Справа № 168/411/21 Провадження №11-кп/802/277/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

представника потерпілої - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000105 від 28.04.2021, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_8 , прокурора, представника потерпілої ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_9 на вирок Старовижівського районного суду Волинської області від 28 серпня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Глухи Старовижівського району Волинської області, який зареєстрований в АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , з вищою освітою, громадянина України, пенсіонера, одруженого, раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та призначено покарання у виді 2 (двох) місяців арешту.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з моменту його затримання.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на корить потерпілої ОСОБА_10 у відшкодування матеріальної шкоди - 462,33 грн., у відшкодування моральної шкоди -10000 грн., а разом - 10462,33 грн.

Також вироком вирішено долю речових доказів.

Так, згідно з вироком суду ОСОБА_11 визнаний винним і засіджений за те, що 27 квітня 2021 року близько 15 год. 20 хв., знаходячись на подвір`ї будинку АДРЕСА_2 , під час раптово виниклого словесного конфлікту з ОСОБА_10 , усвідомлюючи значення і суспільно-небезпечний характер власних дій, керуючись метою заподіяння тілесних ушкоджень, підійшов до потерпілої та умисно наніс їй держаком господарських вил не менше п`яти ударів по спині, правому плечі, лівій руці в ділянці кисті, внаслідок чого ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді гематоми правого плечового суглобу, правого плеча, гематоми тильної поверхні лівої кисті, гематоми зовнішньої поверхні нижньої третини лівого передпліччя, променево зап`ястного суглобу, гематоми лівої лопатки, які згідно п.2.3.3 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив дії, які виразились в умисному нанесенні легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

У поданих апеляційних скаргах:

- Обвинувачений та його захисник просять скасувати оскаржений вирок та закрити провадження щодо ОСОБА_7 , оскільки вважають, що він є незакнним через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушенням вимог кримінального-процесуального закону. Мотивами апеляцій є те, що на переконання обвинуваченого та його захисника, суд безпідставно визнав постанову про продовження строку досудового розслідування від 30.06.2021 допустим доказом і, при цьому послався на дві різних обставини, які суперечать одна одній. Так, суд зазначив, що у підготовчому судовому засіданні 21.02.2022 прокурор надав суду вказану постанову та водночас в іншому абзаці вироку зазначив, що постанова від 30.06.2021 знаходилася в матеріалах даного провадження, з нею ознайомлювалися на стадії досудового розслідування потерпіла та її представник. Тому, не зрозуміло коли, на думку суду, в матеріалах кримінального провадження з`явилася вказана постанова. Також сторона захисту звертає увагу на недопустимість як доказу висновку судово-медичної експертизи, оскільки медична документація була надана самою потерпілою, вона не оглядалася слідчим, не приєднувалася до матеріалів кримінального провадження, не визнавалася речовим доказом та сторона захисту була позбавлена можливості ознайомитися з вказаною документацією. На думку апелянтів, є ряд питань, які судом не встановленні та не усунуто розбіжності, зокрема, чи тілесні ушкодження нанесені потерпілій потягли засобою короткочасний розлад здоров`я. Однак, суд безпідставно не допитав судово-медичних експертів ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , відмовив у задоволенні клопотання про огляд місця події. Крім того, обвинувачений у своїй апеляційній скарзі також акцентує увагу, що, на його думку, головуючий суддя упереджено проводила розгляд кримінального провадження стосовно нього, всупереч вимог закону винесла незаконне та необґрунтоване рішення. Вважає судом безпідставно взято до уваги неправдиві показання потерпілої, свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 . З огляду на наведене, обвинувачений та його захисник вважають, що належних та допустимих доказів вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України в судовому засіданні не здобуто.

- Прокурор не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, подав апеляційну скаргу на вирок у зв`язку із істотним порушенням вимог закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. На переконання сторони обвинувачення, судом першої інстанції при ухваленні вироку не дотримано норм матеріального права, що потягнуло застосування до останнього явно недостатніх заходів примусу, внаслідок їх м`якості. Таким чином, суд за відсутності належних підстав та достатнього обгрунтування призначив ОСОБА_7 покарання у виді 2 місяців арешту, не вказавши при цьому чому саме такий строк покарання буде дієвим і достатнім у розумінні ст.50 КК України. При цьому, суд формально у вироку вказав на врахування тяжкості кимінального правопорушення, однак не надав належної правової оцінки конкретним обставинам вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, характеру суспільної небезпечності вчиненного кримінального правопорушення, не врахував ставлення самого обвинуваченого до своїх злочинних діянь та їх наслідків. На думку прокурора, ураховуючи вік обвинуваченого і його освітній рівень, а, відтак, і сформовані упродовж життя моральні цінності, що ОСОБА_7 є конфліктним, агресивним, характер його поведінки, категоричне заперечення своєї винуватості, вказують на те, що призначене оскаржуваним вироком покарання вочевидь не виправить світогляд і поведінку обвинуваченого та не убезпечить від вчинення повторних кримінальних правопорушень. З урахуванням наведених обставин, на думку прокурора, обвинуваченому необхідно призначити більш суворе покарання, тому оскаржений вирок просить скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та призначити йому покарання у виді арешту на строк 5 місяців.

16 квітня та 19 червня 2024 року прокурор подав зміни та доповнення до апеляційної скарги, де зазначає, що апеляційна скарга підтримується, однак виникла необхідність у змінах і доповненнях. Зазначає про те, що на момент вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України (в редакції Закону №2617-VІІІ від 22.11.2018) санкція норми закону передбачала покарання, окрім іншого - у виді арешту. Відповідно до вироку, що оскаржується ОСОБА_7 засуджено до покарання у виді арешту на строк 2 місяці. Однак, 28.03.2024 набрав чинності Закону України №3342-ІХ від 23.08.2023, яким внесено зміни до КК України і, зокрема у ст.60 та визначено, що покарання у виді арешту полягає в триманні засудженого військовослужбовця в умовах ізоляції на гауптвахті і встановлюється строк від 1 до 6 місяців. Таким чином, покарання у виді арешту підлягає застосуванню виключно до військовослужбовців, які відбувають таке покарання на гауптвахті. Водночас, вказаним Законом №3342-ІХ від 23.08.2023 КК України доповнено ст.59-1, яка визначає основний вид покарання у виді апробаційного нагляду. Поряд з цим, внесено зміни до санкції ч.2 ст.125 КК України та передбачено покарання фактично замість арешту, пробаційний нагляд на срок до 2 років. З огляду на те, що ОСОБА_7 не являється військовослужбовцем, та те, що із санкції ч.2 ст.125 КК України виключено покарання у виді арешту, то на даний час відсутні законодавчі підстави для призначення йому покарання у виді арешту. Так як у з урахуванням положень ст.ст.5, 51 КК України покарання у виді пробаційного нагляду є менш суворим покаранням ніж покарання у виді арешту чи обмеження волі, то Закон №3342-ІХ від 23.08.2023 поліпшує становище обвинуваченого, і тому до нього може бути застосований при призначенні покарання. Таким чином, оскільки ОСОБА_7 вину у вчиненні злочину не визнав, не розкаявся, потерпіла наполягала на суворому покаранні, за місцем проживання характеризується негативно, постійно перебуває у конфліктних відносивнх з сусідами, то наявні підстави для призначення покарання за ч.2 ст.125 КК України у виді пробаційного нагляду з покладенням обов`язків, передбачених ст.59-1 КК України. Крім того зазначає про те, що є підстави для звільнення обвинуваченого від призначеного покараня на підставі ст.49, ч.5 ст.74 КК України. Посилаючись на це, прокурор просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України і призначити покарання у виді 2 років пробаційного нагляду з покладенням обов`язків, передбачених ст.59-1 КК України. На підставі ст.49, ч.5 ст.74 КК України звільнити ОСОБА_7 від призначеного покарання за ч.2 ст.125 КК України. В решті вирок залишити без змін.

Окрім того, 19 червня 2024 року до початку апеляційного розгляду прокурором знову ж подано письмові зміни і доповнення до апеляційної скарги, у яких він посилаючись на положення ст.49 КК України, просить закрити кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_7 звільнивши його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

- Представник потерпілої вказує, що потерпіла незгідна з оскарженим вироком з огляду на призначення обвинуваченому надто м`якого покарання, необґрунтованого зменшення розміру стягнутої з обвинуваченого моральної шкоди, а також хибе вирішення долі речового доказу, і тому вважає його незаконним, необґрунтованим та таким, який ухвалений із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Представник потерпілої наголошує, що в момент отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_10 перенесла значний фізичний біль, пережила емоційний стрес, який супроводжувався почуттями образи, приниження гідності, тривоги, а також страху за своє життя. Обвинувачений і під час судового розгляду неодноразово ображав, зневажливо ставився до потерпілої, жодного разу не висловив співчуття, не вибачився перед потерпілою, що доводить факт приниження гідності ОСОБА_10 . Натомість суд без належного встановлення всіх обставин кримінального провадження, зменшив розмір моральної шкоди, формально обґрунтовуючи це вимогами розумності та співмірності. Крім того, потерпіла категорично не згідна з призначеним ОСОБА_7 покаранням, оскільки, на її думку, воно надто м`яке та не відповідає особі обвинуваченого.

У поданих змінах та доповненні до апеляційної скарги представник потерпілої зазначає, що мотиви апеляційної скарги підтримує, однак виникла необхідність змінити апеляційні вимоги, оскільки в тексті апеляційної скарги ставиться питання про погіршення становища обвинуваченого. Таким чином, потерпіла сторона просить прийняти зміни та за результатом розгляду їх апеляційної скарги, оскаржуваний вирок в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, вирішення цивільного позову потерпілій про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої кримінальним проступком, а також вирішення долі речового доказу, - скасувати та ухвалити новий. Призначити ОСОБА_7 покарання у виді арешту на строк 5 місяців. Цивільний позов ОСОБА_10 задовольнити в повному обсязі. Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 майнову шкоду в розмірі 462,33 грн, моральну шкоду в розмірі 20000 грн. Речовий доказ господарські вила, що передані на зберігання ОСОБА_7 , конфіскувати. В іншій частині залишити вирок без змін.

Окрім того, представник потерпілої подав заперечення на апеляційну скаргу сторони захисту, в якому просить залишити її без задоволення, оскільки викладені в ній доводи є необґрунтованими, надуманими, голослівними і такими, що не заслуговують на увагу. На думку представника потерпілої, обвинувачений не надав суду першої інстанції жодного доказу, який би підтвердив неправдивість показань свідків чи існування сумнівів у їх доброчесності чи підстав наводити завідомо неправдиві відомості перед судом.

Прокурор в судовому засіданні підтримала заявлене у поданих змінах до апеляційної скарги клопотання про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України та просила його задовольнити.

Обвинувачений та його захисник в судовому засіданні вважали, що є підстави для звільнення ОСОБА_7 від криміанльної відповідальності на підставі ст.49 КК України та закриття криміанльного провадження, про що і просили суд заявивши відповідне клопотання.

Представник потерпілої також вважав про наявність на даний час передбачних законодавством підстав для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності згідно норм ст.49 КК України.

Потерпіла будучи повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилась, однак подала клопотання про проведення судового засідання у її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи поданих апеляційних скарг сторони захисту та сторони обвинувачення, доповнень і змін до них, їх позиції щодо своїх та інших скарг із поданими доповненнями і змінами, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.4 ст.286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Змінені доводи апеляційної скарги прокурора, а також клопотання обвинуваченого та його захисника про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України та закриття криміанльного провадження є обґрунтованими з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.125 КК України, в якому обвинувачуються ОСОБА_7 , вчинено 27 квітня 2021 року.

За положеннями ст.12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.125 КК України відноситься криміанльного проступку.

Статтею 49 КК України визначені підстави для звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. У п.2 ч.1 цієї норми передбачено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років .

На момент розгляду цього кримінального провадження апеляційний судом 19.06.2024, у даному кримінальному провадженні, строки визначені п.2 ч.1 ст.49 КК України, минули, тобто пройшло понад три роки. При цьому, перебіг строків давності не зупинявся і не переривався.

Підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є притягнення особи як обвинуваченого та згода обвинуваченого на таке звільнення від кримінальної відповідальності.

Обвинувачений ОСОБА_7 погодився на звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України.

З огляду на відсутність даних про ухилення обвинуваченого від слідства та суду, про притягнення його до кримінальної відповідальності, а також й будь-яких заперечень обвинуваченого проти звільнення від кримінальної відповідальності та закриття у зв`язку з цим кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.125 КК України на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України, - у зв`язку із закінченням строків давності.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.284 КПК України, кримінальне провадження закривається у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Положеннями ст.417 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст.284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Водночас, слід зазначити, що за положеннями ст.129 КПК України суд наділений правом вирішення цивільного позову у кримінальному провадженні лише при ухваленні вироку або постановленні ухвали про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.

Тому, у випадку звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України та закриття кримінального провадження, цивільний позов у кримінальному провадженні не підлягає вирішенню по суті, а вимоги потерпілого можуть бути вирішені у порядку цивільного судочинства, оскільки закриття кримінального провадження на підставах, зазначених у п.1 ч.2 ст.284 КПК України, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду.

З урахуванням того, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 підлягає закриттю на нереабілітуючих підставах, потерпіла сторона має право звернутися до суду з позовом про відшкодування заподіяної шкоди у порядку цивільного судочинства.

Отже, беручи вищенаведені обставини, апеляційний суд за наслідками апеляційного розгляду вважає за необхідне скасувати вирок Старовижівського районного суду Волинської області від 28.08.2023, звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.125 КК України на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України, - у зв`язку з закінченням строків давності, та закрити кримінальне провадження, залишивши без розгляду цивільний позов у провадженні.

Такий підхід до вказаного питання узгоджується із раніше висловленою правовою позицією касаційного суду, яка зазначена в постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24.05.2018 у справі №531/2332/14-к.

Долю речових доказів слід вирішити відповідно до положень ст.100 КПК України.

Таким чином, змінена апеляційна скарга прокурора, клопотання обвинуваченого та його захисника, підлягають задоволенню.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_8 , та апеляційну скаргу прокурора, про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України та закриття кримінального провадження задовольнити.

Вирок Старовижівського районного суду Волинської області від 28 серпня 2023 року щодо ОСОБА_7 скасувати.

Звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.125 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст.49 КК України та на підставі ст.417 КПК України кримінальне провадження закрити.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 залишити без розгляду.

Речовий доказ господарські вила, які передані на зберігання обвинуваченому ОСОБА_7 , залишити в розпорядженні останнього.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом.

Головуючий

Судді