№ 336/6991/18
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 квітня 2024 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. м. т. Єралієв Мангишлакської області, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, батька дитини, ІНФОРМАЦІЯ_2 , непрацевлаштованого, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , такого, що не має судимостей,

- обвинуваченого за ч. 1 ст. 122 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Обвинувачений вчинив кримінально каране діяння проти здоров`я особи за таких обставин.

Близько 18 години 10 хвилин 24 листопада 2017 року ОСОБА_6 під час конфлікту із потерпілою ОСОБА_4 , який виник і розвивався в будинку АДРЕСА_1 , навмисно застосував до потерпілої насильство, яке виразилося в штовханні ОСОБА_4 обома руками, що зумовило її падіння на диван. Після того, як ОСОБА_4 піднялась з дивану та направилась до виходу з кімнати, ОСОБА_6 почав наносити потерпілій удари обома руками та ногами по обличчю, тулубу, рукам та ногам, від яких потерпіла впала на підлогу. Описані дії обвинуваченого спричинили потерпілій тілесні ушкодження у вигляді синців в правій виличній області, в області обох пліч та передплічь, правої половини грудної клітини, стопи, правого колінного суглобу, правої гомілки, правого стегна, правої кисті, садна в області правої кисті, в правій виличній області, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Продовжуючи насильницькі дії щодо потерпілої, обвинувачений в той час, як ОСОБА_4 намагалася встати з підлоги, почав тягнути її за волосся та за праве вухо з другого поверху будинку на перший, що спричинило потерпілій ушкодження у вигляді інфікованої, що довго не заживає, рани в правій завушній області з переходом на праву вушну раковину. Описане ушкодження є умисним середньої тяжкості тілесним ушкодженням, тобто ушкодженням, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але є таким, що спричинило тривалий, більш ніж двадцять один день, розлад здоров`я.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений винуватість у вчиненні описаних дій не визнав, заявивши про повну непричетність до спричинення вказаної шкоди здоров`ю ОСОБА_4 .

Щодо події інкримінованого йому діяння показав, що в день, в який, за твердженнями потерпілої, остання отримала від нього тілесні ушкодження, він прийшов додому, а саме: в будинок АДРЕСА_1 , після обряду хрещення свого новонародженого сина. За його поясненнями, на той час він продовжував спільне проживання з ОСОБА_4 в будинку АДРЕСА_1 . Потерпіла зустріла його обуреною, тому що їй було неприємне усвідомлення того, що обвинувачений фактично створив нову сім`ю, де народилася дитина. У зв`язку з означеними обставинами ОСОБА_4 затіяла скандал, ображала його, потім по телефону викликала його мати, в присутності якої, а також в присутності старшого брата ОСОБА_6 , що приїхав разом з мамою, продовжувала скандалити, нанесла обвинуваченому від чотирьох до семи ударів по голові та плечам палицею його матері. Обвинувачений записував всі ці дії колишньої дружини за допомогою відеокамери на телефоні. Після цього ОСОБА_4 залишила будинок. Згодом додому поїхала і мати з братом, а він, сівши за кермо однієї з своїх машин, прослідував до будинку по АДРЕСА_3 , де проживала мати його дитини, та попросив її допомогти перегнати дві його автівки на автостоянку. Після того, як автомобілі з будинку АДРЕСА_1 . Звільненій були в такий спосіб перегнані на стоянку на території другого Шевченківського мікрорайону, він з ОСОБА_8 в автомобілі таксі поїхав до свого колишнього житла для того, щоб забрати свої речі. Після зборів він в товаристві своєї нової дружини в автомобілі таксі вирушив з будинку. На перехресті вулиць Звільненої та 8 Березня дві автівки перегородили їм дорогу. В салоні однієї з них знаходилась ОСОБА_9 , яка вибігла з автомобіля, проникла на заднє сидіння машини таксі, усілась поряд з ОСОБА_8 на заднє сидіння і почала наносити їй удари. Він відтягнув ОСОБА_4 від жінки, та автомобіль таксі уїхав. В той день він ночував у своєї матері в будинку АДРЕСА_4 , а вранці поїхав до бюро судово-медичних експертиз, щоб зафіксувати тілесні ушкодження, спричинені напередодні ОСОБА_4 . Після цього він направився до відділення поліції, щоб зробити заяву про вчинений щодо нього злочин, проте цю заяву у нього не прийняли, очевидно, тому що прокурор району була подругою ОСОБА_4 , і його звернення до правоохоронних органів за захистом були заздалегідь приречені на відмову.

Жодного насильства по відношенню до ОСОБА_4 він не застосовував, а вона, навпаки, - через ревнощі часто била його спеціально застосованими знаряддями. Вважає, що ОСОБА_4 , перебуваючи в полоні люті та ревнощі, навмисно оговорила його, а за експертні дослідження, що містять висновки про тілесні ушкодження, заплатила грошові кошти. Сама ж в той час, коли, за її словами проходила тривале лікування, відпочивала в Закарпатті, звідки розміщувала в соціальних мережах свої фото на фоні ялинок.

У зв`язку з непричетністю до інкримінованих йому кримінально караних дій просить про своє виправдання.

Показання обвинуваченого про непричетність до заподіяння потерпілій насильства за вказаних обставин спростовує сукупність таких, досліджених у судовому засіданні, доказів, які підтверджують фактичні обставини справи, встановлені судом.

За змістом рапорту старшого інспектора-чергового Шевченківського Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області о 23 годи 33 хвилини 24 листопада 2017 року зі служби «102» до відділення надійшло повідомлення, що до міської клінічної лікарні швидкої та екстреної медичної допомоги доставлена ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яку вдома побив колишній чоловік (а. с. 165 т. 2).

Як випливає із протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, о 22 годині 26 хвилин 24 листопада 2017 року до Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області звернулася ОСОБА_4 з заявою про те, що в цей день ОСОБА_6 , 1971 року народження, в будинку АДРЕСА_1 спричинив їй тілесні ушкодження (а. с. 47 т. 2).

За змістом реєстру матеріалів досудового розслідування 24 листопада 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_4 внесено відомості про кримінальне провадження за номером 0004477 за ознаками ч. 1 ст. 125 КК України (а. с. 7 т. 1).

В цей же день, а саме: 24 листопада 2024 року, ОСОБА_4 на підставі її заяви залучена до участі в провадженні як потерпіла (а. с. 48-49 т. 2).

Допитана судом потерпіла пояснила, що перебувала з ОСОБА_6 в шлюбі з 2009 по 2015 року. Причиною розлучення стали зловживання обвинуваченим алкоголем, вживання наркотичних засобів, небажання працювати. В день, коли вона зазнала насильства від обвинуваченого, вона перебувала на другому поверсі будинку АДРЕСА_1 , що належить їй і де вона постійно проживає, коли в житлі несподівано для неї опинився колишній чоловік, очевидно, проникнувши до житла скрізь відчинене вікно, і почав вимагати гроші та обшукувати будинок. Потерпіла просила його залишити приміщення будинку, проте він вів себе агресивно, до її вимог не прислухався, а почав наступати на неї та штовхати і наносити удари руками в різні частини тіла. Коли він штовхав її, то з метою подавлення її опору дуже міцно стискав її зап`ястя, від яких згодом на руках утворилися синці. Від поштовхів вона падала, а обвинувачений продовжував наносити їй удари ногами та руками по ногам та тілу. Потім він схопив її за волосся та зачепив праве вухо і в такий спосіб стягнув з другого поверху на перший. Впродовж застосування до неї насильства обвинувачений вимагав від неї гроші, заявляючи, що у нього вагітна дружина і він не має коштів навіть, щоб заправити автомобіль. Вона відчувала сильний біль та страх, піжама, що була на ній, була вся закривавлена. Вирвавшись на першому поверсі від ОСОБА_6 , вона сіла в автівку, що знаходилась у дворі, та почала голосно сигналити з метою бути почутою ким-небудь. Обвинувачений переслідував її, і коли вона була в автомобілі, він дошкою з цвяхами, яку підібрав у дворі, почав сильно стукати по лобовому склу, що зумовило вчинення нею маневрів назад-вперед з ціллю уникнення ударів, які опускались на автомобіль. Потім обвинувачений заскочив на капот машини, розбив скло та витягнув ключ запалювання, за допомогою якого проник до салону автомобіля та витягнув потерпілу з нього. В процесі вказаних подій потерпілій телефонував син і вона вигукнула, щоб той приїжджав, так як ОСОБА_6 б`є її. Коли на вулиці пролунав звук автомобіля, що рухається, ОСОБА_6 , який заволодів ОСОБА_10 від воріт до садиби, очевидно, вирішивши, що під`їхав її син, став відчиняти ворота, і це дало їй можливість проникнути в щілину між воротами, що піднялися, та землею. Коли вона вибігла на вулицю, то побігла в бік вулиці 8 Березня, де знаходиться відділення поліції. По дорозі вона зустріла сина, який за кермом автомобіля їхав до неї на допомогу, і разом з ним приїхала до відділення поліції, де зробила заяву про вчинене щодо неї кримінальне правопорушення. В цей же день в закладі охорони здоров`я їй наклали шви та пов`язку на рану, що утворилася в завушній області та на вусі.

Про відомі йому обставини, за яких потерпіла отримала тілесні ушкодження від дій обвинуваченого, показав суду свідок ОСОБА_11 , який повідомив, що доводиться потерпілій сином. Після 2015 року і до листопада 2017 року обвинувачений, з яким раніше мати свідка проживала однією сім`єю, вчинив кілька епізодів насильства та погроз застосування насильства щодо матері та свідка, тому, коли ОСОБА_11 відлучався з будинку, він часто телефонував матері, щоб справитися, чи в безпеці вона. 24 листопада 2017 року він також зателефонував матері і почув її заклик їхати додому, оскільки ОСОБА_12 , за її словами, б`є її. Свідок поспішив додому та ще здалеку побачив, як мати вискочила на вулицю через напіввідкриті ворота з ролет та побігла в бік вул. 8 Березня. Так як він їхав по вул. Звільненій назустріч матері, він зупинив автомобіль та посадив мати в салон і відвіз її до ОСОБА_13 відділення поліції, залишив там, поки вона робила заяву та давала пояснення, а сам поїхав додому, так як боявся, щоб ОСОБА_12 не викрав з будинку чого-небудь цінного. Після повернення до будинку свідок констатував відсутність двох автомобілів, що були набуті під час шлюбу потерпілої і обвинуваченого та знаходились у дворі будинку, біля двора був автомобіль таксі, в салоні якого знаходився ОСОБА_6 та жінка, з якою він перебуває у шлюбних стосунках. Свідок загородив дорогу таксі і став чекати мати і поліцію.

Про те, що вона бачила ОСОБА_4 ввечері 24 листопада 2017 року біля двору свого дому в закривавленій піжамі, розказала свідок ОСОБА_14 . Зокрема, свідок пояснила, що є сусідкою потерпілої, проживає в будинку навпроти від будинку ОСОБА_4 . Ввечері 24 листопада 2017 року після приходу з роботи вона готувала вечерю, коли почула дуже гучні та страшні удари, які з силою наносились по металевій поверхні. Вона злякалась, що знищенню піддається її автомобіль, який знаходився за двором, та вибігла з садиби, і на улиці зрозуміла, що звуки виходять з сусіднього двору. До цих звуків примішувався гучний сигнал автомобіля. Згодом свідок побачила, що ворота у сусідів трошки піднялись над землею та з під них вискочила ОСОБА_15 в піжамі, на якій свідок побачила плями темного кольору, схожі на плями крові, і побігла в бік вулиці 8 Березня. Потім з хвіртки вийшов ОСОБА_16 і подивився в бік, куди побігла ОСОБА_17 . Свідок раніше була очевидцем застосування насильства ОСОБА_18 , який переслідував ОСОБА_17 , що втікала від нього за межами присадибної ділянки, тому вона ототожнила плями на піжамі сусідки з плямами крові. Згодом свідок бачилась з ОСОБА_17 , на якій була медична пов`язка в області вуха, і та їй розповіла, що була побита ОСОБА_18 . Ввечері того ж дня, через кілька хвилин, свідок бачила, як з двору ОСОБА_4 виїжджають дві автомашини.

Висновок експертизи № 2787 від 22.12.2017 року, що призначена постановою слідчого слідчого відділення Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_19 , констатує наявність у потерпілої ОСОБА_4 на день огляду, а саме: 25 листопада 2017 року, таких тілесних ушкоджень та засобів медичного догляду: в області правої вушної раковини асептична пов`язка, яка не знімалась через небезпеку інфікування рани; в правій виличній області округлий фіолетовий синець розмірами 4 х 1,6 см, на фоні якого розташоване лінійне садно з червоною невиступаючою поверхнею розмірами 2 х 0,2 см; в області обох плечей та передплічь на всьому їх протязі множинні округлі фіолетові синці розмірами від 6 х 5 см до 3 х 4 см; в проекції другого ребра справа по середньо-ключичній лінії округлий фіолетовий синець з незначним просвітленням у середині розмірами 2 х 2 см; в проекції четвертого ребра справа по середньо-ключичній лінії округлий фіолетовий синець розмірами 5 х 3 см; в області лівої стопи по внутрішній поверхні округлі фіолетові синці розмірами 6 х 3 см, 5 х 4 см; в області правого колінного суглоба по передньо-зовнішній поверхні округлий фіолетовий синець розмірами 6 х 3 см; в області правої гомілки та правого стегна на всьому їх протязі множинні округлі фіолетові синці розмірами від 3 х 4 см до 2 х 1,5 см; у основи четвертого пальця правої кисті округлий фіолетовий синець розмірами 3 х 4 см; у основи другого, третього пальців правої кисті по тильній поверхні округлі садна з червоною невиступаючою поверхнею розмірами 0,6 х 0, 6 см, 0,6 х 0,2 см, 0,1 х 0,2 см, розташовані паралельно по відношенню одне до одного; в області основної фаланги першого пальця правої кисті по внутрішній поверхні лінійне садно з червоною невиступаючою поверхнею розмірами 1 х 0,2 см; в області правої кисті по долонній поверхні у центральній частині два округлих садна з червоною невиступаючою поверхнею розмірами 0,3 х 0,3 см (а. с. 50-51 т. 2).

Означений висновок підтверджує показання ОСОБА_4 про те, що обвинувачений ввечері 24 листопада 2017 року штовхав її, наносив численні удари, тягнув за вухо з другого поверху на перший.

До доказів отримання потерпілою тілесних ушкоджень та місць їх локалізації відноситься висновок судової медичної експертизи № 844 від 09.07.2018 року, за змістом якого інфікована довгонезаживаюча рана в правій завушній області з переходом на праву вушну раковину у ОСОБА_4 кваліфікується як тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості; посттравматична вегето-судинна дистонія, синець та садно в правій виличній області у ОСОБА_4 в сукупності кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я; синці в правій виличній області, в області обох плеч та обох передплічь, в області правої половини грудної клітини, в області лівої стопи, в області правого колінного суглоба, в області правої гомілки, в області правого стегна, в області правої кисті, садна в області правої кисті, в правій виличній області кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. За висновком експерта, всі ушкодження утворилися від дії тупих предметів (а. с. 53-54 т. 2).

Інформацію про кількість травматичних впливів, яких було не менш ніж чотирнадцять, з урахуванням наявних тілесних ушкоджень, а також їх взаємного розташування, яких зазнала ОСОБА_4 24 листопада 2017 року, містить висновок судової медичної експертизи № 872 д від 11.07.2018 року (а. с. 58-59 т. 1).

Про можливість будь-якого взаєморозташування нападаючого та потерпілої в момент спричинення останній тілесних ушкоджень 24 листопада 2017 року за умови доступності частин тіла, на яких утворилися тілесні ушкодження, висловився експерт в судовому медичному дослідженні № 873 д від 11.07.2018 року (а. с. 61-62 т. 2).

Під час проведення слідчого експерименту з участю потерпілої, що відбувався з 10 години 38 хвилин до 10 годин 51 хвилини 17 липня 2018 року, протокол та відеозапис якого досліджені судом, ОСОБА_4 на місці пригоди розповіла про обставини отримання нею тілесних ушкоджень та показала механізм їх отримання, а також розповіла про її подальші дії в день, до якого відноситься подія злочину (а. с. 6366 т. 2).

За висновками призначеної для з`ясування питання, чи можливе спричинення тілесних ушкоджень за обставин, вказаних потерпілою під час проведення слідчого експерименту, комісійної медичної експертизи № 461/к від 07.11.2018 року, утворення тілесних ушкоджень у ОСОБА_4 за обставин, на які вона вказує під час проведення слідчого експерименту з її участю 17 липня 2018 року, є можливим. Такий висновок комісії ґрунтується на порівняльному аналізі між характером і механізмом нанесення ушкоджень потерпілій за судово-медичними даними та характером і механізмом нанесення ушкоджень за показаннями потерпілої під час слідчого експерименту, який (аналіз) встановлює збіг за зонами травмування та знаряддями травми (а. с. 80-85 т. 2).

Наведені умовиводи комісії експертів в судовому засідання підтвердила експерт ОСОБА_20 . Окрім того, експерт пояснила, що висновок про середню тяжкість спричиненого ОСОБА_4 ушкодження, яким є інфікована рана правої завушної області, зумовлений тривалістю загоювання ушкоджених хрящів через тривалу регенерацію хрящової тканини.

В силу п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зазначені в статті 91 КПК України, встановлюються на підставі безпосередньо досліджених судом фактичних даних (доказів).

Перелічені судом докази підтверджують фактичні обставини, що утворюють зміст обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Вказані фактичні дані послідовні, не містять протиріч та не викликають сумнівів щодо їх достовірності, логічно поєднуються одне з одним, об`єктивно відтворюють події злочину.

Сукупність наведених судом фактичних даних, які належні до цього провадження, достовірні, добуті у встановленому законом порядку, тому є допустимими, відтворюють обставини, що підлягають доказуванню в цьому провадженні, і можуть бути використані для визнання обвинувачення доведеним.

Дійшовши висновку, що винні дії обвинуваченого ОСОБА_6 утворюють диспозицію частини статті Закону про кримінальну відповідальність, а сукупність зазначених фактичних даних може бути використана судом при прийнятті процесуального рішення на користь обвинувачення, суд виходить з висловленого висновку про достатність та взаємозв`язок досліджених доказів, оцінку яких навів.

До процесуальних джерел доказів в силу ст. 84 КПК України відносяться і показання обвинуваченого, тому суд вважає за необхідне оцінити їх у відповідності до ст. 94 КПК України у співставленні з іншими фактичними даними, безпосередньо дослідженими судом.

Заяви обвинуваченого про непричетність до спричинення насильства потерпілій спростовуються сукупністю досліджених судом процесуальних джерел, посилання на які зробив суд і які об`єктивно вказують на отримання потерпілою в певний час в певному місці певної шкоди здоров`ю, на користь висновку про що суд використав належні та допустимі докази, такі як:

-наведені показання потерпілої, яка попереджалась про кримінальну відповідальність як за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, так і за завідомо неправдиві показання;

-показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , також попереджених про відповідальність за заздалегідь неправдиві показання, які в день спричинення насильства бачили на потерпілій ушкодження, а також констатували присутність обвинуваченого на території садиби за адресою: АДРЕСА_1 , де ОСОБА_4 і було заподіяно насильство; а терміновий приїзд свідка ОСОБА_11 до місця пригоди був зумовлений прямим закликом потерпілої, яка по телефону повідомила йому, що обвинувачений б`є її;

-висновки судових медичних експертиз, які почали проводитись наступного за днем отримання потерпілою шкоди днем і які констатують наявність у потерпілої тілесних ушкоджень, що відповідають тим, на отримання яких вона посилається;

-звернення потерпілої до закладу охорони здоров`я в той же день, коли вона отримала весь комплекс тілесних ушкоджень, в тому числі довгозаживаючої рани правої завушної області, і надання в цей же день медичної допомоги;

-висновок комісійної судової медичної експертизи про можливість отримання констатованих у потерпілої тілесних ушкоджень за обставин, на які вона вказує;

-сам факт звернення потерпілої до поліції з заявою про вчинене кримінальне правопорушення одразу після отримання тілесних ушкоджень;

-повідомлення правоохоронним органам про насильницьке ушкодження здоров`я ОСОБА_4 від співробітників медичного закладу, де вона отримувала медичну допомогу.

Кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, яка є однією з засад кримінального судочинства, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Положеннями цієї статті кримінального процесуального закону внормовано роль суду у здійсненні кримінального провадження, відповідно до якої суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Хоча кримінальним процесуальним законодавством і закріплений принцип презумпції невинуватості, між тим в силу згаданого судом принципу змагальності сторони кримінального провадження наділені рівними правами у збиранні доказів та доведенні перед судом їх переконливості, тому суд вважає, що за бажання сторона захисту мала можливість надати зібрані у встановленому процесуальним законом порядку докази в обґрунтування алібі обвинуваченого.

Разом з тим, під час здійснення розгляду означеного кримінального провадження в умовах дотримання положень засади змагальності кримінального судочинства та надання сторонам рівних прав в обстоюванні своїх позицій версія обвинуваченого про його непричетність до застосування насильства щодо потерпілої не підтверджена жодними фактичними даними.

У зв`язку з викладеним суд доходить висновку про необ`єктивність показань ОСОБА_6 про незастосування ним насильства щодо ОСОБА_4 та їх суперечливість сукупності інших процесуальних джерел.

Показання обвинуваченого в цій частині суд оцінює як вияв позиції захисту від пред`явленого обвинувачення, яка застосовується особами, підданими кримінальному переслідуванню, що не є суб`єктами відповідальності за неправдиві свідчення, на власний розсуд.

Дійшовши висновку про те, що сукупність зазначених фактичних даних може бути використана судом при прийнятті рішення про визнання обвинувачення доведеним, суд відкидає показання свідка ОСОБА_21 про те, що вона бачила, як ОСОБА_4 наносила удари обвинуваченому належною свідкові палкою, та свідків ОСОБА_22 і ОСОБА_23 про те, що вони бачили сліди тілесних ушкоджень у ОСОБА_6 після його сутички з ОСОБА_4 (свідок ОСОБА_22 синці та подряпини на обличчі, а свідок ОСОБА_23 подряпину с правого боку шиї), оскільки:

-по-перше, означені особи є близькими обвинуваченому, тому заінтересовані у вирішенні справи на його користь;

-по-друге, навіть, якщо не брати до уваги заінтересованість означених осіб, їх свідчення про наявність слідів ушкоджень у ОСОБА_6 жодним чином не виключають можливості застосуванням ним описаного насильства щодо потерпілої, не підкріплюють його позицію про непричетність до злочину і не спростовують доведеність обвинувачення.

Показання ж свідка ОСОБА_23 про відсутність на ОСОБА_4 жодних тілесних ушкоджень наступного за описаними подіями дня, а саме: 25 листопада 2017 року, суд оцінює критично, як вияв бажання допомогти близькій людині уникнути відповідальності за дії, що наповнені кримінально караним змістом.

Дійшовши висновку про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінально караного діяння за обставин, що зазначені в обвинувальному акті, суд не бере до уваги твердження сторони захисту про те, що вказані в медичній документації, яка використовувалась судовими експертами при проведенні судових експертиз, обставини отримання тілесних ушкоджень не відповідають обставинам, описаним в обвинувальному акті.

Зокрема, захисник зазначає, що вся медична документація містить твердження про те, що обвинувачена звернулась за медичною допомогою не 24 листопада 2017 року, тобто в день отримання тілесних ушкоджень, а наступного дня, а саме: 25 листопада 2017 року, що, на думку захисту, дає всі підстави припускати, що потерпіла могла зазнати тілесних ушкоджень 25 листопада 2017 року, тобто за обставин, відмінних від тих, які викладені в обвинуваченні.

Суд не погоджується з означеними твердженнями, оскільки хоча в амбулаторній карті хворої ОСОБА_4 і зазначено, що до травмпункту Запорізької міської клінічної лікарні швидкої та екстреної медичної допомоги ОСОБА_4 звернулась 25 листопада 2017 року, проте з усіх наведених судом джерел, таких, як: заява про вчинене кримінальне правопорушення, рапорт старшого інспектора-чергового Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області, витяг з Реєстру досудових розслідувань, заява про залучення в якості потерпілої, пам`ятка про права потерпілої, випливає, що подання заяви про вчинення кримінального правопорушення, внесення відомостей за заявою ОСОБА_4 до ЄРДР, залучення її як потерпілої та отримання нею відповідної пам`ятки відбувалося саме 24 листопада 2017 року.

Що стосується згаданого судом рапорту чергового, в ньому прямо зазначено, що о 23 годині 33 хвилини 24 листопада 2017 року зі служби «102» до відділення надійшло повідомлення, що до міської клінічної лікарні швидкої та екстреної медичної допомоги о 23 годині 25 хвилини 24 листопада 2017 року доставлена ОСОБА_4 , яку побив чоловік (а. с. 165 т. 2).

У зв`язку з викладеним суд вважає, що амбулаторна карта містить в цій частині описку, наявність якої на зміст встановлених судом обставин не впливає жодним чином.

Доводи про те, що згадування в амбулаторній карті ОСОБА_4 інфікованої забитої рани лівої завушної області (а. с. 53 т. 1) може свідчити про невідповідність інформації в медичних джерелах фактичним обставинам справи, суд також не приймає до уваги, враховуючи таке.

Згадування в амбулаторній карті ОСОБА_4 інфікованої забитої рани лівої завушної області (а. с. 53 т. 1) міститься поряд зі згадуванням забитої рани правої вушної раковини, а у висновку первинної експертизи, що проводилась вже 25 листопада 2017 року (а. с. 50-51 т. 2), є посилання на асептичну пов`язку в області правої вушної раковини, тому інформація про ушкодження і в області лівої завушної області не спотворює відомостей про всі ушкодження, яких зазнала потерпіла, не виключає і не підмінює собою інформації про ушкодження в правій завушній області, яке об`єктивно існувало на час первинного звернення потерпілої до медиків і чиє тривале загоювання і зумовило його кваліфікацію як умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження.

Принцип презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, які є однією з засад кримінального судочинства, внормований статтею 17 КПК України, відповідно до якої ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Зміст принципу «поза розумним сумнівом» сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України», з якого випливає, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Встановивши обставини справи на підставі наданих суду фактичних даних, суд знаходить сукупність цих даних, які є допустимими, належними та достовірними, достатньою для прийняття процесуального рішення на користь обвинувачення, яке поза розумним сумнівом доведене в цьому провадженні.

Таким чином, з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими у відповідності до вимог закону, суд кваліфікує дії ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 122 КК України як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але є таким, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Вважаючи доведеною винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому дій, суд відкидає доводи сторони захисту про недопустимість здійснення досудового розслідування поза межами встановлених законом строків досудового розслідування, якого, на думку захисника, припустився орган досудового розслідування, що свідчить на користь недопустимості усіх процесуальних джерел як таких, що здобуті з порушенням встановлених кримінальним процесуальним законом процедур.

Про посягання на вказані строки, як заявляє захисник, свідчить той факт, що після повідомлення ОСОБА_6 про підозру, яке мало місце 2 серпня 2018 року, досудове розслідування не було закінчено, як приписує закон, в двомісячний строк, а саме: 2 жовтня 2018 року, а тривало до 9 листопада 2018 року, коли був затверджений прокурором і направлений до суду обвинувальний акт.

І хоча досудове розслідування зупинялось з 28 серпня 2018 року по 7 вересня 2018 року, зазначає захисник, проте ухвала слідчого про зупинення провадження скасована на підставі ухвали слідчого судді від 05.11.2018 року, що свідчить на користь необхідності зарахування строку, на який було зупинено провадження, до загального строку досудового розслідування.

Суд не погоджується з означеними міркуваннями сторони захисту, виходячи з такого.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК України).

Наведене означає, що захист порушеного права учасника кримінального провадження має відбуватися за правилами і в межах, встановлених кримінальним процесуальним законом.

Статтею 5 КПК України внормовано дію Кодексу в часі.

За змістом вказаної процесуальної норми процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З наведеного випливає, що на момент вчинення тієї чи іншої процесуальної дії або прийняття того чи іншого процесуального рішення належить застосовувати положення чинного на цей момент кримінального процесуального законодавства.

На час здійснення досудового розслідування цього кримінального провадження стаття 219 КПК України, що врегульовує строки досудового розслідування, діяла в такій редакції.

1. Досудове розслідування повинно бути закінчено:

1) протягом одного місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку;

2) протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину.

2. Строк досудового розслідування може бути продовжений у порядку, передбаченому параграфом 4 глави 24 цього Кодексу. При цьому загальний строк досудового розслідування не може перевищувати:

1) двох місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку;

2) шести місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину невеликої або середньої тяжкості;

3) дванадцяти місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину.

3. Строк із дня винесення постанови про зупинення кримінального провадження до дня її скасування слідчим суддею або винесення постанови про відновлення кримінального провадження, а також строк ознайомлення з матеріалами досудового розслідування сторонами кримінального провадження в порядку, передбаченому статтею 290 цього Кодексу, не включається у строки, передбачені цією статтею.

З наведеного випливає, що до строку досудового розслідування не включається строк, протягом якого кримінальне провадження було зупинено.

Як встановлено судом, ОСОБА_6 повідомлено про підозру в цьому провадженні 2 серпня 2018 року, і це означає, що досудове розслідування повинно бути закінченим не пізніше 2 жовтня 2018 року.

Провадження в справі було зупинено на підставі постанови слідчого 28 серпня 2018 року, а поновлено постановою слідчого 7 вересня 2018 року, тому у відповідності до положень ст. 219 КПК України строк, на який зупинялось провадження, не належить враховувати до загального строку досудового розслідування, який з урахуванням вказаних обставин простирається до 12 жовтня 2018 року.

У відповідності до ст. 290 КПК України, що внормовує відкриття матеріалів іншій стороні, визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний повідомити підозрюваному, його захиснику, законному представнику та захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування.

В цьому кримінальному провадженні таке повідомлення було зроблено 10 жовтня 2018 року, тобто до спливу двомісячного строку досудового розслідування.

Твердження захисника про те, що постанова слідчого від 28.08.2018 року про зупинення кримінального провадження скасована на підставі ухвали слідчого судді від 05.11.2018 року, суд до уваги не приймає, оскільки у відповідності до положень статті 219 КПК України, які діяли на момент прийняття вказаних рішень, строк із дня винесення постанови про зупинення кримінального провадження до дня її скасування слідчим суддею не підлягав включенню до строку досудового розслідування, тому з урахуванням правил про дію Кримінального процесуального Кодексу України в часі у суду немає передумов для констатації порушення строку досудового розслідування.

В частині 3 ст. 219 КПК України в редакції, що діяла на момент закінчення досудового розслідування цього провадження, зазначено, що строк ознайомлення з матеріалами досудового розслідування сторонами кримінального провадження в порядку, передбаченому статтею 290 цього Кодексу, не включається у строки, передбачені цією статтею.

Як випливає із змісту постанови об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 24 жовтня 2022 року у справі № 216/4805/20 (провадження № 51-4684кмо21) зазначено, не включається у строк досудового розслідування строк ознайомлення з матеріалами досудового розслідування сторонами кримінального провадження в порядку, передбаченому ст. 290 цього Кодексу, який обраховується з наступного дня після направлення або безпосереднього вручення підозрюваному, його захиснику, законному представнику та захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру повідомлення про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування із зазначенням дати, часу та місця ознайомлення із матеріалами розслідування, до моменту закінчення ознайомлення вказаних осіб з матеріалами досудового розслідування.

Як вже зазначено, повідомлення про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів кримінального провадження стороні захисту було вручено 10 жовтня 2018 року, надання доступу до матеріалів кримінального провадження стороні захисту відбулось 9 листопада 2018 року. В цей же день обвинувальний акт було направлено до суду.

У зв`язку з викладеним суд знаходить неспроможними міркуваннями сторони захисту про порушення строку досудового розслідування.

Вирішуючи питання про відповідальність ОСОБА_6 , суд виходить з положень ст. 49 КК України, за змістом пункту 3 частини першої якої особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили пройшло п`ять років у разі вчинення нетяжкого злочину.

У відповідності до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із спливом строків притягнення до цієї відповідальності є обов`язком суду, якщо обвинувачений проти цього не заперечує.

Таке звільнення є обов`язковим, за винятком випадку застосування давності, передбаченого ч. 4 ст. 49 КК.

Злочин, винуватість у вчиненні якого обвинуваченого встановлено в суді, є нетяжким в розумінні ст. 12 КК України.

І оскільки з моменту вчинення інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення пройшло більш ніж п`ять років, він за загальним правилом підлягає звільненню від кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження щодо нього закриттю.

Разом з тим обвинувачений заявляє про повне невизнання винуватості, вимагаючи ухвалення виправдувального вироку.

Розділом ХП КК України внормовано звільнення від покарання та його відбування

За змістом ч. 5 ст. 74 КК України особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 КК України.

Як зазначено в Аналізі Верховного Суду України

судової практики застосування норм закону про звільнення від кримінальної відповідальності (покарання) у зв`язку із закінченням строків давності від 01.02.2014 року, у тому разі, коли підозрюваний, обвинувачений, підсудний заперечує проти застосування строків давності щодо нього, суд постановляє вирок, призначає винній особі покарання та на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільняє її від покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

У зв`язку з викладеним у відсутність правової передумови для звільнення особи від кримінальної відповідальності через небажання обвинуваченого бути звільненим від відповідальності за вказаною підставою суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання та звільнити від нього у зв`язку із спливом строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.

При призначенні покарання суд у відповідності до ст. 65 КК України виходить із ступеня тяжкості вчиненого діяння, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують його покарання, бере до уваги думку потерпілої про вид та розмір покарання.

Як випливає із змісту ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

За змістом роз`яснення п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

З наведених положень закону про кримінальну відповідальність і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України випливає, що в усякому випадку призначення покарання суди повинні враховувати перелічені в законі обставини і керуватись лише загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК), призначаючи покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання.

З урахуванням наведених положень законодавства при призначенні покарання суд враховує, що ОСОБА_6 , який не має судимостей, скоїв нетяжкий в розумінні ст. 12 КК України злочин, об`єктом якого є охоронювана Основним Законом України найвища соціальна цінність здоров`я людини.

Бере до уваги суд і відомості про особу обвинуваченого, який є соціально зайнятою особою, маю сім`ю, де виховується малолітня дитина, що біологічно походить від нього, його зрілий вік, що у сукупності свідчить на користь здатності переоцінити протиправне значення своєї поведінки та повернутися до соціальних і духовних цінностей.

Наведені судом обставини дають підстави для призначення не самого суворого виду покарання, що передбачене санкцією частини статті обвинувачення, у виді обмеження волі в розмірі, що не є максимальним, передбаченим означеною санкцією.

Обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченого, немає.

Цивільний позов в кримінальному провадженні розв`язаний шляхом отримання пояснень цивільного позивача і її представника, а також цивільного відповідача та його представника.

Потерпілою заявлено цивільний позов, в якому вона просить стягнути з цивільного відповідача у відшкодування майнової шкоди 27 917 грн. 46 коп., моральної шкоди - 100 000 грн.

Майнова шкода складається з видатків на лікування захворювань, пов`язаних із спричиненими ушкодженнями, а також тих, які загострилися через пережитий потерпілою стрес, що підтверджується наданими нею квитанціями про фактичну сплату вказаної суми.

Моральну шкоду позивач пояснює глибокими емоційними стражданнями, яких потерпіла зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, що за обставин її спричинення могло потягти і більш тяжкі наслідки, глибину яких посилює той факт, що тілесні ушкодження були завдані в умовах її власного житла, де вона мала б почувати себе в повній безпеці, та, навпаки, опинилася у вразливих для неї умовах внаслідок свавільного вторгнення в приміщення обвинуваченого. Психологічні переживання пов`язані з усвідомленням непередбачуваності настання вразливих ситуацій, тривалим відновленням здоров`я, погіршенням фізичного стану та загостренням наявних хронічних хвороб на тлі нервової атаки, яка потягла за собою тривале лікування під наглядом вузьких спеціалістів-медиків.

Відповідач позов не визнав з посиланням на ті обставини, що його вина у спричиненні тілесних ушкоджень відсутня, що виключає покладення на нього цивільної відповідальності .

Розв`язання цивільного позову в кримінальному провадженні внормовано статтею 128 КПК України, відповідно до якої особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

У відповідності до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31.03.1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування майнової шкоди, спричиненої злочином, та стягнення безпідставно набутого майна» при розгляді цивільного позову у кримінальній справі суд може керуватися відповідними нормами цивільного та цивільного процесуального законодавства.

Керуючись наведеними у згаданій постанові роз`ясненнями, при розв`язанні позову суд виходить з такого.

Загальні підстави відшкодування майнової шкоди встановлені статтею 1166 ЦК України, відповідно до якої шкода підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка його спричинила, за умови, що дії останньої були протиправними, між ними та спричиненою шкодою є причинний зв`язок та наявна вина вказаної особи.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду внормовані статтею 1167 ЦК України, за змістом якої моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Розв`язуючи позов в частині вимог про відшкодування майнової шкоди, суд знаходить їх ґрунтовними, оскільки тривале лікування і відновлення здоров`я пов`язане з грошовими витратами, докази несення яких надала позивач. Проте, беручи до уваги таку засаду судочинства, як змагальність, що припускає обов`язок доказування обґрунтованості вимог, суд знаходить за необхідне позов в цій частині задовольнити частково в сумі 19 957 грн. 46 коп., яка є документально підтвердженою (11 175 грн. 50 коп. + 8781 грн. 96 коп.).

Означені суми сплачені позивачкою під час лікування, а видатки є належними до відновлення здоров`я після отриманого ушкодження, відносяться до періоду лікування позивачки (а. с. 86, 89 т. 1).

Разом з тим квитанція на суму 7 960 грн., які сплатила позивачка за лікарські засоби 8 жовтня 2018 року, вочевидь є неналежною до її витрат, пов`язаних з відновленням здоров`я після отриманих ушкоджень, оскільки: по-перше, вона не містить найменування лікарських засобів; по-друге, видана за спливом майже року після події кримінально караного діяння, що у сукупності не може не викликати розумного сумніву в належності придбаних засобів до отриманої внаслідок протиправних дій обвинуваченого травми.

Вирішуючи вимоги про стягнення моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню, суд, знаходить їх ґрунтовними, оскільки вони зумовлені емоційними переживаннями з приводу протиправного заподіяння шкоди здоров`ю; з приводу обстановки заподіяння, за якої потерпіла виявилась незахищеною від небезпеки навіть в умовах власного житла; з приводу зміни звичного способу життя, тривалого відновлення здоров`я; а також у зв`язку з образою, що вказана небезпека виходила від найближчої колись людини.

При вирішенні питання про розмір шкоди, яку належить стягнути, суд виходить з положень ст. 23 ЦК України, згідно із якою розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до роз`яснень п. 16 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вирішуючи питання про розмір морального відшкодування, суд враховує глибину наведених моральних страждань потерпілої та наслідки, що настали від протиправних дій обвинуваченого.

Разом з тим при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує і майновий стан обвинуваченого, який є батьком малолітньої дитини, має статус особи з інвалідністю, що зобов`язує його докладати додаткових зусиль для організації життєдіяльності як власної, так і своєї родини, і доходить висновку, що сума у 20 000 грн. у відшкодування моральних страждань потерпілої, які належить стягнути на її користь з обвинуваченого, є домірною глибині її психологічних переживань і такою, що ґрунтується на засадах розумності, виваженості та справедливості.

Відомостей про речові докази, процесуальні витрати, заходи забезпечення кримінального провадження суду не надано.

Підстав для застосування запобіжного заходу щодо обвинуваченого немає.

Керуючись ст. ст. 373, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні злочину, що передбачений ч. 1 ст. 122 КК України, та призначити покарання у виді двох років обмеження волі.

Від покарання звільнити на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України у зв`язку із спливом строку притягнення до кримінальної відповідальності.

Цивільний позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 19957 грн. 46 коп. у відшкодування майнової шкоди, 20000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Решту позовних вимог залишити без задоволення.

На вирок суду може бути подана апеляція до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасникам справи, які не були присутні в залі судового засідання під час проголошення вироку, його копію буде направлено не пізніше наступного дня після його проголошення.

Суддя ОСОБА_1