Справа № 1-39/2001
Провадження № 1о/712/4/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2024 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі колегії суддів:

головуючий ОСОБА_1

судді ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретар ОСОБА_4

за участю:

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

розглянувши заяву засудженого ОСОБА_7 про перегляд вироку Апеляційного суду Черкаської області від 25.12.2001 по справі № 1-39/2001 за виключними обставинами в порядку ч. 3 ст. 459 КПК України,

ВСТАНОВИВ:

До Соснівського районного суду надійшла заява засудженого ОСОБА_7 про перегляд вироку Апеляційного суду Черкаської області від 25.12.2001 по справі № 1-39/2001 за виключними обставинами в порядку ч. 3 ст. 459 КПК України. Засуджений просив поновити процесуальні строки на звернення до суду про перегляд вироку за виключними обставинами, пропущених з підстав незалежних від особи заявника, скасувати вирок і винести новий вирок , в межах регулятивної функції суду, адаптувати обвинувальний вирок Апеляційного суду Черкаської області від 25.12.2001 до вимог чинного КК України, застосувати зворотну дію кримінального закону в часі, визначивши за обвинувальним вироком кримінальне покарання ОСОБА_7 у виді максимальної санкції 15 років позбавлення волі та на підставі фактичного відбуття покарання звільнити з місць позбавлення волі.

Захисник просив переглянути за виключною обставиною вирок Апеляційного суду Черкаської області від 25.12.2001 по справі № 1-39/2001 скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання, не пов`язане із довічним позбавленням волі у вигляді позбавлення волі на певний обмежений строк.

Засуджений ОСОБА_7 в судовому засідання підтримав заяву та просив суд її задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні заперечував, щодо задоволення заяви засудженого, посилаючись на відсутність виключних обставин.

Заслухавши думку учасників справи, вивчивши матеріали заяви та кримінальної справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що вироком Апеляційного суду Черкаської області від 25.12.2001 ОСОБА_7 , було засуджено: за ч. 3 ст. 142 Кримінального кодексу України 1960 року (далі КК 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років із конфіскацією майна, яке є його власністю, за пунктами «а», «е», «з», «і» ст. 93 КК 1960 року до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є його власністю. На підставі ч. 1 ст. 42 КК 1960 року за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Ухвалою судової палати Верховного Суду України від 16.07.2022 касаційні скарги захисника ОСОБА_8 , засуджених ОСОБА_9 , ОСОБА_7 і ОСОБА_10 залишено без задоволення, а вирок апеляційного суду Черкаської області від 25.12.2001 щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та ОСОБА_10 без змін.

ОСОБА_7 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі.

Закон, що усуває караність діяння або пом`якшує покарання, має зворотну силу, тобто, поширюється з моменту набрання ним чинності також і на діяння, вчинені до його видання (ст. 5 КК України 2001 року).

Конституційний Суд України у Рішенні від 29.12.1999 визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального Кодексу України 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання. Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України положення Кримінального Кодексу України 1960 року, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення про їх неконституційність. Резолютивна частина зазначеного рішення містить вимогу, адресовану Верховній Раді України, привести Кримінальний Кодекс України 1960 року у відповідність з рішенням Конституційного Суду України. Крім того, Конституційний Суд України зауважив, що "стосовно положення статті 25 Кримінального Кодексу України щодо заміни смертної кари іншим видом покарання, то це питання підлягає вирішенню у законодавчому порядку (пункт 14 частини першої статті 92 Конституції України)" (абзац четвертий пункту 6 мотивувальної частини вказаного рішення).

На виконання зазначеного рішення Конституційного Суду України Верховна Рада України прийняла Закон України від 22.02.2000 №1483-ІІІ "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України", яким покарання у виді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі.

Згідно з пунктом 1 розділу I Закону №1483 із Кримінального Кодексу України 1960 року виключено статтю 24, що передбачала смертну кару як виняткову міру покарання; КК України 1960 року доповнено новою статтею 25-2, яка визначила новий вид кримінального покарання - довічне позбавлення волі, що "встановлюється за вчинення особливо тяжкого злочину і застосовується у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк"; слова "смертна кара" в усіх випадках їх застосування у тексті КК України 1960 року замінено на слова "довічне позбавлення волі" у відповідних відмінках. Положеннями пунктів 2, 3 розділу I Закону № 1483 внесено зміни до Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України, якими врегульовано питання, що випливали із зазначених змін у КК України 1960 року. У розділі II Закону №1483 передбачено, що "перегляд вироків у справах щодо осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано, здійснюється судом, який постановив вирок". У розділі III Закону №1483 встановлено, що "цей Закон набирає чинності з дня його опублікування". Закон №1483 був опублікований у газеті "Голос України" 29.03.2000.

Конституційний Суд України у Рішенні № 1-рп/11 від 26.01.2011 виходив з того, що з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29.12.1999 і до набрання чинності Законом №1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до Кримінального Кодексу України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом №1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень КК України 1960 року щодо смертної кари.

Однак наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кримінального Кодексу України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що Кримінальний Кодекс України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94). Проте законодавець не визнавав саме таке покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93КК України 1960 року).

Крім того, Конституційний Суд України вважав, що після Рішення від 29.12.1999 Кримінальний Кодекс України 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, і зміна покарання можлива тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.

Як зазначив Конституційний Суд України у справі про зворотну дію кримінального закону в часі (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 19.04.2000 №6-рп/2000), "зіставлення положень статей 8, 58, 92, 152, пункту 1 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України та статті 6 КК України дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи". Висновок про те, що скасування або пом`якшення кримінальної відповідальності особи здійснюється саме законами, ґрунтується, зокрема, на положеннях Кримінального кодексу України, відповідно до якого поліпшення правового становища особи, яка вчинила злочин, здійснюється згідно із законом, що пом`якшує покарання, нововиданим законом (частина друга статті 6, частина третя статті 54 Кримінального Кодексу України 1960 року), законом про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, санкцією нового закону (частина перша статті 5, частина третя статті 74 Кримінального Кодексу України 2001 року).

Як зазначив Конституційний Суд у Рішенні №1-рп/11 від 26.01.2011, положенням Конституції України щодо законів, які мають зворотну дію в часі, відповідала частина друга статті 6 Кримінального Кодексу України 1960 року, згідно з якою "закон, що усуває караність діяння або пом`якшує покарання, має зворотну силу, тобто поширюється з моменту набрання ним чинності також на діяння, вчинені до його видання". Частина перша статті 5Кримінального Кодексу України 2001 року розвиває положення частини першої статті 58 Конституції України, а саме: "Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію в часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість". Водночас частиною другою статті 5 КК України передбачено: "Закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі".

Новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом №1483, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою.

Висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань (пункт 1-1 частини першої статті 23 Кримінального Кодексу України 1960 року) поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк (частина перша статті 25 Кримінального Кодексу України 1960 року, частина друга статті 87 Кримінального Кодексу України 2001 року); особам, засудженим до довічного позбавлення волі, забезпечується можливість мати соціальні зв`язки у межах, визначених законом (статті 28, 38, 39, 41, 42, 43, 44, 58 Виправно-трудового кодексу України від 23 грудня 1970 року; статті 107, 108, 109, 110, 112, 113, 114, 127, 151, 151-1Кримінально-виконавчогокодексу України від 11 липня 2003 року). У разі виявлення підстав для перегляду справи існує реальна можливість для реабілітації особи, засудженої до довічного позбавлення волі.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006 року, заяви №9852/03, N 13413/04, "Ткачов проти України" від 13 грудня 2007 року, заява №39458/02).

Отже, ОСОБА_7 обґрунтовано визначено покарання у виді довічного позбавлення волі, яке є менш суворим видом покарання порівняно зі смертною карою.

Чинними положеннями КК України, в тому числі й нормами розділу ХІІ не передбачено звільнення особи від покарання у виді довічного позбавлення волі з підстав, на які посилається засуджений ОСОБА_7 у заяві.

Таким чином, доводи та вимоги засудженого ОСОБА_7 , не можуть бути задоволенні судом з огляду на те, що чинним законодавством, яке регулює порядок виконання покарання у виді довічного позбавлення волі, не передбачено звільнення від відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Враховуючи тяжкість вчиненого злочину до ОСОБА_7 було застосовано виняткову міру покарання, але у зв`язку з визнанням норм ст. 24 КК України (в редакції 1960) такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), кодекс 1960 доповнено новою статтею 25-2, яка визначила новий вид кримінального покарання довічне позбавлення волі. Засудженим яким було призначено покарання у виді смертної кари розстрілу, замінено покарання на довічне позбавлення волі, що являється м`якшим покаранням, тобто було застосовано ч. 2 ст. 6 КК України (в редакції 1960), відповідно до якої закон, що усуває караність діяння або пом`якшує покарання, має зворотну силу, тобто поширюється з моменту набрання ним чинності також на діяння, вчинені до його видання.

ОСОБА_7 засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі, тому факт відбуття ним більше 20 років у місцях позбавлення волі не є законною підставою для звільнення його з установи виконання покарань на підставі відбуття строку покарання, призначеного відповідним вироком суду, оскільки він його не відбув.

Враховуючи вищезазначені обставини в їх сукупності, суд приходиться до висновку, що в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про перегляд вироку Апеляційного суду Черкаської області від 25.12.2001 по справі № 1-39/2001 за виключними обставинами в порядку ч. 3 ст. 459 КПК України необхідно відмовити, оскільки воно не відповідає вимогам чинного законодавства.

Керуючись ст.ст. 50, 65, 81 КК України, ст. ст. 537, 539 КПК України, суд-

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про перегляд вироку Апеляційного суду Черкаської області від 25.12.2001 по справі № 1-39/2001 за виключними обставинами в порядку ч. 3 ст. 459 КПК України, відмовити

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана заявником та його захисником до Черкаського апеляційного суду через Соснівський районний суд м. Черкаси протягом семи діб з дня отримання її копії.

Повний текст ухвали оголошений 01.07.2024 о 14:00 год.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_11