Справа № 748/5422/23 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/491/24
Категорія - ч.4 ст. 185 КК України. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю сторін кримінального провадження

обвинуваченого ОСОБА_6

його захисника адвоката ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 40002824 від 02 серпня 2023 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 07 березня 2024 року,

щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Борзна Чернігівської області, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, без зареєстрованого місця проживання, останнє відоме місце проживання АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз 30 липня 2015 року вироком Подільського районного суду м. Києва за ч. 1 ст. 263, ст. ст. 75, 76 КК України до 4 років позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки. 30 червня 2016 року ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області звільнення від відбування покарання з випробуванням скасоване та обвинувачений направлений для відбування призначеного вироком Подільського районного суду м. Києва покарання у виді 4 років позбавлення волі. 31 липня 2020 року звільнений по відбуттю строку покарання,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком ОСОБА_6 засуджений за ч. 4 ст. 185 КК України до п`яти років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 суд ухвалив рішення обчислювати з часу його фактичного затримання, з 21 грудня 2023 року.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави 716 грн. 94 коп. процесуальних витрат на залучення експерта.

Питання про долю речових доказів і документів вирішене у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Судом ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому, що 02 серпня 2023 року, близько 14 години, перебуваючи поблизу будинку по АДРЕСА_2 , діючи умисно, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, в період дії оголошеного в країні воєнного стану, шляхом вільного доступу, таємно викрав залишений біля ганку вказаного будинку велосипед марки «CORSO» моделі «DRAGON 26», вартістю 3 216,50 грн., який належав ОСОБА_9 , чим заподіяв матеріальну шкоду.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити, врахувати наявність кількох пом`якшуючих покарання обставин, ряд тяжких захворювань, похилий вік його матері, за якою він доглядає та допомагає в побуті, а також факт визнання ним своєї вини, адже висновки суду про часткове визнання ним вини не відповідають дійсності, він вину визнав та допомагав слідству, повернув викрадений велосипед власниці, застосувати положення ст. 69 КК України та призначити йому інший більш м`який вид основного покарання не передбачений санкцією ч. 4 ст. 185 КК України.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника, які просили врахувати усі обстави, що пом`якшують покарання, перейти до більш м`якого покарання, не передбаченого санкцією частини статті, прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги обвинуваченого, звернув увагу на те, що ОСОБА_6 раніше вже притягувався до кримінальної відповідальності, після звільнення з місць позбавлення волі не став на шлях виправлення та знову вчинив тяжке кримінальне правопорушення, що свідчить про відсутність позитивних змін у його поведінці та неможливість виправлення при призначенні менш суворого виду покарання, вину у вчиненні крадіжки не визнає, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 в таємному викраденні майна потерпілої ОСОБА_9 , вчиненому в умовах воєнного стану, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, зібраним та перевіреним у судовому засіданні доказам.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_6 в суді першої інстанції, що він крадіжки не скоював, велосипед знайшов уночі на вулиці с. Боромики Чернігівського району та області, скористався ним, щоб доїхати у АДРЕСА_3 , мав намір на ранок повернути велосипед, умислу на вчинення крадіжки у нього не було.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 02 серпня 2023 року о 19 год. 44 хв. на службу 102 надійшло повідомлення від потерпілої ОСОБА_9 ,яка є жителькою м. Чернігова, про те, що в обідній час у АДРЕСА_4 викрали її велосипед, який її дочка ОСОБА_10 залишила без нагляду біля двору. Сама заявниця перебувала у м. Чернігові, її 14 річна дочка була в селі із дідом та бабусею.

Під час приїзду поліцейського патруля за місцем крадіжки, було з`ясовано, що велосипед неповнолітня дочка потерпілої залишила біля будинку по АДРЕСА_2 .

Того ж дня, у період часу з 21:33 до 21:45 біля будинку по АДРЕСА_5 був знайдений велосипед спортивного типу, білого кольору, марки «CORSO» моделі «DRAGON 26», поряд з яким перебував ОСОБА_6 .

Із заяви ОСОБА_6 , написаної ним власноручно, вбачається, що він взяв велосипед біля паркану домогосподарства, де, не пам`ятає і добровільно видає працівникам поліції.

Згідно пояснень потерпілої ОСОБА_9 в суді першої інстанції, її донька каталася на її велосипеді по селу Боромики. Залишивши велосипед біля домогосподарства по вул. Нова, близького 14 години, пішла гуляти до подруги. Близько 18 години потерпілій зателефонувала її дочка та повідомила про зникнення велосипеда. Підозра упала на ОСОБА_6 , який ходив до їхньої сусідки. Брат потерпілої пішов до подруги обвинуваченого, остання не зізналася, що у неї був ОСОБА_6 . Поліцейські на виклик приїхали через 15 хв. і тільки після цього знайома ОСОБА_6 зателефонувала останньому, а потім дочці потерпілої Христині, щоб та забрала велосипед біля школи. Забирати велосипед поїхав батько потерпілої, відповідно дідусь неповнолітньої Христини.

Версія обвинуваченого ОСОБА_6 за таких обставин, що він взяв велосипед доїхати до с. Снов`янка і збирався повернути, виглядає невірогідною, так само як і його пояснення про час заволодіння велосипедом, серед ночі.

Із суб`єктивної сторони крадіжка передбачає тільки прямий умисел, особа усвідомлює, що посягає на чужу власність, таємно вилучає чуже майно, на яке вона не має ніякого права, передбачає спричинення матеріальної шкоди в певному розмірі і бажає завдати таку шкоду.

Обов`язковими суб`єктивними ознаками крадіжки є корисливий мотив - спонукання до незаконного збагачення за рахунок чужого майна та корислива мета - збагатитися самому або незаконно збагатити інших осіб, в долі яких зацікавлений винний.

Потерпілій про зникнення велосипеда дочка повідомила о 18 годині 02 серпня 2023 року, потерпіла повідомила поліцію о 19 год. 44 хв., до цього часу потерпілі своїми зусиллями намагалися знайти велосипед, у тому числі ходили до знайомої обвинуваченого. Заволодіння велосипедом могло мати місце з 14 до 18 години, і аж ніяк не серед ночі, як пояснює обвинувачений.

Після приїзду поліції, яка приїхала через 15 хв. після виклику, десь о 20 годині, знайома обвинуваченого зателефонувала останньому і той повернув велосипед в с. Боромики через годину.

У разі, якщо б обвинувачений дійсно взяв чужий велосипед з метою доїхати до села, де він проживає, у нього б не було необхідності залишати велосипед в обумовленому місці. Більш того він не знав, кому належить велосипед, відповідно і повертати не збирався.

Отже, висновки суду про здійснення крадіжки велосипеда ОСОБА_6 , у період дії оголошеного в країні воєнного стану, відповідають фактичним обставинам справи, зібраним та перевіреним під час судового засідання доказам і правильно кваліфікрвані як злочин. передбачений ч. 4 ст. 185 КК України.

Призначаючи покарання, відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд повинен призначити його у межах, установлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини КК України та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність.

Виходячи з мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, визначених ст.ст. 50, 65 КК України, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

Таким чином, на несправедливість покарання має вказувати істотна (очевидна) диспропорція (порушення рівноваги) між визначеним судом видм та розміром покарання, і видом та розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням усіх обставин, що повинні враховуватись при призначенні покарання.

Призначення покарання нижчого від найнижчої межі, передбаченого санкцією ч. 4 ст. 185 КК України, на підставі ст. 69 КК України, можливе лише за умови наявності кількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, при наявності позитивних даних про особу обвинуваченого.

Під час апеляційного перегляду встановлено, що суд першої інстанції в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, наявність обтяжуючої обставини та відсутність пом`якшуючих обставин, дані про особу винного, та призначив мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 4 ст. 185 КК України, яке буде оптимально необхідним та достатнім для виправлення винного та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Суд вірно не визнав обставиною, що пом`якшує покарання, щире каяття винного, на якому наголошує обвинувачений в апеляційній скарзі, якого бути не могло, оскільки він не визнає винуватості у вчиненні крадіжки, пояснюючи про взяття велосипеда у користування.

Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

У даному випадку, заперечення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, свідчить про відсутність визнання вини і щирого каяття обвинувчаеного ОСОБА_6 .

Наголошуючи на суворості та несправедливості призначеного покарання, обвинувачений не вказує, які ж обставини, що свідчать про зниження суспільної небезпечності вчиненого ним кримінального правопорушення, не були враховані судом при призначенні йому покарання.

Так, ОСОБА_6 раніше відбував покарання в місцях позбавлення волі, однак після звільнення так і не став на шлях виправлення, будучи особою працездатного віку офіційного місця роботи не має, як і не має іншого джерела прибутку, в той же час притягувався до адміністративної відповідальності, в рамках досудового розслідування в даному кримінальному провадженні перебував у розшуку.

Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що ОСОБА_6 страждає рядом тяжких захворювань, однак, вважає за необхідне зазначити, що ці хвороби є невиліковними, не стали на заваді винному у вчиненні злочину та не слугували виправленню винного, який не зважаючи на ситуацію в країні, замість того, щоб стати на захист держави, або ж іншим чином допомогти в захисті суверенітету та територіальної цілісності, допомогти воїнам збройних сил чи іншим формувань (за своїми фізичними можливостями) став на шлях вчинення злочинів.

ОСОБА_6 отримує пожиттєву антиретровірусну терапію, а також отримував курс гепатитної терапії, який був розрахований на три місяці. При цьому, дане лікування обвинувачений отримував, перебуваючи в умовах Чернігівського слідчого ізолятору на диспансерному обліку в Чернігівській міській медичній частині.

За відсутності зареєстрованого місця проживання, стабільного та законного джерела прибутку та коштів для задоволення інших життєво необхідних потреб, сумнівною є можливість ОСОБА_6 отримувати необхідне лікування під час перебування на волі та є додатковим фактором, який підвищує ступінь суспільної небезпеки обвинуваченого та підвищує фактор ризику повторного вчинення ним іншого кримінального правопорушення.

Тяжкість захворювань ОСОБА_11 та її вік враховуються судом, однак, не можуть вважатися обставинами, які зменшують ступінь суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, який в досягненні своїх цілей, не надає критичної оцінки своїй поведінці та вважає за можливе брати для власного використання речі, які йому не належать.

Строк покарання, який буде визначений обвинуваченому не може вплинути на стан здоров`я його матері, при тому, що сумнівним є факт, що він її утримує, не маючи ні роботи, ні стабільного доходу, при тому, що й вік матері не утримав його від того, щоб ухилятися від слідства та суду, у зв`язку з чим він був оголошений в розшук.

Врахувавши всі зазначені обставини в сукупності, тяжкість кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, конкретні обставини вчинення злочину, самовпевнений характер дій винного та умови за яких було вчинено заволодіння чужим майном, суд обґрунтовано призначив ОСОБА_6 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 4 ст. 185 КК України, яке він має відбувати реально.

Колегія суддів вважає, що саме така форма відбування покарання, яка обрана ОСОБА_6 судом першої інстанції, повністю відповідає ступеню тяжкості вчиненого та особі обвинуваченого, і є достатньою та необхідною для його виправлення та запобігання вчинення нових злочинів.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 532 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 07 березня 2024 року щодо ОСОБА_6 , без зміни.

Ухвала набуває законної сили негайно після її проголошення й може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а для засудженого, який тримається під вартою, в той же строк, з дня вручення копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_12 ОСОБА_13 ОСОБА_14