ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа № 201/1055/24
Провадження №1-кс/201/368/2024
УХВАЛА

іменем України

06 березня 2024 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі:

головуючого слідчого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю:

заявника - ОСОБА_3 ,

представника заявника адвоката ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

слідчого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська у м. Дніпрі скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого СВ ВП №5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_6 від 05 січня 2024 року про закриття кримінального провадження №0000123 від 05 лютого 2015 року, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з даною скаргою на постанову слідчого СВ ВП №5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_6 від 05 січня 2024 року про закриття кримінального провадження №0000123 від 05 лютого 2015 року.

В обґрунтування своєї скарги ОСОБА_3 посилається на те, що він є законним представником ОСОБА_7 в усіх державних установах на підставі довіреностей НРН № 086202 від 04.10.2021 року, ННО № 148318 від 26.12.2018 року та НВС №171151 від 28.12.2015 року.

В зазначеному кримінальному провадженні 26.10.2015 було проведено будівельну - технічну експертизу по будівлі магазину за адресою: АДРЕСА_1 , (раніше АДРЕСА_2 ), якою встановлено вартість зазначеного магазину 9 876 429 гривен, чим, на переконання заявника, встановлено розмір збитків ОСОБА_7 в сумі 4 938 214 грн., яких він зазнав виходячи з наступного.

У відповідності з наявними в матеріалах кримінального провадження №0000123 доказами, документами і фактичними даними, ОСОБА_7 , згідно договору дарування від 09.12.2008 року, посвідченого Державним нотаріусом першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори і зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 10-4153, є власником частини будівлі магазину, за адресою: АДРЕСА_1 , (раніше АДРЕСА_2 ).

21.03.2011 року, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вступили в злочинну змову, без повідомлення ОСОБА_7 та без його участі, в Індустріальному районному суді міста Дніпропетровська розглянув позов ОСОБА_8 , про визнання недійсним Договору дарування частини будівлі магазину від 09.12.2008 року, задовольнив цей позов і, визнавши недійсним зазначений договір дарування, позбавив тим самим ОСОБА_7 права власності на частину будівлі магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , передавши його у власність ОСОБА_8 .

20.06.2011 року ОСОБА_9 маючи злочинний умисел, отримавши незаконне рішення судді Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 21.03.2011 року, звернулася до КП ДМБТІ Дніпропетровської області з заявою про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_7 на частину будівлі магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , (раніше АДРЕСА_2 ), 12.07.2011 року було скасоване право власності вищезазначеного об`єкту, про що ОСОБА_7 нічого не знав.

Дізнавшись про порушення свого права власності, ОСОБА_7 31.05.2012 року звернувся до Апеляційного суду Дніпропетровської області з оскарженням рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 21.03.2011 року. 08.06.2012 року винесена ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області в якій зазначено про день розгляду апеляційної скарги ОСОБА_7 , а також, що ОСОБА_9 не було надано повноважень ведення справи в суді та участі у судових засіданнях.

Під час судового розгляду Апеляційним судом скарги ОСОБА_7 встановлено, що з метою заволодіння належною йому частиною будівлі магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_8 з своєю рідною донькою ОСОБА_9 , остання, не маючи від ОСОБА_7 ніяких повноважень та не повідомляючи ОСОБА_7 про свої дії, прийшла в Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська, заявивши, що ОСОБА_7 начебто уповноважив її представляти інтереси в суді, і надала суду копію довіреності № 12554 від 24.10.2008 року, начебто видану ОСОБА_7 , набувши таким чином статус представника ОСОБА_7 . При цьому ОСОБА_9 визнала надуманий позов свого батька ОСОБА_8 і погодилась з відчуженням належної ОСОБА_7 частини будівлі магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

21.08.2012 року рішенням Апеляційного Суду справа № 0417/2-1116/12 провадження № 22 ц/ 490/6977/12, чітко зазначено, що суддя першої інстанції порушив вимоги ст.44 ЦПК України та ст.237, ст.224 ЦК України, допустив до участі по справі в якості представника відповідача особу, у якої не було на це повноважень, довіреність яку ОСОБА_9 надала суду, не надавала права бути представником сторони в судових процесах. Саме до такого висновку прийшов Апеляційний суд Дніпропетровської області, який своїм рішенням від 21.08.2012 року скасував рішення судді Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 21.03.2011 року.

Також заявник звернув увагу на те, що ОСОБА_8 рішенням Апеляційного Суду від 21.08.2012 року відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації та визнання права власності рішення вступило в законну силу.

Таким чином, згідно рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.08.2012 року право власності на частку будівлі магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 залишилось за ОСОБА_7 .

06.09.2012 року ОСОБА_7 отримавши рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.08.2012 року яке вступило у законну силу, подав оригінал зазначеного рішення суду до КП ДМБТІ , щоб не проводили без його дозволу дій з реєстрації та відчуження частині будівлі магазину, розташованого за адресою: : АДРЕСА_1 , (раніше АДРЕСА_2 ).

Але стало відомо, що 29.10.2008 року та 16.12.2008 року, ОСОБА_9 підробила і подала до Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» заяви на отримання інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно для дарування від імені ОСОБА_7 зазначеного майна. На підставі цих підроблених заяв які зареєстровані в КП ДМБТІ ОСОБА_9 якимсь чином отримала Витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно №21425139 від 26.12.2008 року щодо належного магазину розташованого за адресою АДРЕСА_3 .

В подальшому зазначений витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, а також копію довіреності №12556 від 24.10.2008 року ОСОБА_9 і ОСОБА_8 використали в Індустріальному районному суді міста Дніпропетровська, як доказ недійсності Договору дарування частини будівлі магазину від 09.12.2008 року.

24.05.2016 року заявник зробив запит до КП «ДМБТІ», чи зверталася ОСОБА_9 з довіреністю для дарування від імені ОСОБА_7 за витягом для дарування №21425139 від 26.12.2008 року нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 . На що 27.05.2016 року отримав офіційну відповідь, що ніякої довіреності в матеріалах інвентаризаційної справи немає, а також отримали копію заяви для дарування від 16.12.2008 року, начебто від імені ОСОБА_7 , яку він не писав, тобто вона підроблена.

Якби заявник та ОСОБА_7 своєчасно не звернулися до КП «ДМБТІ» то невідомо, в кого зараз було б майно ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 .

Цей офіційний доказ підтверджує, що ОСОБА_7 ніяких повноважень для оформлення документів для дарування частини будівлі магазину за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. ім. Газети «Правди»26Д, ОСОБА_9 не давав.

Заявник вказує на те, що йому не зрозуміло, чому слідчий ОСОБА_6 не звертає увагу, що ОСОБА_8 кожного разу вигадує та змінює вимоги в позовах до потерпілого ОСОБА_7 , в 2011 році вигадував, що ОСОБА_7 повинен щомісяця платити йому по 10 000 грн. а в 2014 році вигадує, що начебто ОСОБА_7 повинен подарувати частину будівлі магазину за адресою м. Дніпро пр.. Газети Правда, 26 д , невже для слідчого все єдино.

Рішенням Апеляційного Суду від 21.08.2012 року, яке набрало законної сили встановлено, та чітко зазначено, що ОСОБА_8 подарував ОСОБА_7 частину будівлі магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , без встановлення обов`язку обдарованого вчиняти на користь третіх осіб певні дії, виходячи із положень закону.

Заявник вказує на те, що невже старший слідчий ОСОБА_6 хоче разом з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 заперечувати Рішення Апеляційного Суду від 21.08.2012 року, яке набрало законної сили.

Також заявнику дуже дивно, що слідчий ОСОБА_6 проігнорував письмові докази, а саме: заяву ОСОБА_7 до КП ДМБТІ ДОР від 24.05.2016 року та відповідь КП ДМБТІ ДОР від 27.05.2016 року, де зазначено, що відомості щодо подання заяви про дарування від 16.12.2008 року, іншими особами за довіреністю, в матеріалах інвентаризаційної справи відсутні.

На думку заявника, дуже дивно чому слідчий ОСОБА_6 приховує та не вказує в постанові судову почеркознавчу експертизу від 12.06.2018 року в межах кримінального провадження №000123 по підробленим заявам до КП ДМБТІ від 29.10.2008 року та 16.12.2008 року для дарування від імені ОСОБА_7 де експертизою встановлено, що ОСОБА_7 зазначені заяви не писав та не підписував, а підробила заяву від 29.10.2008 року ОСОБА_9 .

На думку заявника слідчий закрив очі на те, що ОСОБА_8 вступив в злочинну змову з нотаріусом ОСОБА_10 та 21.06. 2016 року незаконно надав прострочений витяг КП ДМБТІ № 30627208 від 14.07.2011 року нотаріусу ОСОБА_10 заявивши, що він власник зазначеного магазину згідно Рішення Індустріального суду від 21.03.2011 року, приховавши, що зазначене рішення скасоване рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.08.2012 року та незаконно подарував майно ОСОБА_7 , а саме частину магазину за адресою АДРЕСА_1 , (раніше АДРЕСА_2 ), ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , остання продала у 2017 році ОСОБА_12 , які передали в іпотеку ОСОБА_13 , що підтверджується витягом з Державного реєстру.

Заявник звертає увагу на те, що ОСОБА_9 , продовжуючи злочинні дії за попередньою змовою з нотаріусом ОСОБА_10 , 07.06.2017 року продала вищезазначений магазин громадянину ОСОБА_12 за начебто за 1 146 710 (один мільйон сто сорок шість тисяч сімсот десять) гривен, навмисно надавши висновок від 23.05.2017 року ПП « Донецько-східний брокерський торговий дім», в якому занижена вартість будівлі магазину, розташованого за адресою: : м. Дніпро вул. Бикова Петра буд. 26, (раніше вул. Орджонікідзе, 26) вказана вартість в цілому становить 1 146 710 (один мільйон сто сорок шість тисяч сімсот десять) гривен для того, щоб не сплачувати державі Україна податки в повному обсязі. При цьому заявник посилається на те, що справжня встановлена вартість зазначеного магазину в цілому становить 9 876 429 (дев`ять мільйонів вісімсот сімдесят шість тисяч чотириста двадцять дев`ять ) гривень, що підтверджується оціночною судовою будівельно-технічною експертизою, яка є в матеріалах кримінального провадження.

На думку заявника, очевидно встановлено умисно надану занижену вартість будівлі магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , (раніше вул. Орджонікідзе, 26) для не сплати податків ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , та приватного нотаріуса ОСОБА_10 державі Україна. Заявнику дуже дивно, що під час війни коли вся Україна збирає останні гроші на оборону країни, а слідчий ОСОБА_6 не хоче бачити сотні тисяч несплачених податків шахраїв.

Тобто під час досудового розслідування шахраї продовжували вчиняти протиправні дії з майном потерпілого ОСОБА_7 , а слідчі вперто неодноразово відмовляли в клопотанні про накладання арешту на вищезазначене майно.

Лише 05.02.2018 року слідчим СВ ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_14 об`єкт нерухомості магазину за адресою АДРЕСА_1 , (раніше АДРЕСА_2 ), було визнано речовим доказом.

09.02.2018 року слідчий суддя Бабушкінського районного суду м. Дніпро ОСОБА_15 винесла Ухвалу про накладання арешту на нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 , (раніше АДРЕСА_2 ).

В ухвалі чітко зазначено, що вище вказаний об`єкт нерухомого майна є предметом, що був об`єктом кримінально протиправних дій.

Старший слідчий ОСОБА_6 також приховав цей факт та не вказав в своїй постанові.

Також в постанові слідчого ОСОБА_6 про закриття кримінального провадження № 0000123 взагалі немає підстав та обґрунтувань для прийняття рішення стосовно викрадених у ОСОБА_7 документів, які ОСОБА_9 викрадала з володіння ОСОБА_7 і до цих пір утримує документи у себе а саме: правовстановлюючі документи на магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташований по пр. ім. газети «Правда», № 26-Д м. Дніпропетровськ, та частину документів на адресу АДРЕСА_4 .

Заявник звертає увагу на те, що ч. 1 ст. 357 КК України передбачає відповідальність не тільки за таємне викрадення документів, а й за привласнення документів.

Заявник зазначає, що у відповідності з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України, обов`язком слідчого є доказування події кримінального правопорушення, яка включає в себе час, місце, спосіб вчинення злочину, предмет злочинного посягання та інші обставини вчинення кримінального правопорушення. Однак, ні час, ні спосіб вчинення злочину слідчим ОСОБА_6 не встановлювалися, як не встановлювалося і місцезнаходження викрадених документів. Але ж саме документи є предметом кримінального правопорушення, то де вони? Чому вони не вилучені, не оглянуті? Що шукав і які обставини встановлював слідчий ОСОБА_6 , здійснюючи досудове розслідування за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 357 КК України «Викрадення, привласнення, вимагання документів, штампів, печаток, заволодіння ними шляхом шахрайства чи зловживання службовим становищем або їх пошкодження»? На думку заявника, слідчий ОСОБА_6 достовірно знає де знаходяться документи, які по суті є об`єктом розслідування і доказування у кримінальному провадженні № 0000123, однак ні тимчасового доступу до речей і документів, ні обшуків, ні інших слідчих (розшукових) дій, направлених хоча б на огляд предметів щодо яких проводиться досудове слідство, слідчий ОСОБА_6 не здійснив, будь-яких заходів, направлених на відшукання викрадених документів не вжив.

Також заявник вказав на те, що слідчим не виконані письмові вказівки прокурора, де чітко зазначено «вирішити питання щодо звернення до слідчого судді із клопотанням про обшук за місцем проживання ОСОБА_9 за адресою АДРЕСА_5 з метою відшукання вкрадених у ОСОБА_7 установчих документів», що на думку заявника не відповідає повноті та неупередженому досудовому розслідуванню.

На думку заявника, не проведення слідчим ОСОБА_6 жодної з передбачених КПК України слідчої (розшукової) дії з метою відшукання, вилучення та повернення законному володільцю викрадених документів, однозначно вказує на неповноту досудового розслідування.

Заявник стверджує, що враховуючи на подані ним та його довірителем докази, а також їх показання, все свідчить, що ОСОБА_9 в 2008 році навмисно вкрала в ОСОБА_7 всі право-установчі документи по магазину на АДРЕСА_1 , використовуючи їх у своїх шахрайських діях, завдаючи ОСОБА_7 матеріальних і моральних збитків. Не зрозуміло, чому ОСОБА_7 не повернули викрадені документи, та навіть не показали їх.

Заявник вказує на те, що його показання та показання його довірителя, а також посилання на наявні докази винуватості ОСОБА_9 , слідчий ОСОБА_6 чомусь до уваги не взяв і в своїй постанові не зазначив, чому не вірить потерпілому ОСОБА_7 .. Так само в постанові не вказано, чому слідчий не вірить показанням заявника та свідка? Чому слідчий не вилучив технічні записи судових засідань від 2013 року у цивільній справі №202/38433/ 13-ц Індустріального Суду м. Дніпро, в якому є доказ на 20 мінуті запису, що саме ОСОБА_9 зверталася до КП ДМБТІ м. Дніпро для замовлення та отримання Витягу №21425139 від 26.12.2008 року для дарування, та що саме ОСОБА_9 забрала восени 2008 року у ОСОБА_7 правовстановлюючі документи на магазин «Траса», розташований по пр. ім. газети «Правда», № 26-Д м. Дніпропетровськ, та частину документів на адресу АДРЕСА_4 та привласнила їх, а також на 57 мінуті ОСОБА_9 вказує, що вона, (заявник цитує дослівно: «у 2008 році я спеціально заказала довіреність після чого приїхала туда к ОСОБА_16 он одел очкі подпісал є йо»), це на думку заявника підтверджує, що ОСОБА_9 сама зверталась до нотаріуса ОСОБА_10 та вчиняла різні злочинні дії, як доказ не досліджувався.

Також заявник вказує на те, що слідчим не виконано письмові вказівки прокурора стосовно огляду судового диску звукозапису у цивільній справі № № 202/38433/13ц, не складено протокол, що він вважає неповнотою досудового розслідування.

Так, 21.12.2016 року Слідчий Суддя Індустріального суду ОСОБА_17 вже вказував в своїй Ухвалі на не повноту досудового розслідування посилаючись на вищезазначені факти коли скасовував постанову про закриття провадження за ч.1 ст. 357 КК України протиправних дій ОСОБА_9 . Але старший слідчий ОСОБА_6 проігнорував зазначену Ухвалу Суду і не провів слідчих (розшукових) дій, що заявник вважає неповнотою та відсутністю неупередженого розслідування.

Заявник зазначає про те, що стосується довіреності від 24.10.2008 року, то слідчий ОСОБА_6 оригінал зазначеної довіреності навіть не бачив, не кажучи вже про огляд і дослідження цього документа. А згідно вимог ч. 1 ст. 84, ч. 1 ст. 86 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК України порядку, на підставі яких слідчий встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КПК України. В матеріалах кримінального провадження №0000123 відсутній такий доказ як Довіреність від 24.10.2008 року, а отже посилання на нього слідчого ОСОБА_6 є безпідставним і не може бути обґрунтуванням прийнятого слідчим рішення;

На думку заявника, посилання слідчого ОСОБА_6 в постанові на експертизу від 17.09.2015 року по копії довіреності від 24.10.2008 року є взагалі не доцільним, вона не може бути доказом по справі так як проводилась по копії довіреності, що вже вказувалося Слідчим Суддею Бабушкінського суду м. Дніпро ОСОБА_18 при скасуванні постанови слідчого про закриття цього кримінального провадження.

Заявник вказує не те, що йому взагалі не зрозуміло, чому слідчий ОСОБА_6 приховує і не вказує в своїй постанові про закриття кримінального провадження №0000123 про факт незаконної видачі копії довіреностей від імені ОСОБА_7 за № 12554-12556 нотаріусом ОСОБА_10 в журналі нотаріальних № 10 дій де відсутній підпис ОСОБА_7 напроти видачі зазначених копій довіреностей, саме ці копії незаконно використовувала ОСОБА_9 . Тобто слідчий ОСОБА_6 в своїй постанові про закриття кримінального провадження № 0000123 взагалі умовчує факт розслідування кримінального правопорушенні нотаріуса ОСОБА_10 за ч.2. ст. 366 КК України, що заявник вважає неповнотою розслідування та відсутністю його неупередженості.

Заявник зазначає, що все вказує на бездіяльність слідчого ОСОБА_6 який навіть не знає, або не хоче бачити, що майно ОСОБА_7 а саме частина будівлі магазину, за адресою: АДРЕСА_1 , (раніше АДРЕСА_2 ) було у 2016 році незаконно відчужене на ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , та на ОСОБА_12 , які у 2017 році зазначений магазин знову передали в іпотеку ОСОБА_13 за 3 039 000 (три мільйони тридцять дев`ять тисяч ) гривен.

На думку заявника, у даному кримінальному провадженні, де він є заявником, а ОСОБА_7 є потерпілим, достатньо письмових та фактичних доказів про скоєння кримінальних правопорушень, вчинених з злочинних мотивів саме ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та нотаріуса ОСОБА_10 для пред`явлення підозри згідно ст.276 КПК України але слідчий ОСОБА_6 не дослідив докази а саме:

1. Рішення Індустріального Суду м. Дніпро від 21.03.2011 року як доказ не досліджувався.

2. Копія журналу судового засідання Індустріального Суду м. Дніпро від 21.03.2011 року, як доказ не досліджувався.

3. Копія аудіо диску судового засідання Індустріального Суду м. Дніпро від 21.03.2011 року, в якому ніхто не з`ясовував чому ОСОБА_7 відсутній в засіданні, та з яких підстав ОСОБА_9 представляє інтереси ОСОБА_7 як доказ не досліджувався.

4. ОСОБА_9 до Індустріального Суду м. Дніпро на 21.03.2011 року, суддя не викликав нема ніякої повістки, лише є повістка про виклик ОСОБА_8 та ОСОБА_7 і то вона без підпису та реєстрації, і взагалі ОСОБА_7 нічого не отримував , нема ніяких доказів у справі цей факт як доказ не досліджувався не встановлено хто запросив ОСОБА_9 до суду.

5. Копія заяви ОСОБА_9 від 20.06.2011 року до КП ДМБТІ про закриття Реєстру прав власності ОСОБА_7 на частину будівлю магазину за адресою АДРЕСА_2 . , як доказ не досліджувався.

6. Ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08.06.2012 року в якій зазначено,ьщо ОСОБА_9 не було надано повноважень ведення справи в суді та участі у судових засіданнях та, що ОСОБА_7 не надсилалась рішення Індустріального Суду м. Дніпро від 21.03.2011 року, як доказ не досліджувався.

7. Копія заяви ОСОБА_8 від 25.06.2012 року про переніс судового розгляду, як доказ не досліджувався.

8. Рішення Апеляційного Суду від 21.08.2012 року в якому чітко зазначено, що ОСОБА_9 не мала права бути представником сторони в судових процесах, та чітко зазначено, що ОСОБА_8 відмовлено у позові До ОСОБА_7 як доказ не досліджувався.

9. Не виконано письмові вказівки прокурора, відповідно до вимог п. 6 ч. 2 ст.242 КПК України з метою визначення розміру можливих збитків призначити оціночно-будівельну експертизу об`єкта нерухомості (магазину) розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , експертиза не призначена та не проведена.

10. ОСОБА_8 та ОСОБА_9 фактично вкрали майно ОСОБА_7 та незаконно позбулися його передавши ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , реєстрацію вчиняв саме приватний нотаріус ОСОБА_10 , після чого знову передали в іпотеку ОСОБА_13 , підкреслюю, що активне сприяння у скоєнні вищевказаного кримінального правопорушення здійснював нотаріус ОСОБА_10 цей факт також взагалі не досліджувався.

11. Нотаріус ОСОБА_10 з 2012 року приховує, що видав ОСОБА_9 незаконні копії довіреностей за № 12554 та №12556 невідомо від якого числа, які начебто видав невідомий громадянин ВІНЖЕ за документами ТЕЖ без підпису, цей факт також не досліджувався.

12. В журналі нотаріальних дій № 10 нотаріуса ОСОБА_10 від 2008 року нема ніякої згадки про видачу копії довіреностей за № 12554 та №12556 ОСОБА_7 та його підпису, саме ці копії були предметом шахрайських дій ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у судах по відчуженню майна ОСОБА_7 цей факт не досліджувався.

Також на думку заявника, слідчий ОСОБА_6 проігнорував витяг з актуальної інформації про державну реєстрацію обтяжень згідно договору іпотеки приватного нотаріуса ОСОБА_10 обтяжувачем магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , (раніше АДРЕСА_2 ) є ОСОБА_13 , а Іпотекодавець є з 2016 року ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , з 2017 року ОСОБА_12 .

Заявник звертає увагу на системність злочинів приватного нотаріуса ОСОБА_10 відносно майна яке належить ОСОБА_7 , а саме 1/2 магазину, розташованого за адресою: : АДРЕСА_1 , (раніше АДРЕСА_2 ) а саме:

1) 2008 рік незаконно видав незареєстровані копії довіреностей за № 12554 12556. 2) 2012 рік незаконно оформив іпотеку на ОСОБА_8 та ОСОБА_13 .

3) 2016 рік незаконно оформив договори дарування на ОСОБА_11 та ОСОБА_9 . 4) 2017 рік незаконно оформив договір купівлі продажу на ОСОБА_12 . 5) 2017 рік незаконно переоформив іпотеку ОСОБА_11 , ОСОБА_12 на ОСОБА_13 .

Заявник також нагадує, що розслідується факт злочинних дій ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та нотаріуса ОСОБА_10 , докази знаходиться в матеріалах кримінального провадження, де вбачається, що в цивільній справі № 0417/2-1116/11, та цивільній справі №202/11928/14-ц, на які він посилається у заяві про скоєння кримінального правопорушення використовувалася копії довіреності, яка ОСОБА_7 не видавалась та не зареєстрована згідно вимог ст.52 Закону України про нотаріат в реєстрі нотаріуса за № 12554, №12556 від 24.10.2008 року. Копії довіреності № 12554, №12556 не була предметом дослідження, підпису в реєстрі нотаріуса ОСОБА_10 ОСОБА_7 нема. Факт видачі копій довіреності № 12554,№ 12556 також не досліджувався. Саме існування та видачу копії довіреності № 12554, №12556 від 24.10.2008 р. заявник та його довіритель заперечують.

Вбачаючи бездіяльність слідчого мною ОСОБА_3 було зроблено запити до Міністерства Юстиції України на перевірку нотаріуса ОСОБА_10 с приводу незаконної видачі копій довіреностей №№ 12551 12556.

Отримали офіційні відповіді в яких зазначено, що перевіркою журналу нотаріальних дій № 10 від 2008 року нотаріуса ОСОБА_10 встановлено,що в графі 7 Реєстру навпроти нотаріальних дій за реєстровим №№ 12551-12553 та №№ 12554-12556 відсутній підпис ОСОБА_7 що не узгоджується з підпунктом 15.1 Порядку. Нотаріус ОСОБА_10 з 2012 року приховує, що видав ОСОБА_9 незаконні копії довіреностей за № 12554 та №12556 невідомо від якого числа, які начебто видав невідомий громадянин ВІНЖЕ за документами ТЕЖ без підпису.

Очевидно встановлено, що нотаріус ОСОБА_10 в порушення вимог наказу Міністерства юстиції України від 15 липня 2003 року № 87/5 та ст. 43 Закону України «Про нотаріат» та ст. 52 Закону України «Про нотаріат» видав незаконно копії довіреностей які використала ОСОБА_9 .

Заявник нагадує, що навіть в ухвалах суду від 12.05.2016 року встановлено та зазначено, що експертизи проводили по довіреності на якій відсутній нотаріальний номер, що викликає сумнів у достовірності цього документу, як доказу по справі, слідча не з`ясувала: хто запросив у судове засідання ОСОБА_9 , яка не мала відповідних повноважень від ОСОБА_7 та ця обставина має суттєве значення.

В Ухвалі суду від 07.06.2016 року зазначено, що по справі невірно визначений об`єкт, який слід відшукати, але не вилучається копія довіреності № 12554 від 24.10.2008 року яка є підробленою та не зареєстрованою. . Також у Постанові виконувача обов`язків прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_19 від 27.09.2016 року зазначено про неефективність проведення досудового розслідування і вказано, що слідчим додатково не допитано ОСОБА_9 за обставинами участі останньої у судових засіданнях, зокрема у ОСОБА_9 не з`ясовано хто саме запросив її до суду та обставини використання довіреності від імені ОСОБА_7 , яка не давала право представляти інтереси останнього в суді. Не здійснено тимчасовий доступ саме до реєстрації копій довіреностей № 12554, №12556, та інших слідчих (розшукових) дій.

Заявник підкреслює, що враховуючи, що в кримінальному провадженні №0000123 в якому ОСОБА_7 є потерпілим достатньо фактичних доказів про скоєння кримінальних правопорушень вчинених саме ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 тому саме до них потерпілим ОСОБА_7 та заявником ОСОБА_3 був поданий цивільний позов в порядку ст. 128 КПК України на суму 9 238 214 гривень (дев`ять мільйонів двісті тридцять вісім тисяч двісті чотирнадцять) гривень матеріальної шкоди та 2 000 000 ( два мільйони ) гривен моральної шкоди.

Слідчий ОСОБА_6 зазначених подій бачити не хоче тим самим виступаючи не стороною обвинувачення а стороною захисту.

До того ж слідчий ОСОБА_6 проігнорував Ухвали Судів в яких чітко було зазначено, що не було встановлено хто запросив у судове засідання ОСОБА_9 , яка не мала відповідних повноважень від ОСОБА_7 та ця обставина має суттєве значення.

Крім того, аналіз матеріалів кримінального провадження № 0000123 дає підстави стверджувати, що і в цілому досудове розслідування у зазначеному кримінальному провадженні здійснено поверхнево, не повно і не об`єктивно, а рішення слідчого ОСОБА_6 про закриття кримінального провадження № 0000123 є передчасним і необґрунтованим.

Діючим КПК України, а саме ст. 91 КПК України, передбачені обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

З огляду на зміст зазначеної статті та ст. 92 КПК України, встановлення обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні є обов`язком, а не правом слідчого.

Згідно вимог п. 2 ч. 5 ст. 110, ч. 4 ст. 284 КПК України, про закриття кримінального провадження слідчий приймає постанову. Постанова повинна містити відомості про зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови, мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення КПК України.

Вищезазначене, на думку заявника, свідчить про порушення слідчим ОСОБА_6 вимог п. 2 ч. 5 ст. 110 КПК України, який зобов`язує слідчого зазначати мотиви прийняття постанови і їх обґрунтування, а також свідчить про неповноту досудового розслідування і порушення слідчим вимог ст. 2 КПК України. .

Досудове розслідування кримінального провадження №0000123 необґрунтовано триває Вісім років грубо порушуючи ст. 28 КПК України, докази навмисно не досліджуються підозра нікому не пред`явлена.

Заявник не розуміє, чому слідчий ОСОБА_6 не хоче бачити очевидні докази злочинних дій ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та нотаріуса ОСОБА_10 .

Слідчий ОСОБА_6 фактично сприяє зволіканню розслідування кримінального провадження, не реагує на подані клопотання та докази, не здійснює процесуальні дії які він зобов`язаний вчинити у визначений КПК строк, ігноруючи тим самим завдання кримінального провадження в цілому, та нехтуючи своїми обов`язками слідчого грубо порушуючи ст. ст. 2, 9, 28, 56, 91, 92, 93, 94, 110, 220, 284 КПК України.

На думку заявника, не дивно, що результатом зазначеної протиправної бездіяльності слідчого ОСОБА_6 стала постанова від 05.01.2024 року про закриття кримінального провадження №0000123, тобто надані вказівки прокурорів не виконані, слідчий фактично взагалі не проводив ніяких слідчих дій, а де ж повнота та неупереджене розслідування.

Слідчий ОСОБА_6 прийняв рішення про закриття кримінального провадження №000012 безпідставно, необґрунтовано та передчасно, провівши досудове розслідування кримінального провадження поверхнево та неповно, порушивши вимоги ст.2 КПК України щодо забезпечення повного та неупередженого розслідування.

Заявник вважає, що постанова слідчого ОСОБА_6 від 05.01.2024 року про закриття кримінального провадження №0000123 взагалі не містить мотивів прийняття постанови, немає обґрунтувань та посилання на положення КПК України.

За час досудового розслідування кримінального провадження №0000123 старший слідчий ОСОБА_6 так і не вивчив матеріали зазначеного провадження, дуже багато невідповідностей у постанові.

Що стосується зміни підслідності, то слідчий знову приховує та не вказує, що підслідність неодноразово визначалась у зв`язку з неефективним проведенням досудового розслідування.

Заявник вкотре звертає увагу, що Рішенням Апеляційного Суду від 21.08.2012 справа №0417/2-1116/12 року ОСОБА_8 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним, та скасування державної реєстрації та визнання права власності рішення вступило в законну силу.

Таким чином, згідно рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.08.2012 року та Рішення Індустріального суду у справі № 202/11928/14-ц, право власності на частку будівлі магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 залишилось за ОСОБА_7 .

21.11.2023 року слідчий ОСОБА_6 виніс постанову про закриття кримінального провадження №0000123, що змусило заявника подати скаргу на вищезазначену постанову про закриття провадження до слідчого судді.

19.12.2023 року слідчий суддя Жовтневого районного суду м. Дніпро винесла Ухвалу якою задовольнила скаргу ОСОБА_3 та скасувала постанову слідчого СВ ВП № 5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_6 від 21.11.2023 року про закриття кримінального провадження №0000123.

В Ухвалі суду чітко зазначено, що слідство зобов`язано провести у провадженні такий комплекс дій, який би не залишав місце сумнівам а зроблені ним висновки випливали б зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту, не ґрунтувалось на припущеннях.

При здійсненні відновленого досудового розслідування цього провадження органу досудового розслідування необхідно перевірити викладені заявником обставини, виконати необхідні дії, і в залежності від встановленого прийняти законне та обґрунтоване рішення відносно подальшого провадження у даному провадженні, яке має бути належним чином вмотивованим з всебічним, повним аналізом доводів викладених заявником.

Але слідчий ОСОБА_6 проігнорував вищезазначену Ухвалу Суду, не провів жодної слідчої дії після скасування його постанови та не перевірив факти та доводи заявника, а лише знову виніс незаконну постанову про закриття провадження скопіювавши попередню скасовану постанову з тими ж помилками та невідповідностями, лише в кінці добавив неповно про експертизу, все зробив на свій лад приховавши, що заяву про дарування від 20.10.2008 року підробила ОСОБА_9 .

Заявником 22.12.2023 року Ухвала суду була надана до СВ ВП № 5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області, але в порушення КПК України досудове розслідування не було продоведено, заявника ОСОБА_3 та потерпілого ОСОБА_7 не повідомили про здійснення досудового розслідування кримінального провадження №0000123, що позбавило їх їхніх прав.

Також заявник вказує на те, що слідчий ОСОБА_6 , якби він провів повно та неупереджено досудове розслідування то побачив, що 28.12.2021 року винесене Рішення Індустріального суду у справі № 202/11928/14-ц де ОСОБА_8 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним, рішення набрало законної сили.

Заявник задає питання про те, як слідчий ОСОБА_20 проводив досудове розслідування якщо:

- Вкрадене майно потерпілого ОСОБА_7 частина магазину за адресою АДРЕСА_1 , раніше ( АДРЕСА_2 , не повернуто власнику, невідшкодовані збитки;

- Не вилучені та не повернуті вкрадені правовстановлюючі документи на магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташований по пр. ім. газети «Правда», № 26-Д м. Дніпропетровськ, та частину документів на адресу АДРЕСА_4 ;

- Не встановлено, хто підробив заяву для дарування від імені ОСОБА_7 від 16.12.2008 року, та поставив підпис в замовленні БТІ для дарування від 29.10.2008 року .

- хто отримав витяг для дарування з реєстру прав власності на нерухоме майно №21425139 від 26.12.2008 року, щодо магазину розташованого за адресою АДРЕСА_3 .

- Не встановлено, хто запросив ОСОБА_9 на судове засідання та яким чином використовувалися незареєстровані копії довіреностей.

- Також не встановлено багато інших фактів.

Слідчий ОСОБА_6 навіть не спромігся провести згідно ст. 224 КПК України одночасний допит з метою усунення протиріч в показах між ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 яке було зазначено в письмових вказівках прокурора та керівництва слідчого управління, а де ж повнота та неупереджене розслідування.

У відповідності з вимогами статті 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування.

Заявник вважає, що враховуючи протиправну бездіяльність слідчого ОСОБА_6 який не проводив слідчих (розшукових) дій, та не виконав вказівки прокурора від 20.12.2019 року та вказівки заступника слідчого управління від 10.03.2023 року які знаходяться в матеріалах справи є всі законні підстави для скасування невмотивованої, незаконної, необґрунтованої постанови про закриття кримінального провадження №0000123.

Слідчий ОСОБА_6 навмисно як і попередній раз не повідомив потерпілого ОСОБА_7 та заявника ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження №0000123, та не надав постанову про закриття провадження грубо порушивши ст. 56, 60 КПК України права потерпілого та заявника, а також грубо порушив ч. 5 ст. 284 КПК України в якій чітко зазначено, що копія постанови про закриття кримінального провадження надсилається заявнику та потерпілому.

Для повного об`єктивного досудового розслідування заявник вважає необхідним провести такий комплекс дій, який би не залишив місця сумнівам а саме:

1. Додатково допитати заявника ОСОБА_3 для уточнення показів .

2. З метою усунення протиріч в показах провести одночасні допити згідно ст.224 КПК України між представником, заявником ОСОБА_3 , та ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

3. Подати клопотання до слідчого судді про тимчасовий доступ в якому запросити і отримати в Індустріальному районному суді м. Дніпро завірені копії позовної заяви ОСОБА_8 від 28.11.2014 року, та Рішення суду від 28.12.2021 року в цивільній справі №202/11928/14-ц а також Копію аудіо диску судової справи №202/38433/ 13-ц Індустріального Суду м. Дніпро.

4. Провести детальний аналіз та оцінку аудіо диску « Копію технічного звукозапису» судової справи №202/38433/ 13-ц Індустріального Суду м. Дніпро.

5. Скласти стенограму, до аудіо диску «Копія технічного справи №202/38433/ 13-ц Індустріального Суду м. Дніпро.

6. Визнати речовим доказом у кримінальному провадженні №0000123 нерухоме майно (магазин), яке розташоване: м. Дніпро вул. Петра Бикова, 26 (колишня назва Орджонікідзе, 26).

7. Подати клопотання до слідчого судді про накладання арешту згідно ст. 170 КПК України, на магазин за адресою м. Дніпро вул. Бикова Петра буд. 26, раніше (вул. Орджонікідзе 26) шляхом накладання заборони на його відчуження та позбавлення права заборони використання та розпоряджатися таким майном.

8. Визнати договір купівлі - продажу Уз частині будівлі магазину, розташованого за адресою: м. Дніпро вул. Бикова Петра буд. 26, раніше ( вул. Орджонікідзе, 26) від 07.06.2017 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_12 зареєстрований приватним нотаріусом ОСОБА_10 речовим доказом .

9. Визнати висновок від 23.05.2017 року ПП «ДОНЕЦЬКО - СХІДНИЙ БРОКЕРСЬКИЙ ТОРГОВИЙ ДІМ» в якому занижена вартість 1/2 частини будівлі магазину, розташованого за адресою:: АДРЕСА_1 , раніше ( вул. Орджонікідзе, 26) вказана вартість 1 146 710 ( один мільйон сто сорок шість тисяч сімсот десять) гривен речовим доказом.

10. Подати клопотання погоджене з прокурором до слідчого судді згідно ст. 159 КПК України про тимчасовий доступ до речей і документів проведення перевірки Державною Фіскальною службою України у Дніпропетровській області фізичної особи ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 ОСОБА_8 та юридичної особи приватного нотаріуса ОСОБА_10 та надання завірених копій зазначених нижче документів та інформації про проведення перевірки та наданні відповіді про наступне:

1) Чи подавав декларації ОСОБА_8 за 2016-2017-2018 роки, чи сплачено державне мито 1% та 1,5 % військового збору з 1 700 000 гривен з договору дарування від 21.06.2016 року ОСОБА_8 на ОСОБА_9 , та чи сплачено державне мито 1% та 1,5 % військового збору з 1 700 000 гривен з договору дарування від 21.06.2016 року ОСОБА_8 на ОСОБА_11 . Після перевірки надати належним чином завірені копії квитанцій про сплату податків та декларацій.

2) Чи подавала податкову декларацію ОСОБА_9 за 2016 - 2017 - 2018 роки, чи сплачувала ОСОБА_9 07.06.2017 року ідентифікаційний № НОМЕР_1 , податки з продажу об`єкта нерухомості ОСОБА_12 а саме - 1/2 частини магазину за адресою АДРЕСА_1 , раніше ( АДРЕСА_2 ) податок на доходи фізичних осіб у розмірі 5%; та військовий збір у розмірі 1,5% та державне мито 1% від суми продажу нерухомості, вартість якої встановлена 4 938 214 (чотири мільйони дев`ятсот тридцять вісім тисяч двісті чотирнадцять) гривень, що підтверджується оціночною будівельною експертизою, яка є в матеріалах кримінального провадження № 0000123 . Згідно договору купівлі продажу ОСОБА_9 отримала 1 146 710 ( один мільйон сто сорок шість тисяч сімсот десять) гривен прибутку. Після перевірки надати належним чином завірені копії квитанцій про сплату податків та декларацій.

3) Чи сплачував ОСОБА_12 ідентифікаційний № НОМЕР_2 . податки з покупки об`єкта нерухомості а саме - 1/2 частини магазину за адресою АДРЕСА_1 , раніше ( АДРЕСА_2 ) сплату 1% збору на обов`язкове державне пенсійне страхування та чи заплачено державне мито в розмірі 1% від вартості об`єкта вартість якої встановлена 4 938 214 (чотири мільйони дев`ятсот тридцять вісім тисяч двісті чотирнадцять) гривень, що підтверджується оціночною судовою будівельно-технічною експертизою, яка є в матеріалах кримінального провадження № 0000123. Після перевірки надати належним чином завірені копії квитанцій про сплату податків та декларацій.

4) Чи сплачували податки ОСОБА_9 ідентифікаційний № у 2016 році, та ОСОБА_12 ідентифікаційний № НОМЕР_2 у 2017 році, та у 2018 році за нерухоме майно а саме - за 1/2 частину магазину 339 кв. м. за адресою АДРЕСА_1 , раніше ( АДРЕСА_2 ). Після перевірки надати належним чином завірені копії квитанцій про сплату податків та декларацій.

5) Чи сплачувала податки ОСОБА_11 ідентифікаційний № у 2016 році, у 2017 році, та у 2018 році за нерухоме майно а саме за 1/2 частину магазину 339 кв. м. за адресою АДРЕСА_1 , раніше ( АДРЕСА_2 ). Після перевірки надати належним чином завірені копії квитанцій про сплату податків та декларацій.

6) Перевірити висновок від 23.05.2017 року ПП «ДОНЕЦЬКО - СХІДНИЙ БРОКЕРСЬКИЙ ТОРГОВИЙ ДІМ» в якому занижена вартість частини будівлі магазину, розташованого за адресою:: АДРЕСА_1 , раніше ( вул. Орджонікідзе, 26) вказана вартість 1 146 710 (один мільйон сто сорок шість тисяч сімсот десять) гривен, насправді вартість встановлена 4 938 214 (чотири мільйони дев`ятсот тридцять вісім тисяч двісті чотирнадцять) гривень, що підтверджується оціночною судовою будівельно-технічною експертизою, яка є в матеріалах кримінального провадження № 0000123. Після перевірки надати належним чином завірені копії висновку.

7) Чи подавав юридична особа приватний нотаріус ОСОБА_10 в податкову звіт за формою 1-ДФ щодо оформлених угод з нерухомістю договори дарування від 21.06.2016 року ОСОБА_8 на ОСОБА_9 та ОСОБА_8 на ОСОБА_11 , а також договір купівлі - продажу від 07.06.2017 року, ОСОБА_9 на ОСОБА_12 .. Після перевірки надати належним чином завірені копії квитанцій про сплату податків та декларацій.

8) Чи зазначав в своїй декларації ОСОБА_13 РНОКПП: НОМЕР_3 , паспорт НОМЕР_4 , про передачу 3 039 000,00( три мільйона тридцять дев`ять тисяч) позики ОСОБА_11 та ОСОБА_12 за іпотеку магазину АДРЕСА_1 , PH об`єкта нерухомості майна 01.

8) Чи вжиті стосовно фізичної особи ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_13 та юридичної особи приватного нотаріуса ОСОБА_10 заходив виді покарань, штрафів у зв`язку неподанні декларацій та звітів а також несплаті податків до бюджету України якщо так то які.

11. Допитати громадянку ОСОБА_21 з вищезазначених подій а саме: чи була вона в КП ДМБТІ 16.12.2008 року, чи писала вона заяву до КП ДМБТІ від 16.12.2008 року де зазначений її мобільний номер телефону НОМЕР_5 який знаходиться під підписом , чи отримувала вона для ОСОБА_9 . Витяг №21425139 від 26.12.2008 року.

12. Відібрати та відшукати вільні та експериментальні зразки підпису та почерку ОСОБА_21 для проведення почеркознавчої експертизи по заяві до КП ДМБТІ від 16.12.2008 року.

13. Призначити судово-почеркознавчу експертизу по Заяві від імені ОСОБА_7 до КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 16.12.2008 року направивши вільні та експериментальні зразки підпису та почерку ОСОБА_21 до експертної установи.

14. Визнати журнал нотаріальних дій № 10 нотаріуса ОСОБА_10 за 2008 рік речовим доказом а саме сторінку 166 де зазначені № 12551- 12553 та№ 12554-12556.

15. Подати клопотання слідчому Судді про проведення обшуку у нотаріуса ОСОБА_10 або отримати дозвіл на тимчасовий доступ до:

A) договорів дарування ОСОБА_8 на ОСОБА_9 та ОСОБА_11 від 21.06.2016 року.

Б) договору купівлі - продажу ОСОБА_9 на ОСОБА_12 від 07.06.2017 року.

B) договору іпотеки ОСОБА_8 на ОСОБА_13 від 06.08.2012 року.

Г) договору іпотеки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на ОСОБА_13 від 07.06.2017 року.

Д) договору дарування ОСОБА_22 на ОСОБА_8 від 28.03.2012 року.

Э) до документів які надав ОСОБА_8 нотаріусу для договору дарування від 28.03.2012 року та від 21.06.2016 року, з можливістю вилучення вищезазначених документів або завірених копій зазначених документів в приватного нотаріуса ОСОБА_10 Дніпропетровський міський нотаріальний округ Дніпропетровської області, щодо об`єктів нерухомості - магазину за адресою АДРЕСА_1 , раніше ( АДРЕСА_2 ), та АДРЕСА_5 , а також для вилучення речового доказу а саме журналу реєстраційних дій № 10 за 2008 рік, для проведення експертизи, для з`ясування, хто робив запис у журналі на сторінці 166 де зазначені № 12551- 12553 та № 12554-12556, та коли саме був здійснений цей запис.

16. Відшукати та вилучити оригінал або завірену копію довіреність № 8679 бланк ВКМ № 917719 від 18.07.2008 року, яку видав ОСОБА_8 своїй донці ОСОБА_9 у нотаріуса ОСОБА_10 , та долучити до кримінального провадження за № 0000034 в якості письмового доказу.

17. Звернутися до Міністерства Юстиції України з клопотанням, щоб вони надали правову оцінку:

1) чи порушив приватний нотаріус ОСОБА_10 вимоги Наказу Міністерства Юстиції України від 15 липня 2003 року № 87/5 «Про затвердження Правил ведення нотаріального діловодства» а саме пункт 9 Порядку записавши номери не одного й того самого документа та різних осіб через дефіс №№ 12550 - 12556,

2) чи є однаковими документами довіреність № 8679 бланк ВКМ № 917719 від 18.07.2008 року ОСОБА_8 та довіреність за .№ 12550 бланк ВМА № 276324 від 24.10.2008 року ОСОБА_7

3) 3 урахуванням того, що вже Міністерством Юстиції України встановлено, що напроти №№ 12551 - 12556 нотаріальних дій журналу № 10 від 2008 року нотаріуса ОСОБА_10 відсутній підпис ОСОБА_7 що не узгоджується з підпунктом 15.1 Порядку, надати відповідь а саме: чи має право нотаріус видавати копії довіреностей особі без її підпису у графі 7 журналу нотаріальних дій.

18. Подати клопотання до слідчого судді про тимчасовий доступ до документів приватного нотаріуса ОСОБА_23 по адресу АДРЕСА_6 , а саме: запросити і отримати завірену копію Іпотечного договору ОСОБА_9 за № 014/142740/3101/180,р №2179 від 23.06. 2011 року, а також завірені копії документів які ОСОБА_9 надала при складанні договору іпотеки у тому числі і на земельну ділянку за кадастровим номером -053-0257.

19. Відшукати та вилучити оригінал довіреності .№ 12550 бланк ВМА № 276324 від 24.10.2008 року ОСОБА_7 та призначити експертизу підпису про що повідомити потерпілого.

20. Вирішити питання щодо звернення до слідчого судці із клопотанням про проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_5 з метою відшукання вкрадених документів у ОСОБА_7 установчих документів на магазин «Траса», розташований по пр. ім. газети «Правда» № 26-Д м. Дніпро, та документів на адресу АДРЕСА_4 .

21. Відповідно до вимог п.6 ч. 2 ст. 242 КПК України з метою визначення розміру можливих збитків призначити оціночну - будівельну експертизу об`єкта нерухомості (магазину), розташованого за адресою АДРЕСА_7 .

22. Дослідити та врахувати під час прийняття рішень у кримінальному провадженні № 0000123:

- Рішення Індустріального Суду м. Дніпро від 21.03.2011 року;

- Копія журналу судового засідання Індустріального Суду м. Дніпро від 21.03.2011 року;

- Копія аудіо диску судового засідання Індустріального Суду м. Дніпро від 21.03.2011 року, в якому ніхто не з`ясовував чому ОСОБА_7 відсутній в засіданні, та з яких підстав ОСОБА_9 представляє інтереси ОСОБА_7 ;

- Копія заяви ОСОБА_9 від 20.06.2011 року до КП ДМБТІ про закриття Реєстру прав власності ОСОБА_7 на Уг частину будівлю магазину за адресою АДРЕСА_2 ;

- Ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08.06.2012 року в якій зазначено, що ОСОБА_9 не було надано повноважень ведення справи в суді та участі у судових засіданнях та, що ОСОБА_7 не надсилалась рішення Індустріального Суду м. Дніпро від 21.03.2011 року.

- Копія заяви ОСОБА_8 від 25.06.2012 року про переніс судового розгляду;

- Рішення Апеляційного Суду справа №0417/2-1116/12 провадження №22ц/ 490/6977/12, від 21.08.2012 року де ВСТАНОВЛЕНО, що ОСОБА_9 згідно копії довіреності № 12554 від 24 жовтня 2008 року не мала права бути представником сторони в судових процесах, та позові ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним відмовлено. Рішення вступило в законну силу.

- Копія відповіді Міністерства Юстиції України про перевірку нотаріуса ОСОБА_10 з приводу незаконної видачі копій довіреностей №№ 12551 - 12556.

- Договір дарування від 21.06.2016 року ОСОБА_8 на ОСОБА_9

- Договір дарування від 21.06.2016 року ОСОБА_8 на ОСОБА_11

- Договір купівлі продажу від 07.06.2017 року ОСОБА_9 продала ОСОБА_12

- Рішення Індустріального Суду від 28.12.2021 року у справі № 202/11928/ 14-ц.

23. З урахуванням, що в кримінальному провадженні № 0000123 достатньо доказів і фактів скоєння кримінального правопорушення ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 для пред`явлення підозри згідно ст.276 КПК України, пред`явити підозру.

У судовому засіданні заявник та його представник підтримали скаргу на постанову про закриття кримінального провадження, просили цю постанову скасувати. Прокурор та слідчий проти цього заперечували.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали скарги та матеріали кримінального провадження №0000123 від 05 лютого 2015 року, слідчим суддею встановлено наступне.

1. Слідчим управлінням ГУМВС України в Дніпропетровській області 05.02.2015 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000123 за заявою ОСОБА_7 за фактом незаконного заволодіння 1/2 частиною будівлі магазину по АДРЕСА_2 за ч.4 ст.190 КК України.

2. Бабушкінським ВП ДВП ГУНП Дніпропетровської області 06.12.2015 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом заволодіння 06.08.2012 майном, яке належить ОСОБА_7 шляхом укладення договору іпотеки на майно по АДРЕСА_2 за № 0004669 за заявою ОСОБА_7 за ч.1 ст.190 КК України.

3. Індустріальним ВП ДВП ГУНП Дніпропетровської області 04.01.2016 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом неправомірних дій ОСОБА_9 , яка восени 2008 року викрала право установчі документи на магазин «Траса» по пр. Правди 26-Д у м. Дніпро за № 0000026 за заявою ОСОБА_7 за ч.1 ст.357 КК України.

4. Індустріальним ВП ДВП ГУНП Дніпропетровської області 07.04.2017 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом заволодіння майном по вул. Орджонікідзе, 26 у м. Дніпро за № 0000709 за заявою ОСОБА_7 за ч.4 ст.190 КК України.

5. Дніпровським ВП ГУНП Дніпропетровської області 21.04.2017 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001040 на підставі ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.04.2017 за фактом заподіяння значної майнової шкоди шляхом зловживання довірою за відсутності ознак шахрайства, а саме заволодіння 1/2 частиною будівлі магазину по АДРЕСА_2 за ч.2 ст.192 КК України.

6. Дніпропетровською місцевою прокуратурою № 3 Дніпропетровської області 29.05.2018 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000086 за фактом внесення приватним нотаріусом ОСОБА_10 завідомо неправдивих відомостей щодо видачі довіреності від 24.10.2008 від імені ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 (довірена особа) за ч.2 ст.366 КК України.

7. Слідчим управлінням ГУНП в Дніпропетровській області 01.02.2019 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000095 на підставі ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі №202/264/19 (провадження № 1-кс/202/478/2019) за фактом внесення недостовірних відомостей до заяви від імені ОСОБА_7 про видачу витягу КП «ДМБТІ» ДОР ОСОБА_9 та ОСОБА_21 ч.4 ст.358 КК України.

11.04.2015 підслідність у кримінальному провадженні № 0000123 визначено за Індустріальним ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області.

02.06.2015 підслідність у кримінальному провадженні № 0000123 визначено за Бабушкінським ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області.

Кримінальне провадження №0004669 об`єднано 12.03.2016 з кримінальним провадженням № 0000123.

15.01.2018 кримінальне провадження №0000026 об`єднано з кримінальним провадженням № 0000123.

Першим заступником прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_24 28.09.2016 підслідність у кримінальному провадженні № 0000123 визначено за ДВП ГУНП в Дніпропетровській області.

Кримінальне провадження №0001040 об`єднано 12.06.2018 з кримінальним провадженням № 0000123.

Кримінальне провадження №0000086 об`єднано 02.08.2018 з кримінальним провадженням № 0000123.

Заступником прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_25 02.08.2018 підслідність у кримінальному провадженні № 0000123 визначено за ГУНП в Дніпропетровській області.

Керівником Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_26 05.06.2020 підслідність у кримінальному провадженні № 0000123 визначено за Шевченківським ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області.

09.03.2021 підслідність визначено за ВП № 7 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області.

26.12.2022 підслідність у кримінальному провадженні № 0000123 визначено за СВ ВП № 5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області.

Під час досудового розслідування вказаного кримінального провадження встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21.03.2011 (справа № 0417/2-1116/11) позов ОСОБА_8 про визнання договору дарування 1/2 частини будівлі магазину за адресою: АДРЕСА_2 , укладеного 09.12.2008 між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , та про скасування державної реєстрації вищевказаного договору дарування (реєстраційний номер 21371759 від 16.01.2009), а також про визнання за ОСОБА_8 права власності на об`єкт нерухомості в цілому будівлю магазину літ. А-2 загальною площею 680,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , - задоволено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.08.2012 задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено, вищевказане рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.03.2011 скасовано; у задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про визнання договору недійсним, скасування державної реєстрації та визнання права власності відмовлено.

Зазначене рішення суду апеляційної інстанції не переглядалося та набрало законної сили.

При цьому судами встановлено, що сторони по справі ОСОБА_8 та ОСОБА_7 є рідними братами, вели спільну комерційну діяльність, пов`язану з торгівлею запасними частинами для автотранспортних засобів.

09 грудня 2008 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 був укладений договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_27 та зареєстрований в реєстрі № 10-4153, за яким позивач безоплатно передав, а відповідач прийняв у власність належну дарувальникові на праві приватної власності 1/2 частину будівлі магазину літ. А-2, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

16 вересня 2009 року на підставі вказаного договору дарування право власності на частину будівлі магазину літ. А-2 по АДРЕСА_2 було зареєстровано за ОСОБА_7 . Звертаючись із позовом у справі № 0417/2-1116/11, ОСОБА_8 як на підставу своїх вимог посилався на те, що він безоплатно передав своєму братові ОСОБА_7 у власність 1/2 частину будівлі магазину по АДРЕСА_2 , а відповідач зобов`язався щомісячно надавати матеріальну допомогу їх матері ОСОБА_22 у розмірі 10 000 грн., але з листопада 2009 року ця домовленість відповідачем не виконував.

Підставою для задоволення позовних вимог у цій справі у суді першої інстанції було визнання позовних вимог представником ОСОБА_7 ОСОБА_9 , яка є його племінницю та рідною донькою позивача ОСОБА_8 , що діяла в суді на підставі довіреності від 24.10.2008 року, посвідченої нотаріусом ОСОБА_10 та зареєстрованої в реєстрі за №12550. При цьому суд першої інстанції також дійшов висновку про те, що при укладенні зазначеного договору дарування між сторонами фактично був укладений договір довічного утримання, оскільки обдарований ОСОБА_7 зобов`язався щомісячно, починаючи з січня 2009 року надавати щомісячну матеріальну допомогу їх матері ОСОБА_22 у розмірі 10 000 грн.

Подаючи апеляційну скаргу на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.03.2011 року у справі № 0417/2-1116/11, ОСОБА_8 послався на те, що свою племінницю ОСОБА_9 він не уповноважував представляти його інтереси в цій справі, а тим більш визнавати позовні вимоги про визнання договору дарування йому позивачем ОСОБА_8 1/2 частини згаданого магазину за адресою: АДРЕСА_2 , укладеного 09.12.2008 між ними, а також про скасування державної реєстрації цього договору дарування та визнання за позивачем ОСОБА_8 права власності на цей об`єкт нерухомості в цілому. Про існування зазначеної цивільної справи він не знав та дізнався лише в травні 2012 року, звернувшись до БТІ, тому й подав апеляційну скаргу на це рішення лише 31 травня 2012 року.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, дійшов висновку про те, що зазначена довіреність не надавала права ОСОБА_9 бути представником ОСОБА_7 в судових процесах, тому суд першої інстанції в порушення вимог ст.44 ЦПК та ст.237, ст.244 ЦПК України, допустив до участі по справі в якості представника відповідача ОСОБА_7 особу, у якої не було на це повноважень. Крім того, висновок суду першої інстанції про те, щопри укладенні зазначеного договору дарування між сторонами фактично був укладений договір довічного утримання, не ґрунтується на доказах, які знаходяться в матеріалах справи та на матеріальному праві відповідно до положень Глави 57 ЦК України, що регулює порядок та умови укладення договору довічного утримання.

Між тим, будучі обізнаним про наявність апеляційного провадження по апеляційній скарзі ОСОБА_7 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.03.2011 року у справі № 0417/2-1116/11, ОСОБА_9 06.08.2012 року уклав із ОСОБА_13 договір іпотеки, за яким передав під заставу частину вищезгаданого магазину в рахунок зобов`язань, що виникли у нього перед останнім за договором позики 300 000 Євро, теж укладеним 06.08.2012 року. Обидва договори посвідчувалися приватним нотаріусом ОСОБА_10 . При цьому обізнаність ОСОБА_7 про наявність апеляційного провадження в зазначеній справі підтверджується тим, що 25.06.2012 року він звертався до Апеляційного суду із заявою про перенесення розгляду цієї справи, судове засідання по якій було призначене на 26.06.2012 року, на іншу дату.

Усі вищенаведені дії ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , приватного нотаріуса ОСОБА_10 , а також судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, що ухвалював рішення в зазначеній справі, заявник вважає шахрайськими.

Слідчий у своїй постанові від 05 січня 2024 року про закриття кримінального провадження № 0000123 послався на те, що моніторингом Єдиного державного реєстру судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/Review/109665365) він встановив, що цивільно правові відносини в рамках судового спору, предметом якого виступає питання належності права власності на об`єкт нерухомості на будівлю магазину літ. А-2 загальною площею 680,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , тривали й на час винесення цієї постанови.

Так, слідчим встановлено, що у іншій цивільній справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про визнання недійсним згаданого договору дарування вищезазначеного магазину з інших підстав (справа № 202/11928/14-ц, провадження № 22-ц/803/198/23), постановою Дніпровського апеляційного суду від 16.03.2023 рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28.12.2021, яким у задоволенні позову ОСОБА_8 про визнання договору дарування частку будівлі магазину по АДРЕСА_7 від 08.12.2011 недійсним відмовлено, - було залишено без змін.

Ухвалою Верховного суду від 08.05.2023 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_28 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28.12.2021 та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16.03.2023 про визнання договору дарування недійсним (справа № 202/11928/14, провадження № 61-5929ск23).

Крім того, в оскаржуваній постанові про закриття кримінального провадження №0000123 від 05.01.2024 року, слідчий також послався на таке:

Допитаний свідок ОСОБА_8 показав, що він здійснив купівлю нерухомого приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , яке оформив договором дарування на свого брата ОСОБА_7 , та яке у подальшому за спільною домовленістю з останнім, мало залишитися за ОСОБА_8 . У зв`язку з тим, що у подальшому ОСОБА_7 відмовився від усної домовленості зі своїм братом, виникли цивільно - правові відносини в рамках судового процесу з приводу належності права власності на вказане нерухоме майно.

Допитано як свідка приватного нотаріуса ОСОБА_10 , який на підставі ст.63 Конституції України, ст.8 Закону України «Про нотаріат», від дачі показів відмовився.

Висновком судової почеркознавчої експертизи за № 2554-15 від 17.09.2016 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_7 в графі «Підпис» довіреності від 24.10.2008, що виконана без застосування нотаріального бланку, зареєстрована у реєстрі нотаріальних дій за № 12550 - виконаний ОСОБА_7 , підпис від імені ОСОБА_7 в графі «Підпис осіб (їх представників), які звернулись за вчиненням нотаріальної дії» напроти запису під № 12550 в реєстрі нотаріальних дій № 10 за 2008 рік - виконаний ОСОБА_7 .

Висновком судової почеркознавчої експертизи №12416 від 23.02.2016 встановлено, що підписи від імені ОСОБА_7 у примірнику довіреності від 24.10.2008 в рядку «Підпис:» у журналі № 10 «РЕЄСТР для реєстрації нотаріальних дій» за 2008 рік приватного нотаріуса ДМНО ОСОБА_10 , в графі «Підпис осіб (їх представників), які звернулись за вчиненням нотаріальної дії», - виконані ОСОБА_7 .

Допитана свідок ОСОБА_9 показала, що приймала участь у спільній господарській діяльності її батька ОСОБА_8 та дядька ОСОБА_7 . На підставі довіреностей від ОСОБА_7 , вона подавала та отримувала документи до різних дозвільних установ та здійснювала інші представницькі повноваження з документами ФОП « ОСОБА_7 » від його імені, тому привласнювати чи викрадати документи вказаного ПП у неї не було необхідності, оскільки вона і так мала доступ до них. Після конфлікту між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 вона перестала представляти інтереси дядька, при цьому всі вказані документи він встановив, а магазин подарував своїм донькам. Крім того, свідок у своїх показах зазначила, що ОСОБА_7 у присутності свідків ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 оголосив рішення про залишення приміщення по АДРЕСА_2 , не бажаючи ходити по інстанціям; доручив це свідку, власноруч підписавши довіреність. В свою чергу, ОСОБА_3 погрожував свідку, а також з корисливих мотивів здійснює психічний тиск на ОСОБА_7 .

Свідок ОСОБА_36 у своїх показах зазначив, що між братами ОСОБА_8 та ОСОБА_7 мала місце домовленість про те, що ОСОБА_8 подарує своєму брату ОСОБА_7 приміщення по АДРЕСА_2 , а останній в свою чергу здійснить йому дарування 1/2 приміщення на АДРЕСА_1 . Однак ОСОБА_7 відмовився здійснити дарування вказаного приміщення, у зв`язку з чим, вони домовились про звернення ОСОБА_8 до суду. Де інтереси ОСОБА_7 буде представляти ОСОБА_9 , яка мала довіреність від ОСОБА_7 . Крім того, свідком зазначено про те, що ОСОБА_3 здійснювались погрози на його адресу задля того, щоб сім`я ОСОБА_8 вимусила останнього відмовитися від своїх позовних вимог в суді.

Аналогічні за змістом покази надала і свідок ОСОБА_36 , пояснивши, що дійсно між братами ОСОБА_8 та ОСОБА_7 мала місце домовленість про те, що ОСОБА_8 подарує своєму брату ОСОБА_7 приміщення по АДРЕСА_2 , а останній в свою чергу здійснить йому дарування 1/2 приміщення на АДРЕСА_1 . Однак ОСОБА_7 відмовився здійснити дарування вказаного приміщення, у зв`язку з чим, вони домовились про звернення ОСОБА_8 до суду. Де інтереси ОСОБА_7 буде представляти ОСОБА_9 , яка мала довіреність від ОСОБА_7 .

Допитана як свідок менеджер ПП «Загорулько М.К.» ОСОБА_37 пояснила, що в лютому 2011 року вона стала очевидцем суперечки між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , за результатами якої останній зауважив, що він відмовляється від 1/2 частини будівлі магазину літ. А-2 за адресою АДРЕСА_2 . При цьому він зауважив, щоб цим займалась ОСОБА_9 , якій він надав довіреність.

Допитана свідок провідний спеціаліст КП «Дніпропетровське бюро технічної інвентаризації» ДОР ОСОБА_38 поясниа щодо порядку приймання та опрацювання заяв у вказаній установі, а саме: про те, що власник майна, або особа за довіреністю, приходить до КП БТІ, подає заявку на виконання відповідних дії спеціалістами БТІ (проведення інвентаризації, виготовлення технічних паспортів, тощо); оплачує послуги і в залежності від терміну виконання, приходить до БТІ та отримує замовлення. Замовлення виконується відповідним підрозділом установи, в залежності від оплаченої заявки (в загальному порядку або термінова). Після отримання замовлення, замовник ставить свій підпис в журналі обліку замовлення. У випадку з ОСОБА_7 , - замовлення здійснювала та отримувала ОСОБА_9 , на підставі довіреності від ОСОБА_7 .

Допитаний потерпілий ОСОБА_7 пояснив, що спірний магазин по АДРЕСА_2 , вони будували спільно з братом ОСОБА_8 , після закінчення будівництва ОСОБА_8 подарував йому магазину. У той час, коли в них виникли спори з приводу спільної господарської діяльності, то він дізнався про судове рішення за позовом ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування вказаного магазину. Представництво його інтересів у суді здійснювалося донькою ОСОБА_8 - ОСОБА_9 , якій він доручення представляти його інтереси в суді не давав. У звязку із вказаними обставинами, ОСОБА_7 оскаржив рішення суду до суду апеляційної інстанції.

Допитана свідок ОСОБА_21 у своїх показах пояснила, що 16.12.2008 вона працювала кур`єром в ПП « ОСОБА_39 » та до її обов`язків входило перевезення документів. Свідок зазначила, що скоріше за все, на заяві ОСОБА_7 до КП ДМБТІ від 16.12.2008 вказаний її номер мобільного телефону, оскільки свідку було доручено передати даний документ до КП ДМБТІ. Однак у зв`язку з давністю подій, згадати хто передав ОСОБА_21 вказану заяву, вона не може. Також у своїх показах свідок ОСОБА_21 зазначила, що їй невідомі ані ОСОБА_7 , ані ОСОБА_9 . Крім того, допитана у 2023 році додатково свідок ОСОБА_21 зауважила, що у 2019 році вона потрапила у ДТП, отримавши струс мозку, деяких подій не пам`ятає. ОСОБА_40 , в якою раніше працювала свідок, на теперішній час померла.

Свідок ОСОБА_41 пояснив, що приблизно у 2012 році він познайомився з ОСОБА_8 та став свідком словесного конфлікту між цією особою та ОСОБА_7 , який наголошував на тому, що хоче відсудити у брата частину магазину.

Оцінивши та проаналізувавши здобуті докази в їх сукупності, слідчий прийшов до висновку про їх достатність для прийняття остаточного процесуального рішення, а саме про закриття кримінального провадження, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Доходячи до такого висновку, слідчий послався на те, що відповідно до ст.392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Спори, пов`язані із захистом права власності та інших речових прав, розглядаються судами, відповідно до визначеної процесуальним законом юрисдикції.

Крім того, ст.124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди, а делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

На думку слідчого, отримані в результаті проведення слідчих (оперативних) дій докази достовірно підтверджують, що між братами ОСОБА_8 та ОСОБА_7 виникли цивільно правові відносини, які на час винесення постанови від 05.01.2024 року про закриття кримінального провадження №0000123, вирішуються в порядку цивільного судочинства, а тому склад кримінального правопорушення за ч.ч.1, 4 ст.190, ч.2 ст.192 КК України об`єктивно відсутній. Вказаний висновок логічно випливає з показів самого потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_42 , ОСОБА_36 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 та ОСОБА_45 .

Окрім того, слідчий в оскаржуваній постанові від 05.01.2024 року про закриття кримінального провадження №0000123, дійшов висновку про те, що в діях ОСОБА_9 відсутній і склад кримінального правопорушення за ч. 1 ст.357 КК України, що підтверджується показами як самого потерпілого ОСОБА_7 , так і показами свідка ОСОБА_9 , з яких випливає, що правовстановлюючі документи на магазин за адресою: АДРЕСА_1 , на законних підставах перебували у ОСОБА_9 , на підставі видачі 24.10.2008 ОСОБА_7 на її ім`я довіреності на представництво його інтересів.

Також слідчий дійшов висновку й про те, що відсутні і будь-які об`єктивні дані, які б свідчили про наявність складів кримінальних правопорушень за ч.4 ст.358, ч.2 ст.366 КК України, зважаючи на результати проведених судових почеркознавчих експертиз.

Так, висновком судової почеркознавчої експертизи за № 2554-15 від 17.09.2016 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_7 в графі «Підпис» довіреності від 24.10.2008, що виконана без застосування нотаріального бланку, зареєстрована у реєстрі нотаріальних дій за № 12550 - виконаний ОСОБА_7 , підпис від імені ОСОБА_7 в графі «Підпис осіб (їх представників), які звернулись за вчиненням нотаріальної дії» напроти запису під № 12550 в реєстрі нотаріальних дій № 10 за 2008 рік - виконаний ОСОБА_7 .

Висновком судової почеркознавчої експертизи №12416 від 23.02.2016 встановлено, що підписи від імені ОСОБА_7 у примірнику довіреності від 24.10.2008 в рядку «Підпис:» у журналі № 10 «РЕЄСТР для реєстрації нотаріальних дій» за 2008 рік приватного нотаріуса ДМНО ОСОБА_10 , в графі «Підпис осіб (їх представників), які звернулись за вчиненням нотаріальної дії», - виконані ОСОБА_7 .

До матеріалів провадження долучено висновок судової почеркознавчої експертизи № 28/1.1/309 від 12.06.2018, згідно з яким, підпис від імені ОСОБА_7 у заяві до КП ДМБТІ від 16.12.2008 щодо надання інформації з реєстру права власності на будівлю магазину пр. імені газети «Правда», 26-Д у м. Дніпро виконано не ОСОБА_7 , водночас, вказаним висновком не підтверджено виконання вказаного підпису і ОСОБА_9 .

На думку слідчого, вказана заява не є офіційним документом.

Так, згідно з приміткою до ст.358 КК України, під офіційним документом слід розуміти документи, що містять зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи ? докази у правозастосовчій діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом.

Тому при встановленні ознак офіційного документа як предмета злочину слід керуватися такими критеріями: документ має бути складено, видано чи посвідчено відповідною особою в межах її компетенції за визначеною законом формою та з належними реквізитами; зафіксована в такому документі інформація повинна мати юридично значущий характер - підтверджені чи засвідчені нею конкретні події, явища або факти мають спричиняти чи бути здатними спричинити наслідки правового характеру у вигляді виникнення (реалізації), зміни або припинення певних прав та/або обов`язків.

Слідчий послався на те, що невідповідність документа хоча б одному з наведених критеріїв перешкоджає визнанню його офіційним.

Так, дослідженням заяви ОСОБА_7 до КП ДМБТІ від 16.12.2008 щодо надання інформації з реєстру права власності на будівлю магазину пр. імені газети «Правда», 26-Д у м. Дніпро встановлено, що така заява не виступає офіційним документом, оскільки факт її написання та подання за своєю правовою природою не здатний створити або спричинити будь-які наслідки для власника магазину пр. «Правда», 26-Д у м. Дніпро.

Таким чином, слідчий дійшов висновку про те, що будь-яких об`єктивних даних, які б свідчили про підтвердження доводів ОСОБА_7 , викладених у своїх заявах та показах, не здобуто, а навпаки таки доводи спростовані за результатами проведених під час досудового розслідування слідчих дій, у зв`язку з чим, вказане кримінальне провадження підлягає закриттю.

Надаючи оцінку зазначеним висновкам слідчого та їх обґрунтуванню у співставленні наведених ним аргументів із доводами заявника ОСОБА_3 , слідчий суддя виходить з наступного.

Статтею 190 КК передбачено кримінальну відповідальність за шахрайство, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману чи зловживання довірою. Як випливає зі змісту зазначеної норми кримінального закону та правозастосовної практики, отримання майна за умови виконання якого-небудь зобов`язання належить кваліфікувати як шахрайство в тому разі, коли винна особа в момент заволодіння цим майном мала на меті його присвоїти, а зобов`язання не виконувати. Як шахрайство, вчинене шляхом зловживання довірою, слід розглядати укладення договорів кредиту, позики, попередньої оплати за виконання певної роботи тощо без наміру повернути отримані кошти чи інші матеріальні цінності, виконати належно обумовлену роботу чи повернути борг. Із суб`єктивної сторони шахрайство характеризується прямим умислом і корисливим мотивом.

Відсутність хоча б одного зі складових елементів шахрайства, у тому числі об`єктивної чи суб`єктивної сторони, означає, що дії осіб, поведінка яких оцінюється, можуть бути в іншій юридичній площині, ніж кримінальна, а саме свідчити про наявність цивільного або господарського спору.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 11 грудня 2018 року у справі № 712/7368/13-к (провадження № 51-6626км18). Аналогічну правову позицію Верховний Суд висловив у постанові від 2 жовтня 2018 року у справі №127/9767/14-к (провадження № 51-2903км18).

В даному випадку, в частині оцінки дій осіб, задіяних у розгляді цивільної справи №0417/2-1116/11 у суді першої інстанції, на яких вказує ОСОБА_7 , як на шахраїв, слід визначити роль кожного з них.

Так, ОСОБА_8 , звернувшись до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_7 у даній цивільній справі, реалізував своє право на звернення до суду, гарантоване ч.2 ст.124 Конституції України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), відповідно до якої юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Конституційний Суд України в своєму рішенні з цього приводу №9-зп від 25 грудня 1997 року виснував:

1.Частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

2. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

3. Частину другу статті 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

При цьому, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.11 ЦПК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, само по собі звернення ОСОБА_8 до суду із позовною заявою в зазначеній цивільній справі №0417/2-1116/11, вимогами якої було визнання вищезгаданого договору від 09.12.2008 року про дарування ним ОСОБА_7 частини будівлі магазину за адресою: АДРЕСА_7 ) з метою повернення цього майна у свою власнсість, не може утворювати складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 КК України, які б доводи та підстави не наводив позивач на користь своїх позовних вимог.

До речі, як з`ясовано вже під час розгляду даної скарги щодо скасування оскаржуваної постанови про закриття кримінального провадження,14 лютого 2024 року Верховним Судом розглянуто цивільну справу №202/11928/14-ц за позовом ОСОБА_8 , з яким звернувся до суду у листопаді 2014 року про визнання договору дарування 1/2 частини зазначеної будівлі магазину недійсним з інших підстав, ніж у цивільній справі №0417/2-1116/11. За наслідками розгляду, Верховним Судом ухвалено постанову, якою касаційну скаргу представника ОСОБА_8 ОСОБА_28 залишено без задоволення, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 березня 2023 року, якими відмовлено в задоволенні позову, залишено без змін.

Отже, доводи ОСОБА_8 , якими він обґрунтовував свої позовні вимоги у справі №202/11928/14-ц, суди відхилили та визнали їх непереконливими. Однак це зовсім не означає, що дії позивача у цій справі щодо відстоювання своїх позовних вимог в обраний ним спосіб, утворюють склад кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 КК України, навіть, якщо метою цього є обернення майна, належного відповідачу на свою користь, з наведених вище конституційних приписів.

Що стосується дій ОСОБА_9 , яка представляла інтереси ОСОБА_7 в цивільній справі №0417/2-1116/11 в суді першої інстанції, та завдяки позиції якої по справі сталося можливим ухвалення судом першої інстанції рішення від 21.03.2011 року у цій справі про задоволення позовних вимог, то слідчий суддя погоджується із висновком слідчого, якого він дійшов у постанові від 05.01.2024 року про закриття кримінального провадження №0000123 стосовно відсутності складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 КК України і в її діях, виходячи з наступного.

Дії ОСОБА_9 в суді першої інстанції в цивільній справі №0417/2-1116/11 стосовно визнання позовних вимог до її дядька ОСОБА_7 , заявлених її батьком ОСОБА_8 , беззаперечно сприяли досягненню мети останнім щодо повернення у свою власність вищезгаданої частини магазину будівлі магазину за адресою: АДРЕСА_1 , (раніше АДРЕСА_2 ), проте діяла вона при цьому на підставі довіреності, виданої ОСОБА_7 , та довести, що його волевиявлення на той час не збігалося з позицією, яку зайняла ОСОБА_9 в суді першої інстанції в цивільній справі №0417/2-1116/11, наразі не виявляється можливим, хоча заявник стверджує протилежне.

Особливу увагу слідчий суддя звертає на той факт, що згадану довіреність станом на час розгляду цивільної справі №0417/2-1116/11 в суді першої інстанції ОСОБА_8 скасовано не було.

Так, відповідно до ч.ч.1-3 ст.249 ЦК України, особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною. Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність. Права та обов`язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася.

Водночас, відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

При цьому, згідно правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 10.11.2021 у справі №756/2312/18, видання довіреності є одностороннім правочином, та в залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини, відповідно, поділяються на суворо односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особами. До них відноситься, зокрема, відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини; такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору. А згідно правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 22.10.2019 по справі №923/876/16, довіреність не завжди може містити деталізований та виключний перелік дій, на вчинення яких довіритель уповноважує представника.

Стосовно факту скасування рішення суду першої інстанції в цивільній справі №0417/2-1116/11, слідчий суддя звертає увагу на те, що рішенням Апеляційного Суду від 21.08.2012 у цій справі встановлено, що ОСОБА_9 згідно копії довіреності №12556 від 24.10.2008 не мала права представляти ОСОБА_7 в суді, тому в задоволенні позову ОСОБА_8 до останнього було відмовлено.

Зазначене вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Однак, таке порушення не може кваліфікуватися як кримінальне правопорушення та як підстава для притягнення судді до кримінальної відповідальності. Адже відповідні порушення усуваються шляхом реалізації прав зацікавлених осіб у відповідність до процесуального закону: сторона має право на оскарження судових рішень в апеляційному та касаційному порядку. Наслідки таких суддівських помилок, як у даному випадку, можуть бути усунено шляхом подачі віндикаційних позовів.

Так, стаття 129 Конституції України передбачає право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. Порядок оскарження судових рішень визначається нормами Кримінального процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України тощо.

Однак заявник, домагаючись притягнення судді до кримінальної відповідальності, тим самим хоче надати оцінку судовим діям та рішенням поза передбаченим процесуальним законом порядком.

У зв`язку з цим, суд звертає увагу на приписи статті 126 Конституції України, якою закріплено гарантії незалежності і недоторканості судді та передбачено, що вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється та суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. Аналогічні положення містить ч.1 ст.49 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

Відповідно до п.4.2 рішення Конституційного Суду України №6-рп/2001 від 23.05.2001 р. за справою №1-17/2001, процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судовий розгляд справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий.

У міжнародних документах з питань статусу та незалежності суддів, зокрема у Монреальській універсальній декларації про незалежність правосуддя (Перша світова конференція з незалежності правосуддя, Монреаль, 1983 рік), Основних принципах незалежності судових органів (схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та від 13 грудня 1985 року), Рекомендаціях щодо ефективного впровадження основних принципів незалежності судових органів (прийнятих резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН 1989/60 та схвалених резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 44/162 від 15 грудня 1989 року), Європейському статуті судді (ухваленому Європейською Асоціацією Суддів у 1993 році), Європейській хартії щодо статусу суддів (10 липня 1998 року), Всесвітній (Універсальній) хартії судді (схваленій Міжнародною Асоціацією Суддів 17 листопада 1999 року, Тайбей (Тайвань), Декларації щодо принципів незалежності судової влади, прийнятої Конференцією голів верховних судів країн Центральної та Східної Європи 14 жовтня 2015 року, звернуто увагу на необхідність усіма можливими національними та міжнародними органами гарантувати незалежність суддів, зокрема на те, що суддя не може бути притягнений до відповідальності за виконання своїх професійних обов`язків. Гарантування незалежності суддів також полягає у тому, щоб жоден суддя не міг приймати рішення у справі через страх, очікування користі будь-якого походження або через будь-який неналежний вплив.

З огляду на зазначене, вимоги національного та міжнародного законодавства передбачають та гарантують незалежність судової влади, цінність такого інституту в кожному демократичному суспільстві. Незалежність судочинства є невід`ємною складовою права на справедливий судовий процес.

Виходячи з викладеного, слідчий суддя погоджується із висновком слідчого, викладеним у постанові від 05 січня 2024 року про закриття кримінального провадження №0000123 про відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 КК України і в діях судді при розгляді ним цивільної справи №0417/2-1116/11 та ухвалення в ній рішення від 21.03.2011 року.

Що стосується укладення 06.08.2012 року ОСОБА_8 договору іпотеки із ОСОБА_13 , за яким він передав під заставу частину вищезгаданого магазину в рахунок зобов`язань, що виникли у нього перед останнім за договором позики 300 000 Євро, теж укладеним 06.08.2012 року, слідчий суддя звертає увагу на таке.

Факт обізнаності ОСОБА_8 про наявність апеляційного провадження по апеляційній скарзі ОСОБА_7 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.03.2011 року у справі №0417/2-1116/11 підтверджується тим, що 25.06.2012 року він звертався до Апеляційного суду із заявою про перенесення розгляду цієї справи, судове засідання по якій було призначене на 26.06.2012 року, на іншу дату. У зв`язку з цим, укладення зазначеного правочину має ознаки того, що ОСОБА_8 у такий спосіб намагався уникнути повернення ОСОБА_7 частини будівлі магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , що перейшла йому за рішення суду у цій цивільній справі, у разі задоволення апеляційної скарги.

Однак складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 КК України такі дії не утворюють, адже на час укладення згаданого договору іпотеки, зазначене майно належало ОСОБА_8 , під арештом, забороною та іншими обтяженнями не перебувало, а ОСОБА_7 своїм правом на забезпечення цивільного провадження шляхом ініціювання перед судом вжиття відповідних заходів, не скористався.

Узгоджуються із зібраними у кримінальному провадженні доказами й висновки слідчого про наявність підстав для його закриття також і по інших епізодах, окрім наступного.

Так, передчасним є висновок слідчого про те, що не є офіційним документом заява до КП ДМБТІ від 16.12.2008 щодо надання інформації з реєстру права власності на будівлю магазину АДРЕСА_3 , та у якій згідно висновку судової почеркознавчої експертизи №28/1.1/309 від 12.06.2018, підпис від імені ОСОБА_7 виконано не ним, адже за змістом цієї заяви, вона породжує право заявника на отримання витягу із реєстру прав власності. Такий висновок слідчого не обґрунтовано нормативно-правовими документами стосовно порядку подачі подібних заяв, їх розгляду та наслідків опрацювання.

Також передчасним є висновок слідчого про відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.357 КК України в епізоді із зникненням документів стосовно магазину за адресою АДРЕСА_3 , адже відповідно до диспозиції цієї статті, кримінальна відповідальність наступає не тільки за викрадення офіційних документів, але й за їх умисне приховування.

Натомість, як з`ясувалося у судовому засіданні, зазначені документи до теперішнього часу не повернуті ОСОБА_7 , та знаходяться в десятому томі кримінального провадження №0000123.

При цьому, як зазначені документи стосовно магазину за адресою АДРЕСА_3 опинилися в матеріалах кримінального провадження, та чому не повернуті власнику до теперішнього часу, у своїй постанові від 05.01.2024 року про закриття цього кримінального провадження, слідчий відповіді не надав.

Підсумовуючи викладене, слідчий суддя звертає увагу на таке.

Статтею 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Закриття кримінального провадження є одним із способів його остаточного вирішення, а тому провадження може бути закрито лише після всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи та оцінки слідчим, прокурором всіх зібраних та перевірених доказів (ст. ст. 2, 284 КПК України).

Постанова слідчого, прокурора про закриття кримінального провадження має бути мотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам, встановленим матеріалами справи, зокрема в ній має бути викладено суть заяви особи, яка звернулася з метою захисту своїх прав, та відповіді на всі поставлені нею питання, які виключають провадження у справі і обумовлюють її закриття, що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу (ст. 110 КПК України).

Згідно ч. 2 ст. 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

В даному випадку, незважаючи на те, що слідчий суддя частково погодився із правовою позицією слідчого та прокурора про відсутність складу кримінальних правопорушень в окремих епізодах кримінального провадження №0000123 від 05 лютого 2015 року, постанова про його закриття від 05 січня 2024 року підлягає скасуванню в цілому, оскільки можливість її часткового скасування законом не передбачена.

При цьому, слідчий суддя, виходячи з ч. 5 ст. 40 КПК України, позбавлений змоги надати конкретні вказівки (зобов`язання) слідчому щодо проведення конкретних слідчих дій у відновленому провадженні стосовно епізодів, по яким рішення про його закриття прийнято передчасно, адже слідчій є самостійним у своїй процесуальній діяльність.

Слідчий суддя наділений лише правом судового контролю та оцінки зібраних слідством доказів на етапі розслідування, однак він не може переймати на себе функції слідства (п. 18 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 22 КПК України). Водночас, слідчий суддя вважає за необхідне роз`яснити, що слідство зобов`язане провести у провадженні такий комплекс дій, який би не залишав місце сумнівам, а зроблені ним висновки випливали б зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту, а не ґрунтувались на припущеннях.

Слідчому та прокурору слід взяти до уваги, що практика Європейського Суду з Прав Людини щодо проведення ефективного офіційного розслідування кримінальних справ є сталою та вказує на те, що згідно з мінімальними критеріями ефективності, які Суд визначив у своїй практиці, таке розслідування має бути незалежним, безстороннім і підлягати громадському контролю, а компетентні органи повинні діяти зі зразковою ретельністю та оперативністю. Розслідування … має бути ретельним. Це означає, що органи влади завжди повинні добросовісно намагатись з`ясувати, що трапилось, і не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень. Вони повинні вживати усіх розумних і доступних їм заходів для забезпечення збирання доказів, що стосуються події, включаючи, зокрема, показання свідків та висновки судових експертиз тощо. Будь-який недолік розслідування, який підриває його здатність встановлення причини … або винних осіб, створюватиме небезпеку недотримання цього стандарту (див. рішення у справі «Мута проти України», «Карабет та інші проти України»).

А в рішенні ЄСПЛ у справі «Бучинська проти України» Суд констатував факт того, що не може дійти висновку, що органи влади зробили усе від них залежне для забезпечення оперативного та всебічного вжиття заходів для збору доказів, встановлення місцезнаходження та притягнення до відповідальності винних (див. рішення у справі «Бучинська проти України» заява № 35493/10 від 30.04.2015, п. 49), бо за потреби зростаючих високих стандартів у сфері захисту прав людини та основоположних свобод, неминуче вимагається більша рішучість при оцінці порушень основоположних цінностей демократичного суспільства (див. рішення у справі «Сельмуні проти Франції, заява № 235803/94, параграф 95, «Нечипорук і Йонкало проти України», заява № 42310/04, параграфи 148, 149), оскільки тягар доведення можна покласти на органи влади, адже саме вони мають надати задовільні та переконливі пояснення (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини, заява № 21986/93, п. 100, «Нечипорук і Йонкало проти України», заява № 42310/04, параграф 150).

Стосовно можливості оскарження даної ухвали.

Відповідно до ч.3 ст.307 КПК України, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження, скарги на відмову слідчого, прокурора в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження з підстав, визначених пунктом 9-1 частини першої статті 284 цього Кодексу, про скасування повідомлення про підозру та відмову у задоволенні скарги на повідомлення про підозру (при цьому положення частини третьої статті 307 щодо заборони оскарження ухвали слідчого судді за результатами розгляду скарги на бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 4-р(II)/2020 від 17.06.2020).

З наведеного випливає, що ухвала про скасування постанови про закриття кримінального провадження оскарженню не підлягає.

Водночас, у даному конкретному випадку, зважаючи на характер висновків, наведених вище, обґрунтованим буде припущення, що сторона заявника може не погодитися з ними, оскільки слідчий суддя визнав правову позицію слідчого та прокурора про відсутність складу кримінальних правопорушень в окремих епізодах кримінального провадження №0000123 від 05 лютого 2015 року вірною.

Відтак, в цій частині у заявника є право оскаржити висновки слідчого судді.

При цьому слід взяти до уваги правову позицію Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладених у Постанові від 27 травня 2019 року у справі № 461/1434/18 (провадження № 51-6470 кмо 18), який зазначив наступне.

Відповідно до вимог ст. 395 КПК апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді може бути подана протягом п`яти днів з дня її оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення. Якщо ухвалу суду або слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КПК пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Таким чином, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 395 КПК строк на апеляційне оскарження захисником ухвали слідчого судді обчислюється з дня оголошення вказаної ухвали.

При вирішенні питання про те, який саме день слід вважати днем оголошення ухвали слідчого судді день оголошення резолютивної частини ухвали чи день оголошення повного її тексту, суд повинен керуватися приписами ст. 376 КПК.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 376 КПК судове рішення проголошується негайно після виходу суду з нарадчої кімнати. При цьому, головуючий у судовому засіданні роз`яснює зміст рішення, порядок і строк його оскарження.

Тобто, за змістом ст. 376 КПК дата оголошення судового рішення, в тому числі й ухвали слідчого судді, безпосередньо пов`язується з датою виходу суду з нарадчої кімнати і саме з цієї дати, яка зазначається у вступній частині ухвали, розпочинається перебіг строку на апеляційне оскарження.

Зважаючи на те, що постановлення ухвали слідчим суддею не пов`язане з вирішенням справи по суті, а рівень складності скарг, які передаються на розгляд слідчим суддям, зазвичай не є таким, що потребує значного часу для складання ухвали щодо їх вирішення, оголошення слідчим суддею в порядку ч. 2 ст. 376 КПК лише резолютивної частини ухвали має місце переважно у виняткових випадках та жодним чином не впливає на визначений процесуальним законом порядок обчислення строку апеляційного оскарження.

У випадку необізнаності у заінтересованих осіб з мотивами прийнятого слідчим суддею рішення, вказане за їх клопотанням може бути визнано поважною причиною пропуску строку апеляційного оскарження та підставою для його поновлення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 117 КПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 25, 110, 303-307 КПК України, -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого СВ ВП №5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_6 від 05 січня 2024 року про закриття кримінального провадження № 0000123 від 05 лютого 2015 року задовольнити.

Постанову слідчого СВ ВП №5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_6 від 05 січня 2024 року про закриття кримінального провадження №0000123 від 05 лютого 2015 року скасувати, направивши матеріали кримінального провадження до ВП №5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області для продовження досудового розслідування.

Ухвалу може бути оскаржено протягом п`яти днів з дня її оголошення.

У разі, якщо повний текст ухвали не було вручено сторонам у день її оголошення, строк на її апеляційне оскарження може бути поновлений в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 117 КПК.

Слідчий суддя ОСОБА_1