ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисників обвинуваченого - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000183 від 13.02.2020 року, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні - прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Львівської обласної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 вересня 2023 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився, зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 , з вищою освітою, не працює, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, є особою з інвалідністю ІІІ групи, несудимий,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.369-2 КК України (в редакції Закону №770-VIII від 10.11.2015 року), та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що в грошовому еквіваленті становить 25500 (двадцять п`ять тисяч п`ятсот) гривень.

Заставу в розмірі 126120 (сто двадцять шість тисяч сто двадцять) гривень, яка внесена ОСОБА_11 , в рамках кримінального провадження №0000183 від 13.02.2020 року про обвинувачення ОСОБА_7 за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Львівській області: , депозитний рахунок №UA0000757, банк ДКСУ м.Київ, МФО 820172, повернути ОСОБА_11 після набрання вироком законної сили.

Арешти, які накладені ухвалами слідчого судді Личаківського районного суду міста Львова від 26.02.2020 року, 28.02.2020 року на майно, скасовано.

Вироком суду вирішено долю речових доказів у справі.

Стягнуто із ОСОБА_7 в дохід держави витрати за проведення експертиз в загальній сумі 16344 (шістнадцять тисяч триста сорок чотири) гривень.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено попередній заставу.

Згідно вироку суду обвинувачений ОСОБА_7 наказом т.в.о. начальника Головного управління Національної поліції у Волинській області (надалі ГУ НП у Волинській області) № 201 о/с від 06.07.2016 року призначено на посаду начальника відділу розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості слідчого управління ГУНП у Волинській області.

Відповідно до положення ст.2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» працівники Національної поліції відносяться до правоохоронних органів.

Статтею 1 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що Національна поліція України (поліція) є центральним органом виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Згідно п.п.«и» п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про запобігання корупції» поліцейські є суб`єктом відповідальним за корупційні правопорушення.

Відповідно до ст.22 Закону України «Про запобігання корупції» поліцейським забороняється використовувати свої службові повноваження або своє становище та пов`язані з цим можливості з метою одержання неправомірної вигоди для себе чи інших осіб, у тому числі використовувати будь-яке державне чи комунальне майно або кошти в приватних інтересах.

Згідно ст.23 Закону України «Про запобігання корупції» поліцейським забороняється безпосередньо або через інших осіб вимагати, просити, одержувати подарунки для себе чи близьких їм осіб від юридичних або фізичних осіб у зв`язку із здійсненням такими особами діяльності, пов`язаної із виконанням функцій держави.

Відповідно до ст.24 Закону України «Про запобігання корупції» особа, уповноважена на виконання функцій держави, у разі надходження пропозиції щодо неправомірної вигоди або подарунка, незважаючи на приватні інтереси, зобов`язана невідкладно вжити заходів щодо: відмови від пропозиції; за можливості ідентифікувати особу, яка зробила пропозицію; залучити свідків, якщо це можливо, у тому числі з числа співробітників; письмово повідомити про пропозицію безпосереднього керівника (за наявності) або керівника відповідного органу, підприємства, установи, організації, спеціально уповноважених суб`єктів у сфері протидії корупції.

Водночас, начальник відділу розслідування злочинів загально кримінальної спрямованості слідчого управління ГУНП у Волинській області ОСОБА_7 , незважаючи на обов`язок неухильно дотримуватися норм, здійснюючи функції представника влади, будучи працівником правоохоронного органу, тобто являючись службовою особою, яка займає відповідальне становище й, відповідно до вимог зазначеного законодавства та ч.2 ст.19 Конституції України, зобов`язаним діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, знехтував вимогами законодавства і вчинив злочин за наступних обставин.

Так, 04.12.2019 року уповноваженим особам відділу розслідування злочинів загально кримінальної спрямованості слідчого управління ГУНП у Волинській області доручено здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000506, за фактом заволодіння автомобілем «Volkswagen PASSAT B7», д.н.з. НОМЕР_1 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України.

У цьому ж кримінальному провадженні, у відповідності до вимог ч.ч.1, 2 ст.39 КПК України, визначено старшого слідчого групи слідчих та проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні доручено ОСОБА_12 , з одночасним визначенням слідчої групи у складі: старшого слідчого - заступника начальника відділу розслідування злочинів загально кримінальної спрямованості слідчого управління ГУНП у Волинській області ОСОБА_12 , який уповноважений керувати діями інших слідчих, та слідчих групи начальника відділу розслідування злочинів загально кримінальної спрямованості слідчого управління ГУНП у Волинській області ОСОБА_7 , а також слідчих відділу розслідування злочинів загально кримінальної спрямованості слідчого управління ГУНП у Волинській області ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 .

Так, 16.01.2020 року, начальник відділу розслідування злочинів загально кримінальної спрямованості слідчого управління ГУНП у Волинській області ОСОБА_7 з абонентського номеру оператора мобільного зв`язку НОМЕР_2 зателефонував на абонентський номер оператора мобільного зв`язку НОМЕР_3 , який використовує ОСОБА_18 , та повідомив про необхідність його прибуття до приміщення слідчого управління ГУНП у Волинській області. На вказану пропозицію ОСОБА_18 погодився та зустрівся з ОСОБА_7 , у приміщенні кафе, яке знаходилось неподалік адміністративної будівлі ГУНП у Волинській області по вулиці Винниченка у місті Луцьку, де останній повідомив про те, що кримінальне провадження, яке раніше розслідувалося в Луцькому районному відділенні поліції ГУНП у Волинській області, знаходиться в провадженні у нього та його підлеглих, а саме слідчих відділу розслідування злочинів загально кримінальної спрямованості слідчого управління ГУНП у Волинській області.

07.02.2020 року близько 18.00 години начальник відділу розслідування злочинів загально кримінальної спрямованості слідчого управління ГУНП у Волинській області ОСОБА_7 з абонентського номеру оператора мобільного зв`язку НОМЕР_2 зателефонував на абонентський номер оператора мобільного зв`язку НОМЕР_3 , який використовує ОСОБА_18 , та повідомив про необхідність зустрітись, однак оскільки ОСОБА_18 був зайнятий, вони домовились зустрітись на наступний день у районі вулиці Кравчука міста Луцьк, поблизу гіпермаркету «Слон».

У подальшому, 08.02.2020 року ОСОБА_18 , за попередньою домовленістю з ОСОБА_7 , зустрівся з останнім в попередньо обумовленому місці, у районі вулиці Кравчука, міста Луцьк, поблизу гіпермаркету «Слон».

Цього дня, ОСОБА_7 , повідомив ОСОБА_18 про можливе притягнення його та його матері ОСОБА_19 до кримінальної відповідальності за незаконне заволодіння транспортним засобом, та вилучення автомобіля «Volkswagen PASSAT B7» д.н.з. НОМЕР_1 .

В подальшому цього ж дня, ОСОБА_7 погодився на прохання ОСОБА_18 отримати неправомірну вигоду в сумі 6000 доларів США, що становило, станом на 08.02.2020 року, згідно курсу НБУ 147440 гривень, за не притягнення його та його матері ОСОБА_19 до кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні №0000506 за ч.3 ст.289 КК України, та не вилучення автомобіля «Volkswagen PASSAT B7», д.н.з. НОМЕР_1 , зазначивши про необхідність надання такої суми до 20.02.2020 року.

Однак, ОСОБА_18 на це повідомив, що йому потрібний час, оскільки зазначена ОСОБА_7 сума у розмірі 6000 доларів США є великою, на що останній відповів, що зателефонує ОСОБА_18 пізніше.

10.02.2020 року близько 12 години 45хвилин обвинувачений з абонентського номеру оператора мобільного зв`язку НОМЕР_2 знову зателефонував на абонентський номер оператора мобільного зв`язку НОМЕР_3 , який використовує ОСОБА_18 та повідомив про необхідність зустрічі в обумовленому раніше місці, а саме у районі вулиці Кравчука міста Луцьк, поблизу гіпермаркету «Слон».

В ході зустрічі ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_18 про те, що неправомірну вигоду в сумі 6000 доларів США необхідно надати до 20.02.2020 року.

ОСОБА_18 , погодився про передачу 6000 доларів США неправомірної вигоди, однак повідомив про відсутність у нього всієї суми грошових коштів та про можливість надання частини коштів.

На це ОСОБА_7 повідомив про необхідність надання грошових коштів до 20.02.2020 року і після сплати частини коштів в сумі 3000 (три тисячі) доларів США кримінальне провадження буде закрите та автомобіль марки «Volkswagen PASSAT B7», д.н.з. НОМЕР_1 , не буде вилучатися і поміщатись на штрафмайданчик.

19.02.2020 року близько 19 години 15 хвилин ОСОБА_18 згідно попередньої домовленості з ОСОБА_7 , зустрівся з останнім у районі вулиці Кравчука міста Луцьк, поблизу гіпермаркету «Слон» та повідомив, що може надати частину грошових коштів в сумі 1000 доларів США, а в п`ятницю іншу частину грошових коштів в сумі 2000 доларів США, на що ОСОБА_7 зазначив, що цього замало та необхідно надати всю суму в розмірі 6000 доларів США.

Також ОСОБА_7 в ході розмови зазначив, що автомобіль буде необхідно декілька разів перереєструвати на добросовісного набувача, а кримінальне провадження буде закрито у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування, оскільки постанова про закриття скасовується судом та ОСОБА_18 може запізнитись, на що останній повторно повідомив, що може надати лише частину грошових коштів в сумі 1000 доларів США і 2000 доларів США в п`ятницю, та зателефонує ОСОБА_7 через пів години.

Надалі, близько 20 години 35 хвилин, ОСОБА_18 зателефонував до ОСОБА_7 та повідомив, що не може знайти кошти в сумі 6000 доларів США, натомість до ранку 21.02.2020 року повідомить ОСОБА_7 про можливість надання останньому коштів у сумі 3000 доларів США, на що ОСОБА_7 погодився.

В подальшому 21.02.2020 року близько 19 години 00 хвилин ОСОБА_7 , з метою реалізації свого злочинного умислу, спрямованого на одержання неправомірної вигоди, зателефонував до ОСОБА_18 , узгодивши з останнім можливість зустрічі, домовився зустрітись у районі вулиці Кравчука міста Луцьк, поблизу гіпермаркету «Слон».

Цього ж дня (21.02.2020 року) близько 21 години 45 хвилин обвинувачений ОСОБА_7 , будучи призначеним на посаду начальника відділу розслідування злочинів загально кримінальної спрямованості СУ ГУНП у Волинській області в силу службового становища та займаної посади, з метою реалізації свого злочинного умислу, спрямованого на одержання неправомірної вигоди для себе за вплив на заступника начальника СУ ГУНП у Волинській області ОСОБА_12 , який був уповноваженою особою на виконання функцій держави, продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на одержання неправомірної вигоди для себе за вплив на заступника начальника СУ ГУНП у Волинській області ОСОБА_12 , перебуваючи у районі вулиці Кравчука в місті Луцьк, поблизу гіпермаркету «Слон», одержав від ОСОБА_18 за закриття кримінального провадження №0000506, не притягнення його та його матері ОСОБА_19 до кримінальної відповідальності і не вилучення автомобіля «Volkswagen PASSAT B7», д.н.з. НОМЕР_4 , частину неправомірної вигоди в сумі 3000 доларів США, що станом на 21.02.2020 року згідно курсу НБУ становило 73433 гривень, після чого був викритий та затриманий в порядку ст.208 КПК України.

Таким чином, ОСОБА_7 за вказаних обставин одержав неправомірну вигоду від ОСОБА_18 для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави.

Органами досудового розслідування ОСОБА_7 інкримінувалося прохання службової особи, яка займає відповідальне становище, надати неправомірну вигоду для себе за вчинення в інтересах того хто надає неправомірну вигоду дії з використанням службового становища, та одержання службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах того хто надає неправомірну вигоду дії з використанням службового становища, поєднаному з вимаганням неправомірної вигоди, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України (Том 5 а.с.106-118).

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений вказує на те, що судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права і встановлено фактичні обставини кримінального правопорушення за ч.2 ст.369-2 КК України, які він не оспорює.

Водночас вирок суду першої інстанції вважає занадто суворим за своїм розміром і який не відповідає особі обвинуваченого. Відповідно до матеріалів кримінального провадження встановлено, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, має на утриманні неповнолітню доньку та малолітнього сина, а також батьків похилого віку, являється інвалідом третьої групи, учасником бойових дій, позитивно характеризується, на теперішній час тимчасово не працює. Судом першої інстанції не в повній мірі враховано обставини, які впливають на міру покарання та пом`якшують відповідальність, а саме з урахуванням конкретних дійсних обставин справи мотивованість залученого до конфіденційного співробітництва ОСОБА_18 та заступника начальника відділу ВУ ДБР у Волинській області ОСОБА_20 навмисно дискредитувати працівників поліції, зокрема його.

За таких обставин з урахуванням засудження ним власної поведінки, розкаяння у вчиненому, готовності понести покарання в міру вини, його незадовільного стану здоров`я, наявності утриманців та відсутності постійних джерел доходів, суд вправі був призначити йому покарання при відсутності обтяжуючих обставин ближче до мінімальної межі, передбаченої санкцією ч.2 ст.369-2 КК України. Вважає, що зменшення суми штрафу в межах санкції ч.2 ст.369-2 КК України може забезпечити завдання кримінального закону в повній мірі та сприятиме виконання завдань щодо покарання.

Просить частково змінити вирок в частині призначеного йому покарання у вигляді штрафу в розмірі 1500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за ч.2 ст.369-2 КК України, тим самим зменшивши розмір покарання суму штрафу. В решті вирок залишити без змін (Том 5 а.с.124-125).

В поданій апеляційній скарзі прокурор вважає, що рішення суду є незаконним і підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження з наступних підстав. Вказує, що на думку сторони обвинувачення суд першої інстанції неправильно оцінив показання ОСОБА_18 , який вказував у своїх показаннях, що при його спілкуванні з ОСОБА_7 , останній на своєму мобільному телефоні за допомогою цифр набрав повідомлення «6000», що в даному випадку свідком оцінено як розмір неправомірної вигоди та її вимагання, яке виразилось не у словесній формі від ОСОБА_7 , а саме шляхом набору цифр на мобільному телефоні. Вважає, що висновки суду, викладені у вироку від 25.09.2023 року про визнання ОСОБА_7 винуватим за ч.2 ст.369-2 КК України, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а вирок суду ухвалений з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального правопорушення, а саме ст.370, п.1 ч.3 ст.374 КПК України щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості.

Просить вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25.09.2023, яким ОСОБА_7 засуджено за ч.2 ст.369-2 КК України, скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та призначити покарання за ч.3 ст.368 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна, з позбавленням права обіймати посади чи займатися діяльністю, пов`язаною з виконанням організаційно-розпорядчих функцій на строк 2 роки (Том 5 а.с.127-132).

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційних скарг; думку обвинуваченого та його захисників, які апеляційну скаргу обвинуваченого підтримали та просили її задовольнити, а в задоволенні апеляційної скарги прокурора відмовити за безпідставністю; прокурора, який свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, а в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого - відмовити за безпідставністю; апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.405 КПК України апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених цією главою.

Доводи у скарзі про скасування вироку суду першої інстанції у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого є безпідставними з огляду на наступне.

В силу ст.62 Конституції України, положень ст.17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Вимогами ст.91 КПК України передбачено, що доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Винуватість особи має бути доведена стороною обвинувачення поза розумним сумнівом (ч.2 ст.17 КПК України).

Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, на потерпілого.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

З одного боку, стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для справи обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і який неможливо спростувати наданими сторонами доказами.

З іншого боку, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (див. постанови Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 688/788/15-к, від 08.10.2019 року у справі № 195/1563/16-к, від 21.01.2020 року у справі № 754/17019/17, від 16.09.2020 року у справі № 760/23459/17 та ін.).

Відповідно до приписів частин 1, 3 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Згідно ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Так, кваліфікація злочину це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу кримінального правопорушення, передбаченого кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України.

Як вбачається з матеріалів справи, органом досудового розслідування обвинуваченому ОСОБА_7 інкримінувалося прохання службової особи, яка займає відповідальне становище, надати неправомірну вигоду для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дії з використанням службового становища, та одержання службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дії з використанням службового становища, поєднаному з вимаганням неправомірної вигоди.

Однак, колегія суддів повністю погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що судом не встановлено об`єктивних та достатніх доказів того, що обвинувачений ОСОБА_7 отримав неправомірну вигоду для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням наданого йому службового становище.

Апеляційний суд звертає увагу, що об`єктивна сторона складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, полягає в одержанні службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням наданого йому службового становища.

Проте за встановлених судом першої інстанції обставин кримінального провадження, а також з огляду на досліджені у судовому засіданні докази, висновок суду про недоведеність наявності в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, за відсутністю належних і допустимих доказів апеляційний суд вважає правильним.

Так, місцевий суд безпосередньо дослідив показання обвинуваченого ОСОБА_7 , який визнав, що з 2000 року працював на різних посадах в СУ ГУНП України у Волинській області, а з 2015 року обіймав посаду начальника відділу розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості СУ ГУНП у Волинській області. Вказав, що в березні 2019 року при виконанні службових обов`язків він отримав травму, під час лікування якої восени 2019 року лікарями було прийняте рішення про те, що права рука не буде повноцінно функціонувати, а за наслідками цієї хвороби він не зможе продовжити проходження служби про що було повідомлено начальника слідчого управління ГУНП та усіх працівників очолюваного ним відділу. Також ствердив, що з 21.01.2020 року, він більше не виконував обов`язків начальника відділу СУ ГУНП, а такі обов`язки виконував його заступник ОСОБА_21 , та що до моменту проходження ВЛК (27.03.2020 року) він на роботу офіційно не виходив і не здійснював організаційно-розпорядчих функцій, також не здійснював досудового розслідування у будь-яких кримінальних провадженнях. Зазначив, що в кінці січня 2020 року, коли він перебував на лікарняному, до нього звернувся його знайомий ОСОБА_22 , який розповів, що слідчим ОСОБА_12 здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за ст.289 КК України за фактом незаконного заволодіння чужим транспортним засобом автомобілем «Фольксваген-Пассат Б7», д.н.з. НОМЕР_1 у зв`язку з чим просив його поговорити з ОСОБА_12 , щоб останній не притягав до відповідальності його та його матір і працівників сервісного центру МВС. Ствердив, що ОСОБА_18 був обізнаний, про те, що він перебуває на лікарняному, планує звільнятися з поліції та займатися адвокатською діяльністю, але просив вплинути на слідчого «з його відділу», пообіцявши віддячити матеріально. Пояснив, що в подальшому ОСОБА_23 почав настирливо йому телефонувати і просив зустрітися з ним, навіть призначаючи зустрічі поблизу його будинку у вечірній час та під час однієї з таких зустрічей по вулиці Кравчука в м.Луцьку ОСОБА_18 запропонував йому винагороду в сумі 6000 доларів США за допомогу у вирішенні його питання. Зазначив, що в свою чергу, він обіцяв ОСОБА_18 спробувати допомогти вирішити його проблему, а саме поговорити з ОСОБА_12 , але зазначав, що існують обставини, які не залежать від нього, а рішення мають прийматися іншими особами. Ввечері 21.02.2020 року ОСОБА_18 призначив йому нову зустріч поблизу ТЦ «Слон» по вулиці Кравчука в місті Луцьк, де передав йому 3000 доларів США, а коли він повертався додому був затриманий працівниками ДБР і ДВБ НПУ, які вилучили у нього ці кошти. ствердив, що визнає свою винуватість у тому, що одержав неправомірну вигоду для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, при цьому особисто він не міг вчинити будь-яких дій чи прийняти будь-яке рішення в інтересах ОСОБА_18 щодо кримінального провадження, яке перебувало в його відділі, оскільки знаходився на лікарняному і ніяких слідчих або процесуальних дій у цьому кримінальному провадженні, про яке його просив ОСОБА_18 (як і в будь-яких інших справах) він не приймав і не міг приймати ні як слідчий, ні як начальник слідчого відділу.

Дані показання стороною обвинувачення не спростовані належними та допустимими доказами, а тому суд підставно вважав, що дані показання відповідають дійсності, є послідовними, узгодженими між собою та іншими матеріалами кримінального провадження.

Крім того в своїх показаннях свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_24 кожен, зокрема, - не підтвердили суду причетність ОСОБА_7 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України. Так вказані свідки підтвердили, що ОСОБА_7 жодних слідчих дій в кримінальному провадженні №0000506 за ст.289 КК України за фактом незаконного заволодіння чужим транспортним засобом автомобілем «Фольксваген-Пассат Б7», д.н.з. НОМЕР_1 не здійснював, а також ствердили, що їм було відомо про те, що обвинувачений у зв`язку з отриманою травмою на роботу вже не вийде та що ОСОБА_7 ніколи не просив вчиняти у цій справі ніяких дій в будь-чиїх інтересах і не впливав на хід розслідування.

Окрім цього з досліджених в судовому засіданні копій матеріалів кримінального провадження №0000506 від 27.04.2019 року, встановлено, що досудове розслідування здійснював слідчий ОСОБА_12 , а ОСОБА_7 не проводив ніяких слідчий дій і не приймав жодних процесуальних рішень ні як слідчий, ні як начальник слідчого відділу.

Крім того Довідкою №93 ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Волинській області» підтверджується те, що ОСОБА_7 у період часу з 01.02.2020 року по 27.03.2020 року перебував на амбулаторному лікуванні у ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Волинській області»;

З виписки №1183/73 від 30.01.2020 року, свідоцтва про хворобу №98/с від 27.03.2020 року встановлено, що ОСОБА_7 поступив на лікування 21.01.2020 року, вибув 30.01.2020 року, 22.01.2020 року останньому проведено оперативне втручання, військово-лікарською комісією ОСОБА_7 визнано не придатним до служби в поліції у зв`язку з отриманням травми правої ключиці.

Прокурор в своїй апеляційній скарзі вказує, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доказам, які містяться в матеріалах справи, внаслідок чого зроблено помилкові висновки, які не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, проте не просить суд про повторне дослідження доказів.

Тому, на підставі досліджених в судовому засіданні доказів, колегія суддів дійшла до висновку, що ОСОБА_7 не вчинив будь-якої дії, використовуючи своє службове становище в інтересах ОСОБА_18 , оскільки не проводив ніяких слідчий дій і не приймав жодних процесуальних рішень ні як слідчий, ні як начальник слідчого відділу.

Факт перебування ОСОБА_7 на посаді начальника відділу розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості слідчого управління ГУНП у Волинській області не може свідчити сам по собі про вчинення ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_18 будь-яких дій з використанням службового становища.

В силу вимог ч.3 ст.62 Конституції України, положень ст.17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Тому доводи прокурора в цій частині, апеляційний суд розцінює лише як припущення та до уваги не бере.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що обвинувачення ОСОБА_7 за ч.3 ст.368 КК України є неконкретним, оскільки в ньому не відображено, які саме дії вчинив чи зобов`язувався безпосередньо вчинити обвинувачений ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_18 в кримінальному провадженні №0000506.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно оцінив показання ОСОБА_18 , який вказував, що при його спілкуванні з обвинуваченим останній на своєму мобільному телефоні за допомогою цифр набрав повідомлення «6000», що на думку сторони обвинувачення є підтвердженням вимагання неправомірної вимоги, колегія суддів вважає безпідставними з вищевикладених міркувань.

Також не є слушними твердження обвинуваченого про невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого та тяжкості кримінального правопорушення.

Так відповідно до ст.65 КК України при призначенні покарання враховується ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного, та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Ці вимоги закону при призначенні ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.369-2 КК України судом дотримані, а також в повній мірі враховані обставини на які зроблено посилання в апеляційній скарзі обвинуваченого.

Зокрема, вирішуючи питання про призначення ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.369-2 КК України, суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, та вірно прийшов до висновку про призначення ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч.2 ст.369-2 КК України у виді штрафу в розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що в грошовому еквіваленті становить 25500 (двадцять п`ять тисяч п`ятсот) гривень.

Висновок суду щодо призначеного ОСОБА_7 покарання належним чином у вироку вмотивований і підстав сумніватися у його правильності у колегії суддів не виникає.

Обране ОСОБА_7 судом покарання наближене до мінімального покарання за ч.2 ст.369-2 КК України у виді штрафу відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Підстав для зміни вироку та призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання ч.2 ст.369-2 КК України з мотивів, наведених в апеляційній скарзі обвинуваченого, апеляційний суд не вбачає.

Враховуючи вищевикладене апеляційні скарги обвинуваченого та прокурора слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні - прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Львівської обласної прокуратури ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 вересня 2023 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.369-2 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді