КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/3702/2024
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 8 квітня 2024 року,

за участю сторін апеляційного провадження:

прокурора (в режимі ВКЗ) ОСОБА_8

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого (в режимі ВКЗ) ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 8 квітня 2024 року частково задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 6 червня 2024 року включно, з визначенням застави у вигляді 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 908400 гривень, з покладенням на обвинуваченого, у разі внесення застави, обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та звільнити обвинуваченого з-під варти в залі суду; застосувати до ОСОБА_7 будь-який іншій запобіжний захід, що не пов`язаний з триманням під вартою, зокрема: цілодобовий домашній арешт за місцем реєстрації: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначає, що прокурор у клопотанні про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою послався на існування ризиків, передбачених в ст.177 КПК України, як на підставу для продовження найсуворішого запобіжного заходу.

Проте, на переконання захисника, подане прокурором клопотання мало ознаки формальності, що по суті свідчило про його повну необґрунтованість. Так, у клопотанні відсутні посилання на будь-які (належні або неналежні, допустимі чи недопустимі, достовірні чи не достовірні) докази, які б дозволяли категорично стверджувати про існування ризиків, які зазначено у ньому. Відсутність додатку (ів) до клопотання у вигляді доказів на підтвердження ризиків, передрукованих зі ст. 177 КПК України, позбавляло вказане клопотання обґрунтованості.

Як наголошує захисник, прокурор в порушення вимог ч. 3 ст. 199 КПК України не навів жодних обставин, які би свідчили або могли би свідчити про наявність вказаних ним ризиків, як і не навів жодних переконливих аргументів щодо неможливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, що не пов`язаний із триманням під вартою, зокрема - домашній арешт за місцем реєстрації обвинуваченого.

Захисник вказує, що не обґрунтування існування вказаних прокурором ризиків або їх зменшення протягом 4 років, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою втрачає сенс у розумінні мети його застосування до обвинуваченого. Окрім того, припущення прокурора щодо можливого переховування ОСОБА_7 від суду з метою уникнення покарання були спростовані захистом з посиланням на ухвалу апеляційної інстанції по цьому кримінальному провадженню, якою попередній вирок було скасовано і з якої вбачається, що досліджені в судовому засіданні докази обвинувачення не є беззаперечними і з урахуванням показань свідка ОСОБА_9 , який має медичну освіту та надавав допомогу під час досліджуваних подій, в сукупності з іншими доказами у проваджені можуть спростувати наявність в обвинуваченого ОСОБА_7 умислу на вбивство ОСОБА_10 .

Захисник вважає, що суд підійшов до розгляду клопотання прокурора формально, з порушенням вказівок Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що викладені у листі від 4 квітня 2013 року № 511- 550/0/4-13 «Про деякі питання порядку застосування запобіжного заходу під час досудового розслідування та судового розгляду у відповідності до КПК України». Зокрема, під час розгляду клопотання про обрання або продовження застосованого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково необхідно розглянути можливість застосування інших (альтернативних) заходів. Оскільки тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, його застосування можливе виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам передбаченим ст.177 КПК України.

Захисник вказує, що під час розгляду питання продовження запобіжного заходу захист наполягав, що на теперішній час відсутні будь-які об`єктивні обставини, які б дозволяли вважати, що при умові зміни ОСОБА_7 запобіжного заходу на інший, не пов`язаний з триманням під вартою, останній буде ухилятися від покладених на нього процесуальних обов`язків або негативно впливати на потерпілих або свідків; Г ОСОБА_11 , як обвинувачений за ч. 1 ст. 115 КК України, цілком здатний виконувати покладені на нього процесуальні обов`язки, передбачені КПК, і не перебуваючи під вартою; зазначалося і про можливу зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на інший, не пов`язаний з триманням особи під вартою, і зокрема пропонувалося цілодобовий домашній арешт за місцем постійної реєстрації з носінням електронного засобу стеження, який, як показала остання практика застосування такого виду забезпечення виконання обов`язків обвинуваченим (підозрюваним), є дуже ефективним і, у разі порушення визначених ухвалою умов перебування під цілодобовим домашнім арештом, органи поліції реагують миттєво. Отже, на переконання захисника, твердження, що ОСОБА_7 став би переховуватись з метою уникнення покарання за кримінальне правопорушення без надання реальних доказів є безпідставним.

Захисник наголошує, що максимальне покарання за ч. 1 ст. 115 КК України передбачено 15 років позбавлення волі, і наведена санкція ч. 1 ст. 115 КК України свідчить, що це особливо тяжкий злочин, а відтак і ризик переховування мав право на існування на етапі первинного застосування запобіжного заходу, тобто, на момент його фактичного затримання 23 січня 2020 року. У подальшому суд під час розгляду питання щодо продовження запобіжного заходу через 4 роки 3 місяця після затримання, проведення досудового розслідування та розгляду справи в різних інстанціях об`єктивно мав переконатися, чи вказаний ризик мінімізувався до рівня, коли реальна доцільність тримання під вартою зникає, та за наслідками розглянути питання застосування альтернативного запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою. Саме тому захисник вважає, що суд під час вирішення питання доцільності продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою по суті обмежився припущеннями прокурора, про, нібито, існування надуманих ризиків переховування від суду та впливу на потерпілих (свідків), вчинення інших злочинів.

Крім того, на переконання захисника, визначений обвинуваченому ОСОБА_7 розмір застави у максимальному розмірі, що дорівнює 908400 грн., з урахуванням його матеріального становища, наявності на утриманні неповнолітньої дитини, відсутності джерел для отримання будь-якого доходу у сукупності, свідчить, що такий альтернативний запобіжний захід не дає можливості та права бути звільненим з-під варти за рахунок внесення застави, адже визначення суми застави у максимальному розмірі є явно і завідомо непомірним для нього та його непрацездатних батьків.

Захисник вважає, що суд не застосував норму, яку повинен був застосувати, а саме ч. 2 ст. 194 КПК України, за імперативним змістом якої суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених ч. 1 цієї статті. На думку захисника, така однобічна позиція суду свідчить про недотримання ним вимог ст. 370 КПК України, тобто, оскаржувана ухвала має ознаки незаконності та необґрунтованості.

Захисник також акцентує увагу на тому, що вказане оскаржуване рішення підлягає скасуванню з підстав передбачених у п. 2 ч. 2 ст. 412 КПК, а саме з підстав ухвалення рішення незаконним складом суду, оскільки відповідно до звіту про автоматизований розподіл судових справ між суддями від 23 січня 2024 року вбачається, що до скасування вироку справа розглядалася колегією з трьох суддів Шевченківського районного суду м. Києва. А отже, відповідно до п. 2.3.49 Положення про використання автоматизованої системи документообігу суду в редакції від 15 вересня 2016 року, що чинна і на даний час, після надходження справи до суду її автоматизований розподіл повинен був здійснений за правилами саме цього пункту з метою заміни всього складу суду, як того вимагає ч. 2 ст. 76 КПК. Замість цього та в супереч власним засадам використання АСДС, що були прийняті на зборах суддів Шевченківського районного суду м. Києва із змінами в редакції від 29 листопада 2022 року, автоматизований розподіл справи по обвинуваченню ОСОБА_7 було здійснено як справи, що надійшла до суду вперше, тобто, здійснювався не повторний автоматизований розподіл, а звичайний автоматизований розподіл, як нібито ця справа ніколи не розглядалася; що під час аналізу звіту про автоматизований розподіл справи № 761/12626/20 від 23 січня 2024 року зрозуміло, що вказаний автоматизований розподіл не здійснювався, а звіт формувався штучно, з втручанням із зовні, що за правилами п.2.3.9 Положення про АСДС не допускається, а за правилами ч. 3 ст. 35 КПК взагалі неможливий. Під час автоматизованого розподілу цієї справи новий унікальний номер системою сформовано не було, а використано той ЄУН, який був визначений раніше, у травні 2020 року. Також зі звіту зрозуміло, що визначення складу суду для розгляду справи в суді хоч і відбувався за правилами ч. 1 ст. 31 КПК України, проте це визначення відбувалося за алгоритмами повторного автоматизованого розподілу, тобто, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 76 КПК - з автоматизованого розподілу виключалися судді, що раніше приймали участь у розгляді цієї справи до її повернення на новий розгляд. Наведене, на думку захисника, у порівнянні з алгоритмами автоматизованого розподілу справ та повторного автоматизованого розподілу справ між суддями, зазначеними в Положенні про АСДС в редакції від 15 вересня 2016 року, вочевидь свідчить, що алгоритму, за яким проводився автоматизований розподіл справи по обвинуваченню ОСОБА_7 від 23 січня 2024 року, не існує і в Положенні про АСДС він не передбачений, а відтак вказаний автоматизований розподіл є штучним. Як наслідок, головуючий, в порушення ст. 314 КПК України розпочав розгляд справи без підготовчого засідання, без вирішення питання щодо можливого розгляду справи у складі трьох суддів (ч. 2 ст. 31 КПК України), чим порушив основоположне Конвенційне право обвинуваченого на розгляд його права судом, встановленим законом. Порушення права на розгляд справи судом, встановленим законом, є істотним і таким, що перешкодило суду ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 422-1 КПК України суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції: ухвалу про продовження строку тримання під вартою; клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

На виконання вимог ч. 2 ст. 422-1 КПК України апеляційним судом з суду першої інстанції витребувані копії вказаних документів.

Заслухавши доповідь судді,

- позицію захисника на підтримку доводів апеляційної скарги, який додатково зазначив про те, що по справі проходить два свідки і сенсу тиснути на свідків немає, оскільки вони свідчать на користь обвинуваченого, що попередній вирок було скасовано та справу направлено на новий розгляд через неправильну кваліфікацію правопорушення;

- пояснення обвинуваченого на підтримку доводів захисника;

- прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи ухвалу суду законною та обґрунтованою та додатково вказавши, що вирок скасований з процесуальних підстав;

- дослідивши наявні та витребувані матеріали, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів доходить такого висновку.

З наявних матеріалів встановлено, що у провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження № № 0000728 за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України.

За змістом оскаржуваної ухвали в судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Як вбачається з клопотання прокурора, воно обґрунтовано тим, що під час досудового розслідування встановлено, що 22 січня 2020 року приблизно о 21.40 год., більш точного часу встановити не представилось можливим, ОСОБА_7 , знаходячись у приміщенні квартири АДРЕСА_2 , вступив в словесний конфлікт з раніше знайомим йому ОСОБА_10 , в ході якого у ОСОБА_7 на ґрунті особистих неприязних відносин виник злочинний умисел, направлений на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_10 . Реалізуючи злочинний умисел, перебуваючи у приміщенні вказаної квартири, ОСОБА_7 наблизився до ОСОБА_10 , який в цей час знаходився в положенні стоячи, наніс потерпілому кулаком правої руки не менше п`яти ударів в область голови, тобто, в ділянку, де знаходяться життєво важливі органи людини. Від нанесених ударів ОСОБА_12 втратив рівновагу та впав на підлогу, опинившись в положенні лежачи на спині. Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, направленого на протиправне заподіяння смерті з мотиву особистих неприязних стосунків, ОСОБА_7 ступнею лівої ноги почав утримувати ОСОБА_12 в області шиї, одночасно з цим умисно наніс не менше п`яти ударів нижньою частиною долоні правої руки в область грудної клітини потерпілому, де знаходяться життєво важливі органи людини, чим спричинив множинні тілесні ушкодження. В результаті таких умисних дій ОСОБА_7 настав бажаний для нього злочинний наслідок у вигляді смерті ОСОБА_10 , так як останній отримав тілесні ушкодження несумісні з життям. Таким чином, як зазначає прокурор у клопотанні, ОСОБА_7 вчинив вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, тобто, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 115 КК України.

Як зазначає прокурор у клопотанні, на даний час наявні обґрунтовані ризики вважати, що обвинувачений ОСОБА_7 може: переховуватися від органів досудового розслідування, що підтверджується тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я, пов`язаного із застосуванням насильства, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років; незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, показання яких мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, що характеризується вчиненим ОСОБА_7 діянням, а також тим, що ОСОБА_7 у ході виконання слідчих, процесуальних дій отримав ряд копій документів, котрі нададуть останньому можливість фізично та психологічно вплинути на свідків, що призведе до зміни показань вже допитаних осіб та відмови давати показання встановленими в ході досудового слідства очевидцямиподії злочину; продовжити свою кримінально-протиправну діяльність та вчинити новий умисний особливо тяжкий злочин, з метою уникнення кримінальної відповідальності переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідків у кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Отже, як наголошує прокурор, застосування більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти вказаним вище ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

З метою запобігання переховування ОСОБА_7 від органів досудового розслідування чи суду, незаконного впливу на свідків, вчинення іншого кримінального правопорушення, вчиненню нового умисного тяжкого або особливо тяжкого злочину із застосуванням насильства, переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-якої з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідків у кримінальному провадженні; перешкоджанню кримінальному провадженню іншим чином, необхідно продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , що буде достатнім для виконання покладених на нього процесуальних обов`язків.

Наявність ризиків, передбачених у пунктах 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, прокурором обґрунтовується характером вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, доказами,зібраними в ході розслідування кримінального провадження, а тому, на переконання прокурора, застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_7 менш суворого запобіжного заходу, а ніж тримання під вартою не є достатнім для запобігання вищевказаним ризикам, оскільки лише перебування ОСОБА_7 під вартою зможе забезпечити належну процесуальну поведінку останнього.

Зі змісту оскаржуваної ухвали встановлено, що:

- потерпілий підтримав позицію прокурора;

- захисник заперечував проти клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки прокурором не обґрунтовано існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які на даний час зменшились; просив обрати відносно обвинуваченого запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту з носінням електронного браслету;

- обвинувачений ОСОБА_7 підтримав позицію свого захисника.

За результатами розгляду клопотання прокурора ухвалою суду вказане клопотання задоволено частково, продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , до 6 червня 2024 року включно, з визначенням застави - 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 908400 гривень, з покладенням на обвинуваченого, у разі внесення застави, обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Ухвала суду обґрунтована тим, що з матеріалів клопотання прокурора вбачається, що міра запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою була застосована та продовжувалась відносно обвинуваченого ОСОБА_7 з урахуванням тяжкості інкримінованого йому злочину та обставин його вчинення, з врахуванням даних про його особу та наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

При вирішені клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу, обраного відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , суд врахував, що останній обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, обставини вчинення кримінального правопорушення, відомості, що характеризують особу обвинуваченого, та дійшов висновку, що з метою дотримання належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_7 відносно нього слід продовжити строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме:

- ризик переховування від суду, який підтверджується тією обставиною, що ОСОБА_7 у випадку доведеності його вини у вчинені інкримінованих йому кримінальних правопорушень, загрожує покарання у вигляді 15 років позбавлення волі, а «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів». Також, з огляду на положення ст. 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R (80) 11 від 27 червня 1980 року «Про взяття під варту до суду», яким передбачено, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою, судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину. Таким чином, відповідно до вказаної рекомендації, важливим критерієм, орієнтуючись на який слід застосовувати вид запобіжного заходу, повинна бути санкція за вчинений злочин, тобто, чим більш сувора санкція передбачена за злочин, тим більш суворий запобіжний захід може бути обраний щодо підозрюваного;

- ризик незаконного впливу на свідків, потерпілого, який обґрунтовується тим, що з метою зміни останніми своїх показань обвинувачений ОСОБА_7 шляхом залякування, підкупу чи будь-яким іншим способом може вчиняти вплив на таких осіб.

Суд дійшов висновку, що інші більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не здатні забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_7 , враховуючи ступінь тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення, високий ступінь ризиків, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, які були встановлені судом, високий ступінь суспільної небезпечності інкримінованого злочину.

При цьому суд дійшов висновку, що наведені стороною захисту дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 та його соціальні зв`язки, не переважають встановлених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України ризиків.

У той же час, враховуючи належну процесуальну поведінку обвинуваченого та тривалий час перебування його під вартою, суд вважав за можливе застосувати до обвинуваченого альтернативний запобіжний захід у виді застави у розмірі 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який є достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції та вважає, що стороною обвинувачення на даний час доведена наявність у кримінальному провадженні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які продовжують існувати.

При цьому колегія суддів враховує, що з наявних даних встановлено, що питання продовження строку тримання обвинуваченого під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження, тобто, прокурором у цьому кримінальному провадженні визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта відносно ОСОБА_7 за інкримінованим йому обвинуваченням та прийнято рішення про звернення до суду з обвинувальним актом, який був переданий до суду у порядку ст. 291 КПК України, отже, ОСОБА_7 набув статусу обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, і обґрунтованість висунутого обвинувачення перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів.

Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного перегляду судового рішення даної категорії справ, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку доводам сторони захисту в частині доведеності або недоведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину, допустимості та належності наявних у справі доказів, які не можуть бути предметом дослідження в суді апеляційної інстанції під час перегляду ухвали суду першої інстанції про продовження обвинуваченим строків тримання під вартою. Не вправі давати таку оцінку доказам на даній стадії судового розгляду і суд першої інстанції, оскільки така оцінка може бути надана в нарадчій кімнаті під час прийняття рішення за наслідками розгляду кримінального провадження по суті, а тому доводи апеляційної скарги у цій частині не ґрунтуються на вимогах закону.

Наведенесвідчить про те, що, приймаючи рішення про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд врахував обставини інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, його наслідки, та виходив з наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

Відповідно до даних, які містяться у наявних матеріалах, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1, з неповною середньою освітою, неодружений, офіційно не працевлаштований, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше несудимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до висунутого обвинувачення ОСОБА_7 інкримінується вчинення особливо тяжкого злочину за ч. 1 ст. 115 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років.

Суворість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі доведення винуватості у вчиненні інкримінованих йому дій, є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування та саме по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду, на що обґрунтовано послався суд в оскаржуваній ухвалі, а, відтак, колегія суддів вважає, що тяжкість можливого покарання у разі доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину може спонукати його переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Окрім того, колегія суддів враховує характер та обставини інкримінованого обвинуваченому злочину, дані про його особу, а тому вважає небезпідставною можливість зміни обвинуваченим місця проживання з метою уникнення від кримінальної відповідальності, що також свідчить про наявність ризику переховування обвинуваченого від суду.

Також колегія суддів вважає на даному етапі судового розгляду кримінального провадження наявним ризик впливу з боку обвинуваченого на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні.

При цьому колегія суддів приймає до уваги, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від потерпілого та свідків під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто, допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України). За таких обставин ризик впливу на потерпілого та свідків існує й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від вказаних осіб та дослідження їх судом.

Окремо колегія суддів звертає увагу, що під час апеляційного розгляду встановлено, що відносно ОСОБА_7 у даному кримінальному провадженні був проголошений вирок, який ухвалою апеляційного суду скасований, як зазначив прокурор, з процесуальних підстав, та судовий розгляд розпочато спочатку, тобто, питання допиту потерпілого та свідків є актуальним, а тому ризик незаконного впливу на потерпілого та свідків лише актуалізується.

З урахуванням стадії судового провадження та висунутого обвинувачення, на переконання колегії суддів, на даному етапі є реальним ризик впливу обвинуваченого на потерпілого та свідків у даному кримінальному провадженні з метою зміни ними показань на його користь, а тому доводи сторони захисту про те, що свідки попередньо давали показання на користь обвинуваченого, а тому відсутня необхідність будь-яким чином впливати на них, на даному етапі судового розгляду є непереконливими.

З огляду на встановлені на даний час обставини, на переконання колегії суддів, на час постановлення оскаржуваної ухвали суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого таких запобіжних заходів, як передача обвинуваченого на поруки, домашній арешт або особисте зобов`язання.

При цьому колегія суддів враховує, що судом першої інстанції при вирішенні питання продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, всупереч доводам апеляційної скарги, прийнято рішення про можливість застосування застави у розмірі 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 908400 гривень, з покладенням на обвинуваченого, у разі внесення застави, обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до положень п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України застава визначається у розмірі щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

З урахуванням обставин інкримінованого обвинуваченому злочину, даних про його особу, з огляду на положення ст.ст. 177, 178 КПК України, вимоги ст. 182 КПК України, позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сума застави повинна визначатись тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави у випадку ухилення від слідства та суду буде достатнім стимулюючим засобом, щоб відбити в особи, щодо якої застосовано заставу, якесь бажання сховатись, на переконання колегії суддів, місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що обвинуваченому слід визначити розмір застави 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, з покладенням у разі внесення застави на обвинуваченого обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, враховуючи, що застава саме у такому розмірі буде належною гарантією того, що у разі сплати визначеного розміру застави обвинувачений вирішить не зникати через побоювання втратити заставу, а тому підстав вважати такий розмір застави завідомо непомірним колегія суддів не вбачає.

Окрім того, приймаючи до уваги стадію судового провадження, обставини та тяжкість інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, встановлені на даний час ризики, колегія суддів доходить висновку, що наведені обставини у своїй сукупності виключають об`єктивну можливість застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, з призначенням запобіжного заходу у виді застави, а відтак доводи апеляційної скарги захисника є непереконливими.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги захисника не знайшли свого підтвердження та спростовуються встановленими обставинами, оскільки суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих на час постановлення оскаржуваної ухвали обставин, з призначенням обвинуваченому альтернативного запобіжного заходу у виді застави з визначенням її розміру, який буде належною гарантією того, що у разі сплати визначеного розміру застави, обвинувачений вирішить не зникати через побоювання втратити заставу, з покладенням на нього передбачених законом обов`язків, а тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення колегія суддів не вбачає.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про ухвалення оскаржуваної ухвали незаконним складом суду, то колегія наголошує, що згідно з наданими захисником даними згідно зі Звітом про автоматизований розподіл судових справ між суддями від 13 січня 2024 року для розгляду вказаного кримінального провадження визначений суддя ОСОБА_1 .

Враховуючи особливості апеляційного перегляду судового рішення даної категорії справ, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку іншим доводам сторони захисту в цій частині.

З огляду на викладене, враховуючи, що на даний час остаточне рішення у кримінальному провадженні ще не прийнято, встановлені ризики продовжують існувати, хоча і дещо зменшились, про що й зазначено в оскаржуваній ухвалі, підстави для скасування оскаржуваного судового рішення колегією суддів не встановлено, а тому апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 4221 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 8 квітня 2024 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 до 6 червня 2024 року включно, з визначенням застави у розмірі 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 908400 гривень, - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

______________________ _______________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4