Провадження № 11-кп/4808/218/24
Категорія ч. 1 ст.127 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2024 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000814 за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 , прокурора Окружної прокуратури міста Івано-Франківська ОСОБА_11 та представника потерпілої ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_10 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Королівка Тлумацького району Івано-Франківської області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.162, ч.2 ст.146, ч.1 ст.127 КК України, -

в с т а н о в и л а :

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.162, ч.2 ст.146, ч.1 ст.127 КК України та призначено покарання:

- за ч.1 ст.162 КК України - 1 (один) рік обмеження волі;

- за ч.2 ст.146 КК України - 2 (два) роки обмеження волі;

- за ч.1 ст.127 КК України, із застосуванням ч.1 ст.69 КК України - 1 (один) рік позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_8 остаточне покарання за сукупністю злочинів у вигляді 1 (одного) року позбавлення волі.

Строк відбування покарання ухвалено обчислювати з моменту затримання.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_12 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_8 на користь ОСОБА_12 - 100 000 (сто тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної кримінальними правопорушеннями.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 вчинив: умисні дії, які виразились у незаконному проникненні до житла ОСОБА_13 ; умисні дії, які виразились у незаконному позбавленню волі, що супроводжувалося заподіянням потерпілій ОСОБА_12 фізичних страждань; умисні дії, які виразились у катуванні, тобто в умисному заподіянні сильного фізичного болю, фізичного і морального страждання шляхом нанесення побоїв та інших насильницьких дій з метою примусити потерпілу ОСОБА_12 вчинити дії, що суперечать її волі, а також з метою залякування.

Кримінальні правопорушення вчинено за наступних обставин.

Так, ОСОБА_8 та ОСОБА_12 , між якими було укладено шлюб, протягом тривалого часу перебували у неприязних відносинах, в результаті чого між ними виникали сімейні конфлікти.

14.08.2021 року близько 13 год., ОСОБА_8 , з метою вчинення протиправних дій відносно дружини ОСОБА_12 , прийшов до під`їзду будинку АДРЕСА_3 . В той час, у ОСОБА_8 , який будучи обізнаним в тому, що його дружина знаходиться в приміщенні квартири АДРЕСА_4 , виник неправомірний умисел спрямований на незаконне проникнення до житла, а саме вищевказаної квартири, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_13 .

Реалізовуючи свій протиправний умисел ОСОБА_8 , переконавшись, що поблизу нікого немає і за його діями ніхто не спостерігає, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, без згоди власника на такі дії, шляхом відчинення дверей, порушуючи конституційне право ОСОБА_13 на недоторканність житла, незаконно, проти волі законного власника, проник в середину квартири, де незаконно перебував близько двох годин.

Перебуваючи у квартирі АДРЕСА_5 , у ОСОБА_8 виник неправомірний умисел спрямований на незаконне позбавлення волі своєї дружини ОСОБА_12 .

Реалізуючи вищевказаний намір, нехтуючи вимогами ст.ст. 3, 10, 29, 33 Конституції України, згідно яких людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю та ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством; кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність; кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, статті 5 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, якою визначено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність, нікого не може бути позбавлено свободи, крім випадків і відповідно до процедури, встановленої законом, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, маючи прямий злочинний умисел спрямований на незаконне позбавлення волі, зачинив вхідні двері квартири.

В подальшому ОСОБА_8 , продовжуючи свої неправомірні дії спрямовані на незаконне позбавлення волі потерпілої, перекинув шафу, яка знаходилась в коридорі квартири, чим унеможливив вихід з квартири своїй дружині ОСОБА_12 та позбавив її права вільно та безперешкодно за своїм бажанням пересуватись.

Після цього, ОСОБА_8 , продовжуючи свої протиправні дії, зайшов до приміщення кухні, в якому перебувала потерпіла та, шляхом пошкодження барної стійки, заблокував вхідні двері квартири з метою недопущення втечі ОСОБА_12 , чим незаконно позбавив її волі.

ОСОБА_12 , перебуваючи в приміщенні квартири АДРЕСА_5 , будучи незаконно позбавленою волі, в період часу з 13 год. 10 хв. по 15 год. 00 хв. 14.08.2021 року, повідомила ОСОБА_8 про свій намір розлучитися з ним.

Обурившись тим, що його дружина виявила бажання з ним розлучитися, ОСОБА_8 вирішив примусити свою дружину надалі продовжувати проживати з ним однією сім`єю, що суперечило її волі, в спосіб спричинення останній сильного фізичного болю, морального страждання шляхом нанесення побоїв та інших насильницьких дій, з метою покарати її та залякати.

Вищенаведене суперечить вимогам ст. 28 Конституції України, згідно якої кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність поводженню.

Не зупиняючись на вчиненому, маючи на меті залякати потерпілу та викликати у неї почуття жаху, неспокою, пригніченості та неповноцінності, приниження, зламання її морального опору, вийняв зі своєї сумки три ножі та утримуючи один із ножів в правій руці, підійшов до своєї дружини ОСОБА_12 та не випускаючи її з приміщення квартири АДРЕСА_5 , став наносити порізи ножем собі та потерпілій. Зокрема потерпілій наніс поранення в ділянку лівої руки та лівої ноги, спричиняючи в такий спосіб останній фізичні страждання.

Окрім того, утримуючи потерпілу ОСОБА_12 всупереч її волі, блокуючи вихід із приміщенні, протягом двох годин, обвинувачений, наносив останній тілесні ушкодження у вигляді: закритої тупої травми носа з переломом носової кістки зі зміщенням уламків та порушенням функції носового дихання, садна в ділянці носа, ран в ділянках лівого передпліччя, правого стегна та правої гомілки, які відповідно до висновку судово-медичного експерта №456 від 22.09.2021 року, відносяться до легких тілесних ушкоджень, що викликали короткочасний розлад здоров`я; саден в ділянках голови, правої руки, синців в ділянках голови та шиї, грудної клітки, попереку, правої руки, лівого стегна, правої гомілки та лівого передпліччя, крововиливів в ділянках слизової оболонки верхньої та нижньої губ, подряпини в ділянці правого плеча, які відповідно до висновку судово-медичного експерта №456 від 22.09.2021 року, відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_14 , прокурор Окружної прокуратури міста Івано-Франківська ОСОБА_11 та представник потерпілої ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_10 подали апеляційні скарги.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_14 просить скасувати вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2024 року і ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 виправдати за ч.1 ст.162, ч.2 ст.146 КК України. Перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_8 з ч.1 ст. 127 КК України на ч.2 ст.125 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_12 задовольнити частково стягнути з обвинуваченого в її користь завдану їй моральну шкоду в розмірі 20000 гривень. Дослідити усі наявні в матеріалах справи докази та повторно допитати потерпілих і свідків.

В обґрунтування апеляційних вимог посилається на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи. Зокрема, суд не взяв до уваги те, що обвинувачений та потерпілі ОСОБА_13 і ОСОБА_12 є членами однієї сім`ї, а також поза увагою суду залишились показання потерпілої ОСОБА_13 , які могли істотно вплинути на висновки суду. Так, потерпіла ОСОБА_13 вказувала, що її дочка ОСОБА_12 із зятем ОСОБА_8 жили в Португалії, раз в три роки приїжджали до України та в цей час жили, в тому числі, в квартирі, де відбувалися події, вели спільне господарство. Потерпіла мала від зятя ОСОБА_8 довіреність на управління його майном (дві квартири в м.Івано-Франківську), які здавала в оренду, отримані кошти вкладала в ремонт. Разом з тим, судом відхилено клопотання ОСОБА_8 про витребування цих довіреностей на управління майном від потерпілої та приєднання їх до матеріалів справи як докази, що виправдовують його у вчиненні інкримінованих правопорушень, передбачених ч.1 ст. 162, ч.2 ст. 146 КК України. Не прийняв суд до уваги і аналогічні показання свідка ОСОБА_15 щодо проживання в їх квартирі під час перебування в Україні зятя ОСОБА_16 та дочки ОСОБА_17 .

Крім того, сторона захисту вказує на неповноту судового розгляду. Так, згідно Свідоцтва на право власності на житло від 16.10.2000р. квартира АДРЕСА_5 належить на праві спільної сумісної власності не лише потерпілій ОСОБА_13 , а й іншій дочці ОСОБА_18 , яка як власник житла, в яке начебто незаконно проник ОСОБА_8 , потерпілою не визнавалася. Однак, суд безпідставно відхилив клопотання сторони захисту про необхідність ознайомлення з цим Свідоцтвом безпосередньо у судовому засіданні та про допит, у зв`язку з цим, ОСОБА_18 . Незважаючи на те, що Свідоцтво на право власності на житло стороні захисту прокурором в суді для ознайомлення не надавалося, у вироку суду воно фігурує як доказ обвинувачення з посиланням на матеріали справи. При цьому, звукозапис судового засідання не містить відомостей про те, що вказані вище документи були оголошені в судовому засіданні та пред`явлені для ознайомлення учасникам судового провадження, тому такі порушення вимог кримінального процесуального закону є підставами для скасування вироку суду.

Крім того, у вироку суду доказом вини ОСОБА_8 зазначено аудіозапис показань потерпілої ОСОБА_12 , яка допитувалася 31.08.2021 року на підставі ухвали слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 30.08.2021 року. Цей запис відтворювався в судових засіданнях 13.10.2022 року та 14.11.2022 року, під час яких було встановлено, що ОСОБА_12 надавала пояснення про те, що ОСОБА_8 бив її по голові і вона впала до стола, удари наносив тільки рукою, різав себе ножем, зачепив її випадково, коли себе різав, надавав їй допомогу, перемотавши рану. Однак, суд першої інстанції спотворює здобуті відомості і у вироку зазначає, що потерпіла ОСОБА_12 вказує на те, що ОСОБА_8 порізав їй руку та ногу, проте, що це необережна форма вини, замовчує. Також, у вироку зазначається ряд висновків експерта, згідно яких сліди крові, виявлені на місці події на різних об`єктах виключають їх належність потерпілій ОСОБА_12 . При цьому, в основу обвинувального вирок покладено інші недопустимі докази сторони обвинувачення, такі як фото потерпілої без можливості їх прив`язки щодо часу та місця, які здобуто всупереч вимогам КПК.

Сторона захисту не погоджується з кваліфікацією дій обвинуваченого, виходячи із наявних в матеріалах провадження доказів та диспозицій статей КК, які йому інкриміновано. Вважає незаконним та необґрунтованим засудження ОСОБА_8 за ч.1 ст.162, ч.2 ст.146, ч.1 ст.127 КК України. Так, під незаконним проникненням до житла чи іншого володіння особи слід розуміти будь-яке вторгнення у житло, здійснене всупереч волі законного володільця, за відсутності визначених законом підстав чи в порушення встановленого законом порядку. В даному випадку житло належить тещі ОСОБА_13 та її дочці ОСОБА_18 . Проте, ОСОБА_18 потерпілою не визнавалася, будь-які пояснення в рамках даного кримінального провадження не надавала. В даному помешканні обвинувачений під час приїзду в Україну неодноразово проживав зі своєю дружиною ОСОБА_19 та синами, що знайшло своє підтвердження в показаннях ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 .

Вказує на відсутність в діях ОСОБА_8 об`єктивної та суб`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 146 КК України, оскільки потерпіла ОСОБА_19 знаходилася в помешканні своєї матері, ніхто її туди проти її волі не поміщав. Після сварки, яка супроводжувалася нанесенням потерпілій тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості та перекиданням меблів, за нетривалий проміжок часу підозрюваний на прохання потерпілої відчинив двері і допоміг їй пройти через перекинуту шафу в коридор.

Також вважає неправильною кваліфікацію дій ОСОБА_8 за ст. 127 КК України. Вважає, що ОСОБА_8 вчинив кримінальний проступок, передбачений ч.2 ст.125 КК України, а саме заподіяв ОСОБА_12 легкі тілесні ушкодження, що викликали короткочасний розлад здоров`я. Так, із довідки №1645 від 14.08.2021 року вбачається, що потерпіла ОСОБА_12 була оглянута травматологом, який зазначив діагноз: множинні забої м`яких тканин голови та обличчя, різані рани лівого плеча та лівої гомілки. Наявність вказаних тілесних ушкоджень виключає поняття побоїв, ступінь їх тяжкості легкі тілесні ушкодження, що стверджується висновком СМЕ. Обвинувачений не заперечував, що наніс кілька ударів під час сварки своїй дружині рукою. Потерпіла ОСОБА_12 під час допиту підтвердила, що від удару не втрималася на ногах і впала, вдарившись об край стола, а також різані рани в неї утворилися в результаті того, коли її чоловік став наносити собі різані рани і внаслідок необережності зачепив її. При цьому, як кваліфікуючою ознакою зазначено насильницькі дії обвинуваченого, але в чому вони виразилися в обвинуваченні не конкретизовано, а тому і катування в даному випадку відсутнє.

Представник потерпілої ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_10 просить скасувати вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2024 року та ухвалити новий вирок, яким визнати винуватим ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.162, ч.2 ст.146, ч.1 ст.127 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Задовільнити цивільний позов повністю та стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_12 завдану їй моральну шкоду, вчиненням кримінального правопорушення, в розмірі 200000 гривень.

Вважає, що оскаржуваний вирок ухвалено судом помилково, внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, без урахування дійсних обставин справи, що призвело до помилкового застосування ст. 69 КК України, всупереч висновкам ВС ККС.

Не погоджується з висновком суду про наявність пом`якшуючих обставин. Зокрема, звертає увагу на те, що у судовому засіданні обвинувачений вину фактично не визнав. Каяття, яке у судовому засіданні намагався висловити обвинувачений, не можна сприймати як щире. Цілком очевидно, що ніякого осуду своєї поведінки обвинувачений не відчуває, навпаки намагається пояснити та виправдати свою поведінку діями потерпілої (нібито зрадою або поганим словом), що до того ж не є правдою. При цьому, в матеріалах кримінального провадження та у ході судового розгляду відсутні дані на підтвердження того, що обвинувачений, враховуючи наявність цивільного позову, намагався будь-яким чином допомогти потерпілій оговтатися від пережитого, компенсував їй перенесені страждання чи полегшив душевний біль. Завдану потерпілій шкоду, обвинувачений не відшкодував. Крім того, не можна вважати як пом`якшуючу обставину «молодий вік обвинуваченого», оскільки незважаючи на молодість обвинуваченого, сам по собі молодий вік не може бути визнаний пом`якшуючою обставиною.

Вказує, що зі змісту оскарженого вироку вбачається, що суд при призначенні покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України взяв до уваги сумнівні обставини, проте навіть ці обставини жодним чином не впливають на суспільну небезпечність вчиненого ОСОБА_8 діяння та відповідно, не знижують ступінь тяжкості інкримінованого йому злочину. Таким чином, застосування положень ст. 69 КК України щодо ОСОБА_8 є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення засудженому явно несправедливого покарання через м`якість., яке не сприяє його меті виправленню обвинуваченого та попередженню вчення нових злочинів, і яке не можна вважати пропорційним та спів розмірним ступеню тяжкості вчиненого злочину і даним про особу обвинуваченого.

Щодо розміру моральної шкоди, то звертає увагу на те, що нанесення обвинуваченим потерпілій тілесних ушкоджень відбувалось протягом тривалого часу, в умовах позбавлення свободи. Крім того, наявність моральної шкоди обґрунтовується: душевними стражданнями, пережитими потерпілою у зв`язку із самим фактом катувань психічних і фізичних, очікуванні смерті протягом двох годин, позбавленням свободи, болю; у приниженні честі та гідності; душевними стражданнями, пов`язаними з тим що потерпілу з наслідками катувань бачили її близькі.

Прокурор Окружної прокуратури міста Івано-Франківська ОСОБА_11 просить скасувати вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2024 року з підстав істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання: за ч.1 ст.162 КК України 1 рік обмеження волі; за ч.2 ст.146 КК України 2 роки позбавлення волі; за ч.1 ст.127 КК України 3 роки позбавлення волі. На підставі ч.1 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання за сукупністю злочинів у вигляді 3 роки позбавлення волі. У мотивувальній частині вироку вказати, що злочини, передбачені ч.1 ст.162, ч.2 ст.146 та ч.1 ст. 127 КК України в редакції на час вчинення злочину відносяться до нетяжких злочинів. Виключити із мотивувальної частини вироку обставини, що пом`якшують покарання часткове визнання вини, цивільного позову, молодий вік обвинуваченого. В іншій частині вирок залишити без зміни.

Зокрема вказує, що призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції взагалі не вказав, які саме обставини справи або дані про особу він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів і впливають на пом`якшення покарання, тим самим допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Наведені судом обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 статтею 66 КК України не передбачені, проте суд у вироку не вказав мотивів, за яких він визнав вказані обставини пом`якшуючими. Вважає, що не є пом`якшуючою обставиною молодий вік обвинуваченого, оскільки згідно з Законом України «Про сприяння соціальному становленню та розвитку молоді в України», до молоді належать громадяни віком від 14 до 35 років.

Також зазначає, що, призначаючи остаточне покарання за сукупністю злочинів, суд першої інстанції неправильно застосував принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим. Так, за ч.2 ст. 146 КК України суд призначив 2 роки обмеження волі, за ч.1 ст.127 КК України, із застосуванням ч.1 ст. 69 КК України 1 рік позбавлення волі. Відповідно до ч.1 ст. 72 КК України одному дню позбавлення волі відповідають два дні обмеження волі. Таким чином, призначене покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки відповідає 1 року позбавлення волі. Таким чином, суд застосував принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим двох однакових за розміром покарань.

Крім цього, злочини, передбачені ч.1 ст.162, ч.2 ст.146 та ч.1 ст. 127 КК України в редакції на час вчинення злочину відносяться до нетяжких злочинів. Незважаючи на це суд неправильно вказав, що вказані злочини відносяться до нетяжких та тяжкого злочину.

Також судом не враховано обставину, що обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя.

Вважає, що неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність у формі безпідставного застосування ст. 69 КК України сприяло призначенню ОСОБА_8 необґрунтовано м`якого покарання.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_14 підтримали вимоги та доводи апеляційної скарги, заперечили з приводу апеляційних скарг прокурора та представника потерпілої;

- представник потерпілої адвокат ОСОБА_10 підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги, просив залишити без задоволення апеляційну скаргу захисника обвинуваченого;

- прокурор підтримав вимоги своєї апеляційної скарги та заперечив з приводу апеляційної скарги захисника обвинуваченого; не заперечував щодо задоволення вимог апеляційної скарги представника потерпілої.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що зазначених вимог закону суд першої інстанції дотримався в повному обсязі.

Колегія суддів вважає безпідставними апеляційні доводи сторони захисту про те, що судовий розгляд проведено неповно, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи і ґрунтуються на суперечливих і недостатніх, зібраних з порушенням вимог кримінального процесуального закону доказах.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що судом першої інстанції дотримано вимог кримінального процесуального закону, спрямованих на встановлення у провадженні об`єктивної істини.

Суд ретельно перевіряв у судовому засіданні доводи сторони захисту щодо відсутності в діях обвинуваченого ОСОБА_8 складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 146 КК України та щодо необхідності перекваліфікації його дій з ч. 1 ст. 127 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України, та встановив їх повну неспроможність.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини кримінального провадження, навівши такі у вироку, та прийшов до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_8 вчинив: умисні дії, які виразились у незаконному проникненні до житла ОСОБА_13 ; умисні дії, які виразились у незаконному позбавленню волі, що супроводжувалося заподіянням потерпілій ОСОБА_12 фізичних страждань; умисні дії, які виразились у катуванні, тобто в умисному заподіянні сильного фізичного болю, фізичного і морального страждання шляхом нанесення побоїв та інших насильницьких дій з метою примусити потерпілу ОСОБА_12 вчинити дії, що суперечать її волі, а також з метою залякування.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, підтверджується сукупністю достатніх, допустимих, узгоджених між собою доказів, зібраних у встановленому порядку і досліджених судом з дотриманням принципів повноти, всебічності та об`єктивності судового розгляду, яким надана належна правова оцінка.

З показань, наданих ОСОБА_8 в суді першої інстанції слідує, що він не визнав вину у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.162, ч.2 ст.146 КК України, та вважав, що його дії слід кваліфікувати за ч.2 ст. 125 КК України - умисні легкі тілесні ушкодження, що викликали короткочасний розлад здоров`я, що узгоджується із висновком експерта. Зокрема вказував, що протягом останніх двох років, що передували події, яка мала місце 14.08.2021 року, відносини в сім`ї з дружиною ускладнились. Згодом вона втекла з дому. Свої дії та їхні наслідки пояснює глибокою образою на дружину. Прилетівши з Португалії, розумів, що вона переховується у батьків. У квартиру і коридор потрапив через відчинені двері. Меблі пересунув, щоб ніхто не втручався в розмову. Два рази вдарив потерпілу по обличчі та двічі випадково порізав ножем з канцелярського набору, який возив з собою. Цим же ножем різав і себе, навіщо ствердно сказати не може. Кілька разів до нього поступали дзвінки від тестя, свідка ОСОБА_15 , однак не відповідав. Після прибуття поліції намагався проткнути собі живіт, однак не зміг.

Незважаючи на невизнання своєї вини обвинуваченим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, його вина підтверджується наданими стороною обвинувачення належними та допустимими доказами.

Так, на підтвердження встановлених фактичних обставин, суд першої інстанції послався на показання потерпілої ОСОБА_12 , яка була допитана в порядку ст. 225 КПК України, та надала суду пояснення, які зафіксовано на відеозапис, переглянутий в судовому засіданні.

Зокрема, потерпіла ОСОБА_12 надала показання, які свідчать про те, що між нею та її колишнім чоловіком ОСОБА_8 тривалий час виникали конфлікти, під час яких обвинувачений неодноразово чинив щодо неї фізичне та психологічне насилля, спричиняв тілесні ушкодження, що переконало її в необхідності розірвати шлюб про що вона повідомила обвинуваченого Однак, останній агресивно відреагував на її рішення про розлучення та вказав, що наміру розлучатися з нею не має та попередив, що вб`є. Вона просила чоловіка відпустити її добровільно, намагалася з ним про це спілкуватися, однак домовитися не вдалося. З того часу вона стала боятися за своє життя, яке він спотворював своїми вчинками, порушуючи її спокій в дома та на роботі. Усвідомлюючи, що має право на нормальне життя, звернулася за захистом до поліції в Португалії та за їх рекомендацією, до розірвання шлюбу, змінила адресу проживання. Вказувала, що ОСОБА_8 телефонував їй, домовлявся про зустріч, намагався переслідувати її під час ревакцинації. За збігом обставин, в Україні захворіла мати, а тому вона вимушена була повернутися до неї та поселитися в її помешканні, що за адресою: АДРЕСА_6 . 14.08.2021 року, близько 13 години, в той час, коли її мати, яка є власником даної квартири, не зачинивши за собою двері на ключ, вийшла до сусідки, в помешканні появився обвинувачений ОСОБА_8 , який пообіцяв, що будуть помирати двоє. При цьому, витягнув з сумки три ножі (два великі та канцелярський), зняв сорочку і розмахуючи ножем почав різати себе по оголеному торсу, також порізав їй руку та ногу. Крім цього став наносити їй тілесні ушкодження, зокрема: бив по голові і плечах рукою, внаслідок чого падала до підлоги та кухонного стола, пропонував відкрити газ, щоб померти разом. Намагалась його заспокоїти, просила відпустити заради дітей, обіцяла залишитись поряд з ним. Ввесь цей час, двері були зачинені обвинуваченим з середини на защіпку-блокіратор та заблоковані меблями: шафою, столом, стільцями, які він перевернув. Батьки намагалися до неї додзвонитися, обвинувачений один раз по телефону поспілкувався із сусідкою. Після нанесення ряду тілесних ушкоджень, як собі так і потерпілій, а також тривалих прохань останньої, двері розблокував та відкрив добровільно. КШМД в супроводі вітчима була доставлена до МКЛ № 1 Івано-Франківської міської ради, де їй була надана медична допомога.

Вищевказані показання потерпілої є достатньо детальними та послідовними, повністю узгоджуються із іншими доказами в даному кримінальному провадженні та відповідають встановленим судом фактичним обставинам, яким суд надав відповідну правову оцінку.

Зокрема, зі змісту показань потерпілої ОСОБА_12 вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 дійсно незаконно проник до місця проживання потерпілої, всупереч встановленого законом порядку та без згоди потерпілої, незаконно позбавив її волі та з метою залякування здійснив її катування, яке полягало у нанесенні їй побоїв та інших насильницьких дій, внаслідок чого умисно заподіяв потерпілій сильний фізичний біль та моральні і фізичні страждання.

Вищевказані показання потерпілої узгоджуються із даними протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 14.08.2021 року, ОСОБА_12 повідомила, що 14.08.2021 року близько 13 год. 20 хв. перебуваючи в приміщенні квартири АДРЕСА_5 , її чоловік ОСОБА_8 , позбавивши її волі протягом тривалого часу, вказав про свій намір вбити її при цьому нанісши тілесні ушкодження у виглядів синців та саден на обличчі, різаних ран на верхній та нижній кінцівках (а.с.141, 143 том 1).

Показання потерпілої ОСОБА_12 в частині локалізації нанесених їй тілесних ушкоджень, механізму і способу заподіяння тілесних ушкоджень повністю узгоджуються з довідкою КНП ОКЛ Івано-Франківської ОР №1645 від 14.08.2021 року та висновком експерта №456 від 22.09.2021 року.

Так, згідно з довідкою КНП ОКЛ Івано-Франківської ОР №1645 від 14.08.2021 року, потерпіла ОСОБА_12 була оглянута травматологом та нейрохірургом, якими встановлено діагноз: множинні забої м/т голови та обличчя, різані рани лівого плеча та лівої гомілки (а.с.165 том 1).

За змістом висновку експерта у ОСОБА_12 виявлено тілесні ушкодження: закрита тупа травма носа з переломом носової кістки зі зміщенням уламків та порушенням функції носового дихання, садном в ділянці носа, відноситься до легких тілесних ушкоджень, що викликали короткочасний розлад здоров`я; рани в ділянках лівого передпліччя, правого стегна та правої гомілки (про що свідчать наявність рубця у вказаній ділянці), що викликало необхідність проведення операції (первинна хірургічна обробка ран лівого передпліччя та правої гомілки) відносяться до легких тілесних ушкоджень, що викликали короткочасний розлад здоров`я згідно п.4.6. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень; садна в ділянках голови, правої руки, синці в ділянках голови та шиї, грудної клітки, попереку, правої руки, лівого стегна, правої гомілки та лівого передпліччя, крововиливи в ділянках слизової оболонки верхньої та нижньої губи, подряпина в ділянці лівого плеча, відносяться до легких тілесних ушкоджень. Вказані вище тілесні ушкодження можуть відповідати терміну вказаному у постанові.

Закрита тупа травма носа, садна, синці та крововиливи утворилися від дії тупих твердих предметів, могли утворитися як при нанесенні ударів тупими твердими предметами у вказані ділянки тіла, так і при ударах цими ділянками тіла до тупих твердих предметів, подряпина в ділянці правого плеча утворилася від ударно-дотичної чи ковзної дії тупого твердого предмета з обмеженою діючою поверхнею могла утворитися як при нанесенні удару таким предметом у вказану вище ділянку тіла так і при ударі вказаною ділянкою тіла до такого предмета (а.с.179-181 том 1).

Колегія суддів, вважає, що встановлена вищевказаним висновком експерта велика кількість нанесених потерпілій ОСОБА_12 тілесних ушкоджень повністю узгоджується із показаннями потерпілої щодо умисного характеру застосованого до неї насильства та їх наслідків, заподіяння їй фізичних та моральних страждань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає безпідставними доводи про те, що обвинувачений ОСОБА_8 діючи з необережності, випадково заподіяв потерпілій поранення ножем.

При цьому, з матеріалів провадження вбачається, що під час судового розгляду представником потерпілої ОСОБА_12 адвокатом ОСОБА_10 було подано цивільний позов, до якого додано фото з зображеннями потерпілої після події з наявними у неї тілесними ушкодженнями (а.с.30-33 том 1).

Колегія суддів звертає увагу на те, що вищевказані фотографії потерпілої були долучені до матеріалів провадження з метою доведення доводів щодо обґрунтованості цивільного позову і не впливали на висновки суду щодо доведеності вини у вчиненні правопорушень.

Показання потерпілої ОСОБА_12 щодо часу та місця вчинення кримінальних правопорушень, наслідків у виді легких тілесних ушкоджень, повністю узгоджуються з показаннями потерпілої ОСОБА_13 та свідка ОСОБА_15 .

Зокрема, потерпіла ОСОБА_13 в суді першої інстанції показала, що 14.08.2021 року, точного часу не пригадує, вийшла з свого помешкання, що за адресою: АДРЕСА_6 до сусідньої квартири, при цьому дверей не зачинила, оскільки в помешканні залишалась її донька потерпіла ОСОБА_12 , яка напередодні прибула з Португалії, де вона проживала разом із своїм чоловіком обвинуваченим ОСОБА_8 та дітьми однією сім`єю. Коли вона намагалася повернутись до своєї квартири, то двері були уже зачинені. Спроби зателефонувати доньці були невдалими, остання трубки не підіймала, дверей квартири не відчиняла, при цьому із приміщення було чутно крики, у зв`язку з чим вона викликала поліцію. Працівники поліції певний період часу робили спроби потрапити в помешкання та просили обвинуваченого ОСОБА_8 відчинити двері. Після тривалого діалогу працівників поліції, через певний проміжок часу, двері квартири було відчинено з середини, хто саме це зробив їй не відомо, однак донька з квартири вийшла побита та порізана. В квартирі були переставлені та побиті меблі. Припускає, що шафою купе було заблоковано вихід, обстановка в квартирі - порушена. Було викликано КШМД та в супроводі свідка ОСОБА_15 . Її доньку, потерпілу ОСОБА_12 , доставлено до лікувального закладу. Дещо пізніше, зі слів останньої, їй стало відомо, що між нею та чоловіком стався конфлікт з приводу майбутнього розірвання шлюбу. Обвинувачений був категорично проти, попередив, що буде два трупи, маючи на увазі себе та її доньку. Раніше донька про погрози не розповідала, лише натякала, що боїться чоловіка. Обвинувачений ОСОБА_8 про свій приїзд нікого не попереджав, до її помешкання прибув та проник без її відома. На сьогоднішній день відшкодував всі завдані збитки шляхом повернення коштів через іншу доньку. Претензій будь якого характеру щодо обвинуваченого немає. Щодо міри покарання, поклалась на розсуд суду.

Суд обґрунтовано послався на показання потерпілої ОСОБА_13 , оскільки вони повністю узгоджуються із сукупністю інших доказів по справі та доводять неправомірність дій обвинуваченого щодо проникнення до житла та вказують на наслідки незаконних дій обвинуваченого у вигляді неправомірного позбавлення волі потерпілої ОСОБА_12 та її катування.

Показання потерпілої ОСОБА_13 повністю узгоджуються із показаннями свідка ОСОБА_20 , який є чоловіком потерпілої та який показав, що 31.08.2021 року коли повернувся додому з ринку, побачив працівників поліції. Зі слів дружини дізнався, що приїхав обвинувачений ОСОБА_8 , який зачинився в квартирі разом із потерпілою ОСОБА_12 . Працівники поліції більше години не могли зайти до квартири, а тому мали намір вибити двері. Потім потерпіла ОСОБА_12 відчинила їх. Остання була в крові, в квартирі були переставлені та побиті меблі. Супроводжував потерпілу ОСОБА_17 до лікарні, ввесь час перебував із нею. Обвинуваченого в той день не бачив.

Показання потерпілої ОСОБА_21 щодо незаконного проникнення обвинуваченого ОСОБА_8 14.08.2021 року близько 13 год. до її квартири АДРЕСА_5 є послідовними, оскільки про зазначені незаконні дії потерпіла повідомила у своїй усній заяві, яка внесена до протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 14.08.2021 року (а.с.145 том.1).

У колегії суддів немає підстав сумніватись у показаннях потерпілих та свідка, їх показання в своїй сукупності узгоджуються між собою та з письмовими доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження, є чіткими, послідовними й такими, що взаємодоповнюють один одного, тому, на думку колегії суддів, були вірно покладені в основу обвинувального вироку.

Винуватість ОСОБА_8 також підтверджується іншими письмовими доказами у кримінальному провадженні, які відповідають критеріям належності, допустимості та достовірності доказів.

Зокрема, згідно з протоколом огляду місця події від 14.08.2021 року із фототаблицею, - квартири АДРЕСА_7 , зафіксовано, що на внутрішній частині вхідних дверей, на стінах коридору ліворуч та праворуч наявні плями речовини бурого кольору, по всій площі паркетного покриття підлоги в коридорі та кухні наявне нашарування речовини бурого кольору. На підлозі в коридорі розкидані різні речі. На поверхні кухонного набору, а саме під мікрохвильовою пічкою, виявлено два предмети ззовні схожі на кухонні ножі із нашаруванням речовини бурого кольору, а на підлозі поблизу правої стіни відносно входу виявлено предмет ззовні схожий на канцелярський ніж на лезі якого наявне нашарування РБК. У приміщенні кухні виявлено мобільний телефон марки Alcatel та телефон невідомої марки із нашаруванням РБК, рюкзак чорного кольору із особистими речами та документами. За результатами огляду вилучено: три змиви РБК, два предмети схожі на ножі, один предмет схожий на канцелярський ніж, два мобільних телефони, рюкзак чорного кольору із особистими речами (а.с.151-161 том 1).

Відповідно до протоколу огляду місця події від 14.08.2021 року, предметом огляду є коридор хірургічного відділення КНП ЦМКЛ, що по АДРЕСА_8 , де на металевих ношах знаходиться поліетиленовий пакет з одягом: сині матерчасті штани, які просякнуті речовиною бурого кольору по всій поверхні. На поясі є ремінь з матеріалу схожого на шкіру та металевою пряжкою зі слідами РБК; одна пара шкарпеток з полосками зі слідами РБК; матерчасті труси просякнуті РБК; темні туфлі зі шнурками, з матеріалу схожого на шкіру та слідами РБК, які було вилучено (а.с. 162-164 том 1).

Апеляційні доводи захисника про те, що ОСОБА_8 мав право заходити та перебувати в квартирі за адресою АДРЕСА_6 , оскільки вона належить його тещі ОСОБА_13 та її дочці ОСОБА_18 , а також в зазначеній квартирі обвинувачений під час приїзду в Україну неодноразово проживав зі своєю дружиною ОСОБА_12 та синами, колегія суддів вважає безпідставними.

Так, суд першої інстанції дав належну оцінку вказаній позиції захисту обвинуваченого та його показанням та дійшов вірного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України.

Зокрема, судом встановлено, що згідно Свідоцтва на право власності на житло від 16.10.2000 року №6112/136 (а.с.15 том 2), квартира АДРЕСА_5 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_13 та дочці ОСОБА_18 в рівних долях. Станом на 14.08.2021 року обвинувачений та потерпіла ОСОБА_12 спільного господарства не вели, разом не проживали, а отже не були сім`єю в розумінні ч.2 ст. 3 СК України. Крім цього, обвинувачений не заперечував, що не питав у потерпілої ОСОБА_13 дозволу прийти до її квартири. П

Колегія суддів звертає увагу, що з об`єктивної сторони кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 162 КК України, а саме порушення недоторканності житла може бути вчинене, зокрема у формі незаконного проникнення до житла чи іншого володіння особи, під яким слід розуміти будь-яке вторгнення у житло (інше володіння), здійснене всупереч волі законного володільця, за відсутності визначених законом підстав чи в порушення встановленого законом порядку.

Із суб`єктивної сторони злочин характеризується лише прямим умислом. Винуватий усвідомлює, що порушує недоторканність житла громадян шляхом вчинення вказаних вище дій, і бажає їх вчинити.

Закінченим це кримінальне правопорушення є з моменту незаконного проникнення до житла особи. Моментом проникнення до житла потерпілої є дії обвинуваченого у вигляді відкриття дверей та входження до приміщення квартири.

Таким чином, вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення, є закінченим саме з моменту незаконного перетину ним меж квартири потерпілої.

Колегія суддів вважає, що обставини за яких було здійснено проникнення обвинуваченим ОСОБА_8 до житла потерпілої свідчать про незаконність його дій, оскільки останній діяв з прямим умислом, який був спрямований на незаконне проникнення до житла потерпілої та повністю розумів, що діє всупереч волі потерпілої.

Під час апеляційного розгляду не знайшли свого підтвердження і доводи захисника в частині відсутності в діях ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 146 КК України.

Так, диспозиція ч.2 ст.146 КК України передбачає кримінальну відповідальність особи за незаконне позбавлення волі або викрадення людини за кваліфікуючих ознаках, тобто об`єктивна сторона цього злочину передбачає такі діяння: 1) незаконне позбавлення волі; 2) викрадення людини.

Позбавлення волі може полягати у триманні особи в місці, де вона взагалі не бажає або більше не бажає перебувати, або в поміщенні її в місце, яке вона не має змоги вільно залишити, хоча бажає цього.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується прямим умислом: особа усвідомлює, що за законом вона не має права позбавляти волі чи викрадати іншу особу, але бажає це зробити. Мотиви незаконного позбавлення волі можуть бути різними, крім суспільно корисних.

Згідно з показаннями потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та свідка ОСОБА_15 , обвинувачений ОСОБА_8 після проникнення у квартиру АДРЕСА_5 зачинив та заблокував двері квартири, таким чином унеможливив їх відчинення як з середини так і ззовні. Протягом тривалого часу, обвинувачений перебуваючи у вищевказаній квартирі разом із потерпілою, наносив їй численні удари руками в різні ділянки тіла, чим спричинив фізичні страждання. Вищевказані дії були вчинені з метою примусити потерпілу не розлучатись та продовжувати спільно проживати.

Колегія суддів не погоджується з доводами захисника про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 з ч.1 ст. 127 КК України на ч.2 ст. 125 КК України, оскільки дії обвинуваченого по відношенню до потерпілої були направлені не лише на нанесення тілесних ушкоджень, а носили характер катування, що виразилося в грубому порушенні її прав та свобод, передбачених ст.ст. 3, 28 Конституції України, згідно з якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, та ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність.

На думку колегії суддів, обвинувачений ОСОБА_8 піддавав потерпілу ОСОБА_12 протягом тривалого проміжку часу саме катуванню, з метою досягнення бажаного для себе результату, шляхом нанесення протягом тривалого проміжку часу систематичних та численних тілесних ушкоджень, які викликали сильний біль, образу, що в комплексі завдали сильного фізичного болю та морального страждання.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції відповідно до ст. 94 КПК України оцінено кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, їх обґрунтовано покладено в основу обвинувального вироку. У вироку суду наведені обґрунтовані висновки та докладні мотиви прийнятого процесуального рішення, а також доведення вини обвинуваченого ОСОБА_8 поза розумним сумнівом у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.162, ч.2 ст.146, ч.1 ст.127 КК України, з чим погоджується і колегія суддів під час апеляційного перегляду провадження.

Проаналізувавши апеляційні доводи обвинуваченого та сторони захисту, колегія суддів вважає, що підстав, передбачених ст. 409 КПК України для скасування вироку суду вони не містять, під час апеляційного перегляду провадження таких підстав судом не встановлено.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції не погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора та представника потерпілої щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання особі обвинуваченого та тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень внаслідок м`якості.

Згідно з ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

У відповідності до загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Постановою Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» визначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання.

Відповідно до ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Колегія суддів вважає, що вказані вимоги кримінального Закону судом першої інстанції були виконані в повному обсязі, а висновки суду належним чином мотивовані.

Так, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винного, зокрема те, що він раніше не судимий, розлучений, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, та наявність обставин, що пом`якшують покарання та обтяжують покарання.

Суд також прийняв до відома висновок досудової доповіді органу пробації, відповідно до якого, виправлення ОСОБА_8 без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити небезпеку для суспільства, у тому числі окремих осіб. У разі, якщо суд дійде висновку про можливість звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, орган пробації вважає за доцільне покладення обов`язків: попросити публічно пробачення у потерпілої; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Зокрема, суд першої інстанції обґрунтовано визнав обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого - часткове визнання вини, цивільного позову, молодий вік обвинуваченого, а обставиною, що обтяжує покарання суд визнав вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя.

При цьому, колегія суддів не погоджується з твердженнями прокурора та представника потерпілої про безпідставне врахування молодого віку обвинуваченого як обставини, яка пом`якшує покарання, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 66 України при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Враховуючи всі вищенаведені обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, особу винного, його ставлення до вчиненого, висновок органу пробації, позицію прокурора, потерпілої ОСОБА_12 , представників потерпілих, захисника, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 не можливе без ізоляції від суспільства, однак, до нього можливо застосувати вимоги ч.1 ст.69 КК України, визначивши йому основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.1 ст.127 КК України у виді позбавлення волі, та в межах санкцій ч.1 ст.162, ч.2 ст.146 КК України у вигляді обмеження, призначивши остаточне покарання за сукупністю злочинів на підставі ч.1 ст.70 КК України, у вигляді позбавлення волі.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 127 КК України, виконав вимоги ч. 1 ст. 69 КК України, навів достатні мотиви прийняття такого рішення, обґрунтував свої висновки стосовно того, що визнані судом у вироку обставини, які пом`якшують покарання, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та перебувають в такому співвідношенні одна з одною, що можна впевнено стверджувати про необхідність призначення обвинуваченому м`якшого покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 1 ст. 127 КК України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано застосував принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, оскільки виходячи зі змісту вимог ст.51 КК України, якою законом встановлені види кримінальних покарань за ступенем своєї суворості, необхідно прийти до висновку, що покарання у виді позбавлення волі за своїм видом є більш суворим покарання ніж покарання у виді обмеження волі.

Колегія суддів вважає, що при визначенні суворості покарання необхідно враховувати не тільки його розмір, а також приймати до уваги вид кримінального покарання, який призначений судом. За таких обставин, враховуючи суворість виду покарання, колегія суддів вважає, що покарання у виді одного року позбавлення волі за своїм видом є більш суворим покаранням ніж два роки обмеження волі.

Колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання в повній мірі відповідає тяжкості вчинених злочинів та особі обвинуваченого, є справедливим, достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, в зв`язку з чим не вбачає підстав для призначення більш суворого покарання.

Доводи прокурора про те, що вчинені ОСОБА_8 злочини, передбачені ч.1 ст. 162, ч.2 ст. 146, ч.1 ст. 127 КК України відносяться до нетяжких злочинів, проте суд у вироку вказав, що вказані злочини відносяться до нетяжких та тяжкого злочину, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки судом при призначенні покарання правильно враховано ступінь тяжкості вчинених злочинів та призначено покарання в межах санкцій інкримінованих статей кримінального закону.

Таким чином, переконливих доводів, які б не були враховані судом першої інстанції та спростовували його висновки у частині достатності призначеного ОСОБА_8 покарання, прокурором та представником потерпілої в апеляційних скаргах не наведено.

Щодо доводів апеляційної скарги представника потерпілої в частині збільшення суми стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої моральної шкоди, а саме збільшення суми відшкодовування до 200 000 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Так, ч. 5 ст. 128 КПК України визначено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Частиною 1 статті 129 КПК України визначено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною першою статті 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Як роз`яснено у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як вбачається з вироку, вказані вимоги закону судом першої інстанції були дотримані в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримуючись принципів справедливості, співрозмірності та реальності виконання судового рішення, частково задовольняючи цивільний позов потерпілої ОСОБА_12 , дійшов до вірного висновку про необхідність і достатність стягнення з обвинуваченого в рахунок відшкодування моральної шкоди суми в розмірі 100 000 грн.

Вказаний розмір стягнення є співрозмірним завданій шкоді, справедливим за розміром, з врахуванням характеру завданих тілесних ушкоджень, глибини душевних переживань та страждань потерпілої, а також матеріального становища як потерпілої, так і обвинуваченого.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і апеляційних підстав для його скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст. 376,404,405,407,418,419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 , представника потерпілої ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_10 , прокурора Окружної прокуратури міста Івано-Франківська ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2024 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5