не став і знову вчинив умисний корисливий злочин проти власності.

З огляду на викладене, при призначенні покарання, Суд враховує правовую позицію Верховного Суду, що неодноразове притягнення до кримінальної відповідальності свідчить про небажання перевиховуватись та унеможливлює застосування ст. 69 КК України до засудженого (ВС/ККС у справі № 724/1535/19 від 30.06.2020).

Остаточний висновок Суду щодо призначення покарання.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 02.11.2004 по справі № 1-33/2004 зазначив, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

На підставі викладеного, Суд дійшов висновку, що покаранням, необхідним та достатнім для виправлення та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами, є покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк із застосуванням вимоги ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, оскільки обвинувачений ОСОБА_4 вчинив дане кримінальне правопорушення, не відбувши покарання, призначене вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21.08.2023 та за вироком Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05.04.2023, який виконувався самостійно, а тому, на думку Суду такий вид покарання - позбавлення волі на певний строк зможе забезпечити досягнення його мети, підстави для призначення більш суворих видів покарання судом не встановлені і саме таке покарання буде відповідати тяжкості правопорушення.

Крім того, як зазначено, призначаючи обвинуваченому покарання, Суд враховує, що ОСОБА_4 не відбув покарання, призначене вироком Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05.04.2023 за ч. 1 ст. 190 КК України, який виконувався самостійно, у вигляді громадських робіт на строк 200 (двісті) годин (станом на 21.08.2024 відпрацював 108 годин громадських робіт - а.с. 155).

Враховуючи викладене, Суд, застосовуючи вимогу ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, з огляду на те, що засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, тому Суд до покарання, призначеного ОСОБА_4 за новим вироком повністю приєднує не відбуте покарання за вироком Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05.04.2023.

При чому, призначаючи покарання обвинуваченому, Суд застосовує вимогу п. 4 ч. 1 статті 72 КК України, коли при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид виходячи з такого їх співвідношення - одному дню обмеження волі відповідають вісім годин громадських робіт.

Суд вважає, що, покарання у вигляді позбавлення волі, із застосуванням положень ч. 1 ст. 71 КК України, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав особи, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09 червня 2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24 березня 2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29 листопада 2007 р.).

10. Інші питання, які Суду необхідно вирішити під час ухвалення вироку.

9.1. Цивільний позов у кримінальному провадженні відсутній.

9.2. Запобіжний захід ОСОБА_4 у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили слід залишити без змін, оскільки тяжкість та підвищена суспільна небезпека інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, дають підстави вважати можливими ухилення від суду та перешкоджання встановленню істини по даному провадженню.

9.3. Початок строку відбування покарання призначеного обвинуваченому ОСОБА_4 обчислювати з 30.08.2024.

9.4. За вимогами ч. 2 ст. 124 КПК України із обвинуваченого ОСОБА_4 , належить стягнути на користь експерта ОСОБА_8 витрати, пов`язані із проведенням судово-товарознавчої експертизи в сумі 378,64 гривень.

9.5. Питання про долю речових доказів вирішити відповідно до ч. 9 ст. 100 КПК України.

11. Питання щодо проголошення вироку.

На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану, після складання та підписання повного тексту вироку, Суд користується своїм правом обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим негайним врученням учасникам судового провадження - захиснику та прокурору повного тексту вироку в день його проголошення (узгоджується з правовою позицією, яка викладена 13 вересня 2023 року у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду, справа № 638/4224/22, провадження № 51-2372 км 23).

Керуючись ст.ст. 369, 370, 373, 374, ч. 15 ст. 615 КПК України, Суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднати покарання, невідбуте обвинуваченим за вироком Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21.08.2023 та, із застосуванням п. 4 ч. 1 статті 72 КК України, повністю приєднати покарання, невідбуте обвинуваченим за вироком Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05.04.2023 і остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років 2 (два) місяці.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 обчислювати з 30.08.2024.

Запобіжний захід ОСОБА_4 у виді тримання під вартою залишити колишнім до набрання вироком законної сили.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь експерта ОСОБА_8 (р/р НОМЕР_7 , рахунок в форматі IBAN НОМЕР_8 , МФО НОМЕР_9 , код отримувача НОМЕР_10 у Кіровоградське РУ АТ «Приватбанк») витрати, пов`язані із проведенням судово-товарознавчої експертизи, в сумі 378 (триста сімдесят вісім) гривень 60 (шістдесят) копійок.

Речові докази - (постанови слідчого від 16.08.2024 та 17.08.2024):

- фрагмент ручки сумки, вилученої в ході проведення огляду місця події за адресою: АДРЕСА_2 , який зберігається у камері схову речових доказів ВП № 1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області, - знищити;

- DVD-диск, на якому знаходиться 10 (десять) відео файлів від 15.08.2024 з камер відеоспостереження, які встановлено на території ринку «Калиновський», розташованого за адресою: вул. Калинова, 14 в м. Дніпрі, - залишити в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання;

- сумку синього кольору та чохол синього кольору з-під мобільного телефону у вигляді книжечки, які зберігаються у камері схову речових доказів ВП № 1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області, - повернути потерпілому ОСОБА_6 ;

- паспорт громадянина України, серії НОМЕР_1 , на ім`я ОСОБА_6 ; банківська картка Ощадбанк № НОМЕР_2 , 09/28, Petro Ohly PS; файл формату А-5 у згорнутому виді, в середині якого перебуває ідентифікаційний код НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_6 ; довідку від 28.08.2014 № 1942, видана на ім`я ОСОБА_6 , про те, що він дійсно перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 , які повернуто потерпілому ОСОБА_6 на відповідальне зберігання (розписка від 17.08.2024, т. 2, а.с. 69) залишити потерпілому ОСОБА_6 ;

- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, серії НОМЕР_4 на автомобіль марки «Hyundai Santa Fe», державний номерний знак НОМЕР_5 , 2008 року випуску, на ім`я ОСОБА_7 , тип: Легковий-Універсал-В, номер шасі: VIN- НОМЕР_6 ; ключ чорного кольору та пульт з двома кнопками чорного кольору від автомобіля, -повернути власнику.

На вирок можуть бути подані апеляційні скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційногосуду через Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану, повний текст вироку вручити учасникам судового провадження в день його проголошення.

Учаснику судового провадження потерпілій, який не був присутній при проголошенні резолютивної частини вироку, - копію повного тексту вироку направити не пізніше наступного дня після ухвалення вироку (ч. 7 ст. 376 КПК), та він може подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії вироку до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м.Дніпропетровська.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

07.11.2024