ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №630/101/24 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-сс/818/334/24 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: арешт майна
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

-головуючого ОСОБА_2 ,

-суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

-за участі секретаря ОСОБА_5 ,

-представника власника майна ОСОБА_6 ,

-власника майна ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові матеріали за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Люботинського міського суду Харківської області від 20 лютого 2024 року,-

УСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою слідчого судді клопотання прокурора Харківської окружної прокуратури Харківської області про арешт майна, по кримінальному провадженню № 0000096 від 05 лютого 2024 року за ознаками кримінальних правопорушень - злочинів, передбачених ч. 1 ст. 301, ч. 3 ст. 301 КК України, задоволено та накладено арешт на вилучене 15 лютого 2024 року в період часу з 10-54 год. до 14-01 год. під час обшуку за місцем ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у тимчасовій споруді МАФ « ІНФОРМАЦІЯ_2 », яка розташована поряд із будівлею за адресою: АДРЕСА_1 , за координатами: 49.9407518, НОМЕР_1 , майно, а саме:

- мобільний телефон ТМ «iPhone 13 Pro» в корпусі зеленого кольору, з IMEI НОМЕР_2 , IMEI-2 НОМЕР_3 , з сім-кратою мобільного оператора «Водафон» з номером НОМЕР_4 ;

- ноутбук ТМ «Samsung», модель R-510, в пластмасовому корпусі чорного і червоного кольорів, зі слідами потертостей з зарядкою до нього;

- системний блок в металевому корпусі та пластмасовими елементами з позначенням «Спецвузавтоматика»

В апеляційній скарзі представник власника майна ОСОБА_6 просить ухвалу слідчого судді скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні клопотання про арешт майна і зобов`язати т.в.о. старшого слідчого СВ поліції №2 Харківського РУП №1 в Харківській області повернути вилучене майно.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що прокурором не надано доказів на підтвердження дотримання ним 48 годинного строку, визначеного ст.171 КПК України, з моменту проведення обшуку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, власника майна та його представника, які підтримали апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів судового провадження вбачається, відділенням поліції № 2 Харківського районного управління поліції № 1 ГУНП в Харківській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000096 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.301, ч.3 ст.301 КК України.

З клопотання слідчого про арешт майна вбачається, що 15 лютого 2024 року на підставі ухвали слідчого судді Люботинського міського суду Харківської області проведено обшук за місцем роботи ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у тимчасовій споруді МАФ « ІНФОРМАЦІЯ_2 », яка розташована поряд із будівлею за адресою: АДРЕСА_1 , за координатами: 49.9407518, НОМЕР_1 , де було виявлено та вилучено мобільний телефон ТМ «iPhone 13 Pro» в корпусі зеленого кольору, з IMEI НОМЕР_2 , IMEI-2 НОМЕР_3 , з сім-кратою мобільного оператора «Водафон» з номером НОМЕР_4 , що належить ОСОБА_7 ; ноутбук ТМ «Samsung», модель R-510, в пластмасовому корпусі чорного і червоного кольорів, зі слідами потертостей з зарядкою до нього, що належить ОСОБА_7 ; та системний блок в металевому корпусі та пластмасовими елементами з позначенням « ОСОБА_8 », що належить ОСОБА_7 .

Постановою слідчого від 15 лютого 2024 року вилучені під час обшуку речі і предмети визнані речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000096 від 03 квітня 2023 року.

Також у клопотанні прокурора зазначено, що усі вилучені предмети визнані речовими доказами і мають істотне значення для досудового розслідування, оскільки могли зберегти на собі сліди злочину та можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що підлягають встановленню у кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 98 КПК України матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом є речовими доказами по справі. Якщо документи містять зазначені вище ознаки, вони теж є речовими доказами.

Згідно до п.1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Так, ч.2 ст.170 КПК України передбачає, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно до ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Як вбачається з ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Задовольнивши клопотання слідчий суддя дійшов висновку, що прокурором доведено необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом 2 ч.1 ст. 170 КПК України.

З матеріалів вбачається, що є достатні підстави вважати, що майно вказане в клопотанні відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України, а посилання представника власника майна про зворотне є безпідставними.

Окрім того, арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження.

Згідно зі ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, окрім іншого, правову підставу для арешту майна та можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні у разі арешту майна з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.

При розгляді клопотання про арешт майна, слідчим суддею дотримані вимоги ч. ч. 2, 4 ст. 173 КПК України та ст. 172 КПК України, зміст ухвали слідчого судді в цілому відповідає вимогам ч. 5 ст. 173 КПК України.

Мотиви прийнятого рішення слідчим суддею викладені в мотивувальній частині ухвали, з чим погоджується і апеляційний суд.

Відповідно до порядку, передбаченого ст. 174 КПК України, арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Європейський суд з прав людини, неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь та на рішення ЄСПЛ у справі «Новоселецький проти України» (Заява №47148/99, рішення від 22.02.2005, остаточне рішення від 22.05.2005) Європейський суд з прав людини вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар.

Відповідно до пунктів 69, 73 рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Всі інші питання - фактичні обставини кримінального провадження, питання винності чи не винності в скоєнні кримінальних правопорушень, вірності кваліфікації, а також питання належності, допустимості, достовірності доказів вирішуються під час іншої стадії кримінального процесу - судовому провадженні під час розгляду справи по суті в суді першої інстанції.

Твердження представника власника майна про звернення прокурором поза визначеним абз.2 ч.5 ст.171 КПК України, 48 годинним строком на звернення до суду з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна, є безпідставними.

Відповідно до матеріалів провадження, а саме штампу поштової служби на конверті, прокурор подав клопотання про накладення арешту на майно, по кримінальному провадженню № 0000096 від 05 лютого 2024 року за ознаками кримінальних правопорушень - злочинів, передбачених ч.1 ст.301, ч.3 ст.301 КК України, 17 лютого 2024 року, тобто у передбачений законом 48 годинний строк з дня проведення обшуку від 15 лютого 2024 року.

Крім того, згідно правових висновківВерховного Суду, викладених у постанові від 23.01.2020 року у справі № 457/1485/13-к, провадження № 51-4881км19, згідно ч.5 ст.171 КПК України щодо тимчасово вилученого майна слідчим подається клопотання про його арешт або таке - повертається особі, в якої було вилучено. Щодо речей та документів, на відшукання яких надано дозвіл в ухвалі про проведення обшуку, то накладення на них арешту КПК України не передбачає.

Також, з узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування» вбачається, що слідчим суддям необхідно ретельно оцінювати підстави віднесення певного майна до категорії тимчасово вилученого в розумінні ст. 167 КПК, оскільки вони залежать від процесуального порядку його одержання органом досудового розслідування. Зокрема, такий порядок регламентовано положеннями п. 6 ч. 2 ст. 235 та ст. 236 КПК, згідно з якими ухвала слідчого судді про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи повинна містити відомості про речі, документи або осіб, для виявлення яких проводиться обшук. Обшук на підставі ухвали слідчого судді повинен проводитися в обсязі, необхідному для досягнення мети обшуку. На підставі ч. 7 ст. 236 КПК при обшуку слідчий, прокурор має право оглядати і вилучати речі та документи, які мають значення для кримінального провадження. Вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном. Таким чином, стосовно вилученого під час обшуку майна, яке не було включено до відповідного переліку, передбаченого в ухвалі слідчого судді, слідчий, прокурор повинні вносити клопотання в порядку і строки, встановлені ч.5 ст.171 КПК, а стосовно майна, яке було включене до переліку, щодо якого здійснювався обшук не зумовлює необхідності додаткового накладення арешту на таке майно в порядку ч.5 ст.171 КПК України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає ухвалу слідчого судді обґрунтованою та належним чином мотивованою і підстав для її скасування, за доводами апеляційної скарги не вбачає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419, 423 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Ухвалу слідчого судді Люботинського міського суду Харківської області від 20 лютого 2024 року про накладення арешту на майно по кримінальному провадженню № 0000096 від 05 лютого 2024 року за ознаками кримінальних правопорушень - злочинів, передбачених ч. 1 ст. 301, ч. 3 ст. 301 КК України -залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді