УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2024 року

м. Київ

справа № 387/83/20

провадження № 51 - 3121 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах особи, щодо якої застосовано примусові заходи медичного характеру - ОСОБА_5 ,

на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 13 березня 2024 року,

установив:

За ухвалою Кіровоградського районного суду Кіровоградської області

від 6 грудня 2023 року,

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого

п. 4 ч. 2 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК) та застосовано до нього примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з наданням психіатричної допомоги із суворим наглядом.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 , який страждав на психічні та поведінкові розлади унаслідок вживання алкоголю, не маючи можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, 1 серпня 2019 року приблизно о 5-ій год, за місцем свого проживання в бкдинку на АДРЕСА_1 ,

в якому мешкав разом зі своєю матір`ю ОСОБА_5 похилого віку, поклав останню на поріг та безпричинно наніс їй не менше 22 ударів ножем у шию з лівої та правої сторони, після чого взяв на подвір`ї сокиру та дерев`яний кругляк, який підклав їй під шию, і наніс сокирою не менше 5 ударів у шию, відтявши голову від тулуба, що спричинило смерть потерпілій.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 13 березня 2024 року вказане рішення залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанцій і призначити новий розгляд у цьому суді.

На обґрунтування своїх вимог посилається на істотне порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

На думку захисника, причетність ОСОБА_5 до вчинення суспільно небезпечного діяння не підтверджена жодними прямими та беззаперечними доказами, що містяться в матеріалах кримінального провадження. Допитані місцевим судом свідки не були очевидцями події. Вказує, що апеляційний суд не дав належної оцінки показанням ОСОБА_5 та його сестри, яка вказувала на відсутність у нього мотиву на вбивство матері, а також показанням свідків, які спростовували наявність у останнього психічних розладів. Зауважує на тому, що під час проведення огляду місця події і опитування ОСОБА_5 не було залучено захисника. Стверджує, що висновки апеляційного суду ґрунтуються на суперечливих доказах у справі, які цей суд дослідив не в повному обсязі. У порушення вимог статей 513 - 514 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) апеляційний суд не з`ясував питання про необхідність застосування примусових заходів медичного характеру на момент ухвалення рішення та безпідставно застосував до ОСОБА_5 ці заходи, які вже були до нього застосовані, як і не встановив строк їх застосування. З урахуванням наведених доводів вважає, що оскаржувана ухвала не відповідає вимогам

ст. 370 КПК.

Колегія суддів (далі - Суд), розглянувши касаційну скаргу, вивчивши додані

до неї копії судових рішень та перевіривши наведені в скарзі доводи, дійшла висновку про таке.

За змістом статей 433, 438 КПКсуд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин

і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом положень ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК, рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, крім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких скаргу визнано необґрунтованою.

Перевіривши матеріали додані до касаційної скарги колегія суддів вважає, що вказаних вимог закону судом апеляційної інстанції було дотримано.

Як убачається з копії ухвали апеляційного суду, не погодившись із рішенням місцевого суду про застосування до ОСОБА_5 примусових заходів медичного характеру захисник ОСОБА_6 подала на нього апеляційну скаргу, доводи якої є аналогічними тим, що наведені захисником у її касаційній скарзі.

Суд апеляційної інстанції, розглянувши апеляційну скаргу захисника, належним чином перевірив наведені в ній доводи щодо недоведеності вчинення ОСОБА_5 суспільно небезпечного діяння та, погоджуючись із висновками суду першої інстанції, докладно аргументував своє рішення. При цьому, дотримуючись вимог ст. 419 КПК, апеляційний суд навів у своїй ухвалі вичерпні аргументи з яких визнав доводи апеляційної скарги захисника безпідставними.

Частиною 1 ст. 513 КПК визначено, що під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання: 1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення;

2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; 3) чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; 4) чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; 5) чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

Визнавши доведеним, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння в стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування до такої особи примусових заходів медичного характеру.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 КК не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 93 КК примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння.

Відповідно до п. 2 ч. 1 та ч. 3 ст. 94 КК залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати такі примусові заходи медичного характеру, як госпіталізація до психіатричного закладу з суворим наглядом. Госпіталізація до психіатричного закладу з суворим наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння потребує тримання в закладі з надання психіатричної допомоги та лікування

в умовах суворого нагляду.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду, що вчинення ОСОБА_5 інкримінованого суспільно небезпечного діяння в стані неосудності підтверджується безпосередньо дослідженими місцевим судом належними та допустимими доказами, яким цей суд дав належну правову оцінку.

Зокрема, відповідно до висновку судової психіатричної експертизи № 3 від 9 січня

2020 року ОСОБА_5 у період часу, що відноситься до інкримінованого йому діяння, страждав і в теперішній час страждає на психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, психотичний розлад переважно поліморфний. За своїм психічним станом останній у теперішній час також

не може усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними.

На підставі цього висновку експертів судом першої інстанції було ухвалено рішення про застосування до ОСОБА_5 примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з суворим наглядом.

Вчинення ОСОБА_5 інкримінованого суспільно небезпечного діяння підтверджується дослідженими місцевим судом доказами, а саме: - показаннями свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та

ОСОБА_15 ; - протоколом огляду місця події від 1 серпня 2019 року з фототаблицею до нього та додатком до протоколу - DVDдиском із

3 відеофайлами, частину з яких було переглянуто в суді за клопотанням сторони захисту; протоколом перегляду та копіювання відеозаписів від 2 серпня

2019 року; висновками судово-медичних цитологічних експертиз № 61 від 30 січня 2019 року та № 139 від 18 вересня 2019 року, судово-медичних експертиз № 136 від 21 жовтня, 525 та 526 від 27 серпня, 585 від 19 вересня, 137 від 7 жовтня, 138 від18 вересня, 148 від 26 грудня та 596 від 23 вересня 2019 року, судово-психіатричної експертизи № 3 від 9 січня 2020 року та амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 314 від 3 вересня 2019 року.

Проаналізувавши ці докази та встановлені судом фактичні обставини справи, апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність доводів апеляційної скарги захисника щодо недоведеності вчинення ОСОБА_5 вказаного суспільно небезпечного діяння.

У тому числі апеляційний суд перевірив і доводи сторони захисту про те, що це діяння було вчинено іншими особами, які прийшли до будинку ОСОБА_5 , в якому він проживав зі своєю матір`ю, в масках та зі зброєю.

На спростування цих доводів апеляційний суд в своєму рішенні зазначив, що будь-яких об`єктивних даних та доказів на підтвердження перебування в будинку інших осіб судом не встановлено. При цьому, як убачається з показань самого ОСОБА_5 , що також підтверджується показаннями його сусідів (свідків), останній проживав разом із своєю матір`ю, інших сторонніх осіб з ними не було.

Погоджуючись із висновком місцевого суду про доведеність вчинення ОСОБА_5 вказаного суспільно небезпечного діяння, суд апеляційної інстанції у своєму рішенні проаналізував показання свідків у справі, зокрема сусідів, які пояснили, що в день події ОСОБА_5 поводив себе неадекватно та агресивно, намагався пошкодити майно сусідів, казав незрозумілі речі, тримав при собі ніж та шило. При цьому апеляційний суд також послався на висновок судово-медичної експертизи № 596 від 23 вересня 2019 року в матеріалах провадження, відповідно до якого на чоловічих джинсових штанах, футболці синього кольору та шкарпетці вилучених у ОСОБА_5 було знайдено сліди крові людини, яка може належати потерпілій ОСОБА_16 або

ОСОБА_5 .

Між тим, з встановлених судом фактичних обставин справи та досліджених доказів не вбачається, що у ОСОБА_5 були наявні якісь тілесні ушкодження, як і не зазначає про це захисник у касаційній скарзі.

Відповідно до положень ст. 85 КПК належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Кримінальний процесуальний закон не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча безпосередньо і не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.

Правилами ст. 94 КПК передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює не тільки кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, але й сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку про вчинення суспільно небезпечного діяння саме ОСОБА_5 на підставі сукупності належних

і допустимих непрямих доказів, які з урахуванням обставин справи та стану,

в якому перебував ОСОБА_5 , при їх аналізі та оцінці вказували на його причетність до скоєного.

Стан неосудності, в якому перебував ОСОБА_5 на час події та розгляду справи в суді, пов`язаний із відсутністю в особи інтелектуальної та вольової ознак, а тому з ним несумісні наявність у свідомості особи чітко сформованих мети й мотиву, як ознак суб`єктивної сторони злочину. У таких випадках юридична оцінка суспільно небезпечного діяння вчиненого особою надається, виходячи із фактичних обставин скоєного та наслідків, що настали.

З огляду на це, залишення апеляційним судом поза увагою показань сестри та

ОСОБА_5 щодо відсутності в останнього мотиву на вбивство матері, про що зазначає захисник у касаційній скарзі, жодним чином не впливає на правильність висновків цього суду в оскаржуваному рішенні.

У касаційній скарзі захисник також вказує на те, що під час проведення огляду місця події та опитування ОСОБА_5 працівниками правоохоронних органів не було залучено захисника і при цьому не наводить обґрунтування, яким чином це вплинуло на законність та обґрунтованість рішення апеляційного суду, або перешкодило чи могло перешкодити цьому суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, враховуючи, що відповідно до змісту оскаржуваної ухвали це питання перед апеляційним судом стороною захисту не ставилось. Будь-яких доводів про протилежне захисник у касаційній скарзі не наводить.

Що стосується доводів касаційної скарги захисника про те, що суд апеляційної інстанції в порушення вимог статей 513 - 514 КПК не з`ясував питання про необхідність застосування до ОСОБА_5 примусових заходів медичного характеру на момент постановлення ухвали та безпідставно застосував ці заходи, які вже були до нього застосовані в іншому провадженні, як і не встановив строк застосування таких заходів, то з цього приводу Суд зазначає про таке.

Як убачається зі змісту оскаржуваної ухвали, в апеляційній скарзі сторона захисту порушувала питання про скасування ухвали місцевого суду, якою було застосовано до ОСОБА_5 примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з наданням психіатричної допомоги із суворим наглядом, та закриття провадження, оскільки, на думку сторони захисту, його причетність до вчинення цього суспільно небезпечного діяння не підтверджена зібраними доказами у справі.

Захисник ОСОБА_17 та ОСОБА_5 брали участь у апеляційному розгляді справи, при цьому не ставили перед судом питання про відсутність потреби

у застосуванні до ОСОБА_5 примусових заходів медичного характеру.

Не зазначає про порушення такого питання перед апеляційним судом стороною захисту і захисник у касаційній скарзі.

Між тим, вирішення цього питання відноситься до компетенії суду, який застосовує такі заходи.

У той же час, суд апеляційної інстанції не вирішував питання про застосовування до ОСОБА_5 примусових заходів медичного характеру, а лише перевіряв доводи апеляційної скарги захисника про законність ухвали місцевого суду, якою такі були застосовані, як це визначено ст. 404 КПК.

Також Суд звертає увагу захисника на те, що питання про подовження, зміну або припинення застосування примусових заходів медичного характеру відповідно до положень статей 514 КПК та 95 КК здійснюються судом за заявою представника закладу з надання психіатричної допомоги, який надає особі таку допомогу, або за заявою особи, до якої застосовуються ці заходи, її захисника або законного представника.

Разом із тим, як в оскаржуваній ухвалі так і в касаційній скарзі, відсутні дані про те, що ОСОБА_5 , його законний представник чи захисник зверталися

до суду з такою заявою.

Під час апеляційного перегляду ухвали місцевого суду, суд апеляційної інстанції ретельно перевірив доводи апеляційної скарги захисника та дав на них умотивовані відповіді в своєму рішенні.

Апеляційний розгляд проведено судом з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК.

Доводів, які би вказували про допущені апеляційним судом істотні порушення вимог кримінального процесуального закону чи неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та були б підставами для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення захисником у касаційній скарзі не наведено і такого Судом не встановлено.

Тому, підстав для задоволення касаційної скарги колегія суддів не вбачає.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

захисника ОСОБА_4 , в інтересах особи, щодо якої застосовано примусові заходи медичного характеру - ОСОБА_5 , на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 13 березня 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3