Житомирський апеляційний суд
Справа №283/2917/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст.185 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2024 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №283/2917/19 за апеляційною скаргою прокурора Малинського відділу Коростенської окружної прокуратури ОСОБА_11 на вирок Малинського районного суду Житомирської області від 25.09.2023 відносно

ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, та

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Ксаверів Малинського району Житомирської області, жителя АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України,

в с т а н о в и в :

зазначеним вироком ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального проступку передбаченого ч.1 ст.185 КК України та призначено покарання у виді 6 місяців арешту.

Відповідно до ч.4 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного цим вироком, більш суворим, призначеним вироком Малинського районного суду Житомирської області від 01.08.2022, визначено ОСОБА_9 остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у виді 6 років позбавлення волі.

В строк покарання, остаточно призначеного ОСОБА_9 за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховано покарання, відбуте частково за вироком Малинського районного суду Житомирської області від 01.08.2022.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_9 обчислено з моменту приведення вироку у виконання.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави витрати на проведення експертизи в розмірі 628 гривень 04 копійки.

ОСОБА_10 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.185 КК України та виправдано.

Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_9 12.10.2019 року близько 20 години, з метою таємного викрадення чужого майна, прибув до домоволодіння ОСОБА_12 , яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_9 переконався у відсутності сторонніх осіб, які могли помітити його дії, зайшов на подвір?я вищевказаного домоволодіння, і таємно, умисно, з корисливих мотивів викрав звідти віз вартістю 6000 гривень та алюмінієві бідони в кількості трьох штук загальною вартістю 981 гривня.

Своїми діями ОСОБА_9 заподіяв потерпілому ОСОБА_13 матеріальну шкоду в розмірі 6981 гривня.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_11 просить вирок суду першої інстанції скасувати, як незаконний, та ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_9 за ч.2 ст.185 КК України та призначити йому покарання у виді 2 років позбавлення волі, на підставі ч.4 ст.70 КК України визначити остаточне покарання у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі. Визнати винним ОСОБА_10 за ч.2 ст.185 КК України та призначити йому покарання у виді 2 років позбавлення волі. При цьому, зазначає, що своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що надані прокурором докази не доводять вини обвинуваченого ОСОБА_10 , а протокол проведення слідчого експерименту за участі ОСОБА_9 від 07.12.2019 взагалі визнано недопустимим доказом через те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання та не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатись на них. Разом з тим, згідно рішення Верховного Суду по справі №762/10306/15-к, якщо в судовому засіданні обвинувачений змінив свої показання, даний факт не є підставою для визнання протоколу слідчого експерименту недопустимим доказом. Розглядаючи справу, ВС зазначив, що суд фактично ототожнив показання обвинуваченого та протокол проведення слідчого експерименту, наведене суперечить правовій позиції, викладеній у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 14 вересня 2020 року (справа № 740/3597/17). Якщо відомості повідомлено підозрюваним, обвинуваченим, свідком під час проведення процесуальних дій, то вони є складовим компонентом змісту документа як окремого процесуального джерела доказів, зокрема протоколу слідчого експерименту, де фіксуються його хід та результати. Наголошує, що показання і протокол слідчого експерименту є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів, які суд оцінює за правилами ст.95 КПК. За встановленим кримінальним процесуальним законом порядком, належна правова процедура проведення слідчого експерименту містить низку процесуальних гарантій, дотримання яких виключає обґрунтовані сумніви щодо правомірного отримання відомостей від суб`єкта, за його волею та вільним волевиявленням. ВС зазначив, що відповідно до нормативного змісту засади безпосередності (ст. 23 КПК) суд досліджує докази безпосередньо з метою встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, де протокол слідчого експерименту є предметом оцінки суду за правилами, визначеними ст. 94 цього Кодексу. Отже, протокол слідчого експерименту після його оцінку судом із точки зору належності, допустимості й достовірності набуває значення судового доказу. Таким чином, у цьому випадку відсутні підстави для ототожнення показань та протоколу слідчого експерименту, які є окремими процесуальними джерелами доказів для встановлення обставин, що підлягають доказуванню в кримінальному провадженні відповідно до ст. 91 КПК. Крім того, ВС наголосив: той факт, що в судовому засіданні обвинувачений змінив свої показання, не є підставою для визнання протоколу слідчого експерименту недопустимим доказом, оскільки слідчий експеримент та показання є окремими процесуальними джерелами доказів.

Також судом першої інстанції не взято до уваги того факту, що потерпілий ОСОБА_12 , свідок ОСОБА_14 впізнали вилучені під час обшуку два бідони за місцем проживання ОСОБА_10 . Вказаний обшук проводився з додержанням вимог КПК України та жодним з учасників він не оспорювався. Твердження свідка ОСОБА_15 та ОСОБА_16 що вони нібито придбали бідони у ОСОБА_17 спростовуються показами обвинуваченого ОСОБА_9 у суді, який зазначив, що він викрав саме ці бідони. Під час проведення слідчого експерименту ОСОБА_9 детально розповідав, що вказані бідони разом з іншим майном потерпілого ОСОБА_12 він викрав разом саме з ОСОБА_10 .

Звертає увагу, що до показів ОСОБА_9 наданих у суді, згідно яких він зазначив, що вчинив крадіжку без участі ОСОБА_10 слід ставитись критично, оскільки останній перебуває у дружніх відносинах з ОСОБА_10 та дані покази спрямовані на уникнення останнім кримінальної відповідальності. Крім того, сам ОСОБА_9 вже відбуває покарання за аналогічний злочин за вироком Малинського районного суду від 01.08.2022 у виді 6 років позбавлення волі, яке повністю поглинуло покарання за даним фактом, а тому надані ним покази жодним чином не погіршили його становища. Свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 проживають спільно з ОСОБА_10 та перебувають з ним у родинних відносинах, а тому до їхніх показів щодо непричетності ОСОБА_10 слід також ставитись критично.

Разом з тим, неоспорюваним є той факт, що під час обшуку саме за місцем проживання ОСОБА_10 знайдено викрадені у потерпілого бідони, які під час слідчого експерименту ОСОБА_9 показував, що викрадав їх разом з ОСОБА_10 , які вони залишили зберігати за місцем проживання останнього, де їх і знайшли. Дані бідони визнані речовими доказами у вказаному провадженні та за результатами розгляду справи повернуті законному власнику потерпілому ОСОБА_12 .

Посилаючись на зазначене, наголошує, що злочин вчинено саме ОСОБА_9 спільно з ОСОБА_10 , а тому у суду відсутні підстави щодо перекваліфікації дій ОСОБА_9 на ч.1 ст.185 КК України, та щодо недоведеності вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_10 .

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення обвинувачених та їх захисників, які заперечили проти апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали судового провадження, а також вирок суду в межах, передбачених, ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст.2 КПК України).

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У свою чергу, положеннями ст.94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи вирок щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 даних вимог закону не дотримався.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення; тощо.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами, як обвинувачення, так і захисту.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, оцінивши досліджені по справі докази з точки зору їх допустимості, належності, достовірності і достатності, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що стороною обвинувачення не доведено, вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, його дії кваліфікував за ч.1 ст.185 КК України, а ОСОБА_10 відповідно до положень п.2 ч.1 ст.373 КПК України за пред`явленим обвинуваченням виправдав.

Однак, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції при ухваленні вироку щодо ОСОБА_9 і ОСОБА_10 вищевказаних вимог кримінального процесуального закону не дотримався та прийшов до передчасного висновку, про невинуватість обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що органом досудового розслідування ОСОБА_9 і ОСОБА_10 обвинувачувалися у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, з кваліфікацією, як умисні дії, які виразились у таємному викраданні чужого майна, вченого за попередньою змовою групою осіб.

При цьому, суд надаючи оцінку доказам у вироку зазначив, що фактично жодний з доказів сторони обвинувачення не доводить, що ОСОБА_9 здійснив крадіжку речей потерпілого ОСОБА_12 за попередньою змовою групою осіб, як і таємного викрадення переліку відповідноих речей (майна), та те, що ОСОБА_10 причетний до вчинення крадіжки речей потерпілого ОСОБА_12 . Крім того, визнав протокол проведення слідчого експерименту за участі ОСОБА_9 від 07.12.2019, недопустимим доказом, фактично за результатами оцінки пояснень в судовому засіданні обвинуваченого, у тому числі, про вчинення правопорушення за попередньою змовою групою осіб. Також, суд першої інстанції обґрунтував свої висновки фактично на показаннях обвинувачених та з відповідною (критичною) оцінкою показань потерпілої сторони та свідків.

Частина 1 статті 87 КПК передбачає, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Як вбачається з матеріалів судового провадження та оскаржуваного рішення, згідно протоколу проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_9 від 07.12.2019 та фототаблиці до нього (т.1 а.п.177-181), останній розповів та показав, як він 12.10.2019 близько 20 години разом ОСОБА_10 , з метою таємного викрадення чужого майна за попередньою змовою між собою, прибули до домоволодіння ОСОБА_12 , яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , в подальшому, реалізуючи свій спільний злочинний умисел, зайшли на територію подвір`я вказаного вище господарства та викрали звідти віз, три алюмінієві бідони, вісім сокир, алюмінієву каструлю, колонку чорного кольору марки «Маяк», електроточило та пристрій для перегонки меду.

В зв`язку наданими в судовому засіданні обвинуваченим ОСОБА_9 показаннями, суд визнав протокол проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_9 від 07.12.2019 недопустимим (частково) доказом, з посиланням на те, що може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які безпосередньо сприймав під час судового засідання та не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатись на них. Зазначені висновки суду є помилковими та не відповідними вимогам КПК України.

Разом з цим, відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 17 березня 2021 року у справі №762/10306/15-к, той факт, що в судовому засіданні обвинувачений змінив свої показання, не є підставою для визнання протоколу слідчого експерименту недопустимим доказом, оскільки слідчий експеримент та показання є окремими процесуальними джерелами доказів.

Метою слідчого експерименту, відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення. Проведення за участю свідка слідчого експерименту з метою перевірки й уточнення таких відомостей, крім отримання відомостей, передбачає також здійснення учасниками слідчого експерименту певних дій, спрямованих на досягнення мети цієї слідчої (розшукової) дії.

Якщо відомості повідомлено підозрюваним, обвинуваченим, свідком під час проведення процесуальних дій, то вони є складовим компонентом змісту документа як окремого процесуального джерела доказів, зокрема протоколу слідчого експерименту, де фіксуються його хід та результати. Отже, показання і протокол слідчого експерименту є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів, які суд оцінює за правилами ст.94 КПК.

За встановленим кримінальним процесуальним законом порядком, належна правова процедура проведення слідчого експерименту містить низку процесуальних гарантій, дотримання яких виключає обґрунтовані сумніви щодо правомірного отримання відомостей від суб`єкта, за його волею та вільним волевиявленням. До системи таких гарантій належить також участь понятих, здійснення безперервного відеозапису слідчої дії як складові судового контролю за дотриманням засад кримінального провадження, детальне і ґрунтовне роз`яснення прав та процесуальних наслідків участі особи в проведенні слідчого експерименту тощо.

Відповідно до нормативного змісту засади безпосередності (ст. 23 КПК), суд досліджує докази безпосередньо з метою встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, де протокол слідчого експерименту є предметом оцінки суду за правилами, визначеними ст. 94 цього Кодексу. Отже, протокол слідчого експерименту після його оцінки судом із точки зору належності, допустимості й достовірності набуває значення судового доказу. Таким чином, у цьому випадку відсутні підстави для ототожнення показань та протоколу слідчого експерименту, які є окремими процесуальними джерелами доказів для встановлення обставин, що підлягають доказуванню в кримінальному провадженні відповідно до ст. 91 КПК.

При цьому, апеляційний суд зважає і на те, що як вбачається з протоколу слідчого експерименту від 07.12.2019, проведеного за участю обвинуваченого ОСОБА_9 на місці вчинення правопорушення, підозрюваний ОСОБА_9 не лише розповідав про обставини вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, але і продемонстрував, яким чином вони з ОСОБА_10 проникали на подвір`я потерпілого, знаходження речей, механізм крадіжки, тощо. Вказану слідчу дію було проведено за його добровільною згодою.

Апеляційний суд зазначає, що в кожному конкретному випадку суд, оцінюючи допустимість того чи іншого доказу, повинен враховувати істотність допущених порушень кримінального процесуального закону та важливість кожного доказу для встановлення обставин кримінального провадження, що судом першої інстанції зроблено не було.

Окрім цього, суд першої інстанції, не усунув суперечностей в показаннях допитаних свідків та належно не мотивував в своєму рішенні чому бере до уваги одні докази та відкидає інші.

Так, під час судового розгляду в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_12 показав, що у нього були викрадені: віз, бідони, сокири, медогонка, колонка та інші речі. Під час здійснення досудового розслідування знайшли лише два бідони.

Свідок ОСОБА_14 (жінка потерпілого), показала, що у її чоловіка викрали: віз, бідони, сокири, колонку, медогонку, електроточило та алюмінієву каструлю. До цього причетні ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , оскільки ОСОБА_9 проживав у них та знав про наявність цих речей, а бідони знайшли за місцем проживання ОСОБА_10 .

Обвинувачений ОСОБА_9 в суді першої інстанції показав, що 12.10.2019 року він був вдома в АДРЕСА_1 . До нього додому приїхав ОСОБА_10 і запитав чи має він краплі для очей, бо вони потрібні його брату ОСОБА_18 . Краплі у нього були, а тому він запропонував ОСОБА_10 поїхати разом і закапати їх брату, оскільки знав як це правильно робити. У зв?язку з цим разом на підводі поїхали до ОСОБА_20 . По дорозі зустріли ОСОБА_21 , який поїхав разом з ними. Закапавши ОСОБА_18 краплі, всі разом випили пляшку горілки. Після цього ОСОБА_9 пішов городами додому. Коли вийшов на дорогу, до нього під?їхав мікроавтобус і водій запитав, чи має він для продажу металобрухт. ОСОБА_9 згадав, що у подвір?ї ОСОБА_12 стояв віз і вирішив його викрасти. У зв?язку з цим сказав водію, що має металобрухт і разом з водієм на вказаному мікроавтобусі поїхав до домоволодіння ОСОБА_12 . Метрів за 200 від домоволодіння потерпілого попросив водія зупинитись та чекати, а сам пішов на подвір?я ОСОБА_12 . Це було близько 20 години. Зайшовши на подвір?я потерпілого, побачив віз та бідони. В цей віз погрузив три бідони, покотив до мікроавтобуса та продав за 1000 гривень.

Інший обвинувачений - ОСОБА_10 , свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав та показав, що 9 чи 10 жовтня 2019 року він приїхав з роботи з м. Києва, де утепляв фасади будинків. 12 жовтня 2019 року попросив свого брата ОСОБА_20 зварити гужову повозку. Оскільки він робив це без захисної маски, то пошкодив очі. У зв?язку з цим вони йому дуже боліли та текли сльози. Згадавши, що у ОСОБА_9 є спеціальні краплі, поїхав до нього. ОСОБА_9 запропонував разом поїхати до ОСОБА_20 та закапати очі. По дорозі зустріли ОСОБА_21 , який поїхав разом з ними. Закапавши ОСОБА_18 краплі, всі разом випили пляшку горілки. Після цього розійшлися по домівках. Також ОСОБА_10 пояснив, що бідони, які буди знайдені за місцем його проживання були придбані у ОСОБА_17 . Хто їх викрав йому не відомо.

При цьому, свідок ОСОБА_15 показала, що вона проживає разом з ОСОБА_10 по АДРЕСА_2 . Бідони, які були вилучені під час обшуку 28.10.2019 року (т.1, а.п.141-144), вона придбала у ОСОБА_17 .

Свідок ОСОБА_16 показала, що одного разу до неї додому приїхали син ОСОБА_10 , племінник ОСОБА_9 та їх знайомий ОСОБА_22 . Вони посиділи, відпочили та розійшлися по домівках. ОСОБА_9 пішов додому сам.

Апеляційний суд приходить до висновку про неналежну оцінку судом першої інстанції доказів наданих стороною обвинувачення, як і їх аналіз, показанням обвинувачених та свідків, а також не усунення суперечностей між показаннями зазначених свідків, обвинувачених та ряду письмових доказів у провадженні (слідчий експеримент, протокол обшуку від 28.10.2019, т.ін).

Таким чином, суд першої інстанції не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки та поза увагою залишив вимоги закону, якими передбачено, що суд зобов`язаний мотивувати прийняте рішення, обґрунтувати свої висновки у кримінальному провадженні, аргументувати свою позицію та переконливо довести, чому одні докази покладені в його основу, а інші - відкинуті або не враховані.

Ураховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що сукупність зазначених порушень є істотними та процесуально неприпустимими, оскільки в такий спосіб порушуються загальні засади забезпечення законності, змагальності сторін та одночасно обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, що передбачено ст.370 КПК України як обов`язкові вимоги, які містяться і у ст. 7 КПК України - серед загальних засад кримінального провадження, яке за своїм змістом та формою повинно їм відповідати.

Як передбачено п.п.2, 3 ч.1 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

За таких обставин, на підставі п.п.2, 3 ч.1 ст.409 КПК України апеляційний суд вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.2 ст.415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

При новому розгляді кримінального провадження суду першої інстанції необхідно повно, об`єктивно та всебічно дослідити всі обставини кримінального провадження, проаналізувати всі докази у справі, надані сторонами, дати їм належну юридичну оцінку з огляду на їх допустимість та достатність, врахувати висновки і мотиви апеляційної інстанції, з яких скасовано судове рішення, та відповідно до вимог ст. 370 КПК України ухвалити законне й обґрунтоване та справедливе судове рішення, належним чином умотивувавши свої висновки

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_11 - задовольнити частково.

Вирок Малинського районного суду Житомирської області від 25.09.2023 відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 - скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :