ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2024 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючої судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Дніпро кримінальне провадження № 00000088 від 20.03.2018 року відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Знам`янка Кіровоградської області, українця, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, одруженого, раніше не судимого, військовослужбовця, солдата к/с НОМЕР_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,

за участю сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

Згідно ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій.

На підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303/2014, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 1126-VII, в Україні з 18 березня 2014 року розпочався особливий період, який діє по даний час.

Відповідно до ст.ст. 19, 20 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», ч. 2 п. 18, ч. З п. 42, ч. 4 п. 81 «Положення про проходження громадянами України військової служби в Збройних силах України», затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 громадянин ОСОБА_3 09.10.2018 року добровільно уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на 3 роки.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 09 жовтня 2018 року за № 92-рс ОСОБА_3 було зараховано до списків особового складу частини та призначено на посаду водія 2 автомобільного відділення взводу забезпечення 2 загону спеціального призначення військової частини НОМЕР_2 .

Згідно виписного епікризу із медичної карти стаціонарного хворого наданого лікувальним закладом 66 Військовим мобільним госпіталем міста Покровськ Донецької області ОСОБА_3 проходив лікування у стаціонарі з 05 лютого 2019 року по 14 лютого 2019 року.

Згідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Являючись військовослужбовцем військової служби за контрактом солдат ОСОБА_3 , відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України, бути дисциплінованою, не допускати негідних вчинків самій та утримувати від них інших військовослужбовців.

Проте, солдат ОСОБА_3 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, та маючи можливість належно їх виконувати, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, свідомо допустив їх порушення та вчинив військовий злочин проти встановленого порядку проходження військової служби.

15 лютого 2019 року солдат ОСОБА_3 виявив небажання проходити військову службу та вирішив не повернутися з лікувального закладу 66 Військового мобільного госпіталю міста Покровськ Донецької області після завершення лікування, яке проходив з 05 лютого 2019 року по 14 лютого 2019 року, так як він повинен був повернутися з лікування на місце служби в АДРЕСА_2 до 15 лютого 2019 року.

15 лютого 2019 року солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, реалізуючи свій злочинний намір, діючи умисно, в умовах особливого періоду, порушив вимоги зазначеного вище законодавства та не з`явився вчасно на службу після завершення лікування у лікувальному закладі 66 Військовому мобільному госпіталі міста Покровськ Донецької області, без поважних на те причин, а саме на місце служби до військової частини НОМЕР_2 , яка на той час тимчасово дислокувалась на території АДРЕСА_2 .

З цього ж дня, солдат ОСОБА_3 , діючи з метою ухилитись від обов`язків військової служби, почав перебувати за місцем свого проживання у АДРЕСА_3 .

Незаконно перебуваючи поза місцем служби у вказаному населеному пункті солдат ОСОБА_3 проводив час вільно, на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.

Протягом всього часу незаконного перебування за межами військової частини НОМЕР_2 , солдат ОСОБА_3 переховувався від правоохоронних органів та приховував від оточуючих свою належність до Збройних сил України. Крім того, усвідомлюючи всю протиправність своїх дій та маючи можливість повернутися на місце служби, останній ніяких заходів для цього не вжив.

10 квітня 2019 року солдат ОСОБА_3 самостійно прибув до військової прокуратури Донецького гарнізону, повідомив орган досудового розслідування про намір повернутися до військової частини НОМЕР_2 , приступити до виконання своїх службових обов`язків, тим самим солдат ОСОБА_3 закінчив вчинення кримінального правопорушення.

Таким чином дії обвинуваченого ОСОБА_3 виразилися у нез`явленні вчасно без поважних причин на службу з лікувального закладу, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби).

В ході судового розгляду кримінального провадження, при допиті обвинуваченого ОСОБА_3 свою провину визнав у повному обсязі, підтвердив фактичні обставини, що викладені у обвинувальному акті, щиро покаявся та пояснив суду, що дійсно, 15 лютого 2019 року, будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, після завершення лікування у лікувальному закладі 66 Військовому мобільному госпіталі міста Покровськ Донецької області, без поважних причин, не прибув на місце служби до військової частини НОМЕР_2 , яка на той час тимчасово дислокувалась на території АДРЕСА_2 . 10 квітня 2019 року самостійно прибув військової частини НОМЕР_2 . Також, обвинувачений суду пояснив, що з лютого 2022 року брав активну участь у бойових діях на території Донецької області, отримав поранення у грудні 2023 року біля н.п. Синьківка та відповідно до довідки ВЛК від квітня 2024 року визнаний обмежено придатним та на даний час проходить службу у територіальному центрі комплектування.

За згодою сторін, згідно ч. 3 ст. 349 КПК України судом було визнано недоцільним дослідження доказів, зібраних в ході досудового розслідування стосовно фактичних обставин справи, оскільки обвинувачений та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин, немає сумнівів у добровільності та істинності його позиції, а також фактичні обставини справи ніким не оспорюються. При цьому судом сторонам було роз`яснено, що в цьому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Тому суд обмежив дослідження фактичних обставин справи допитом обвинуваченого ОСОБА_3 та дослідженням таких матеріалів кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого.

З урахуванням викладених обставин, суд дійшов до переконання про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_3 у вчинені злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_3 покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до тяжкого злочину, раніше не судимого, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває.

До обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_3 суд відносить щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 судом не встановлено.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З урахуванням всіх обставин справи, відомостей про особу обвинуваченого, який з 2022 року приймав активну участь у захисті держави у Донецькій області, де отримав поранення лише з позитивного боку характеризується першим заступником командира ВЧ НОМЕР_3 , сукупність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, з урахуванням даних про його особу, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, суд вважає за можливе з урахуванням положень ст. ст.66, 69 КК України призначити ОСОБА_3 покарання за ч. 4 ст. 407 КК України покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією цієї статті, у виді двох років позбавлення волі.

Крім того, суд, враховуючи обставини вчинення кримінального правопорушення та особу засудженого, вважає за можливе на підставі ст. 58 КК України замінити призначене судом покарання у виді двох років позбавлення волі на покарання покарання у виді службового обмеження строком на 2 (два) роки, з відрахуванням в дохід держави 20 % (двадцяти відсотків) від суми грошового забезпечення.

На переконання суду, призначення обвинуваченому такого покарання, з урахуванням принципу індивідуалізації, є справедливим, співмірним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення ним у майбутньому нових злочинів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 349, 369, 373, 374, 376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на два роки.

На підставі ст. 58 КК України замінити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки на покарання у виді службового обмеження строком на 2 (два) роки, з відрахуванням в дохід держави 20 % (двадцяти відсотків) від суми грошового забезпечення.

Строк відбуття покарання обчислювати ОСОБА_6 з дня набрання вироком законної сили.

Вирок суду може бути оскаржений до судової палати з кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту проголошення, а особою, відносно якої винесено обвинувальний вирок, у той же строк з дня вручення копії вироку.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуюча ОСОБА_1