Ухвала

іменем України

08 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 183/3376/189

провадження № 51-1820 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11 січня 2024 року відносно ОСОБА_4 ,

встановила:

Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2023 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнановинуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

На підставі ч. 1 ст. 49 КК України, ч. 5 ст. 74 КК України, звільнено ОСОБА_4 від призначеного покарання, у зв`язку із закінченням строків давності.

Вирішено цивільні позови.

Стягнуто з ОСОБА_4 процесуальні витрати.

Питання речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 січня 2024 року вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2023 року, ухвалений щодо ОСОБА_4 залишено без змін.

У своїй касаційній скарзі захисник, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального закону, просить зазначені рішення скасувати та закрити кримінальне провадження у зв`язку із відсутністю достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та вичерпанням можливості їх отримати.

На обґрунтування своїх доводів захисник зазначає про те, що:

- суди проігнорували доводи сторони захисту щодо невідповідності показань ОСОБА_6 та ОСОБА_7 матеріалам справи, та, як наслідок, недопустимості доказів, складених за результатами вказаних показань, а саме експертних висновків та слідчих експериментів;

- вина ОСОБА_4 не доведена поза розумним сумнівом, досудове розслідування проведено однобічно, з елементами фальсифікації та недбалості, судовий розгляд здійснено поверхнево та необ`єктивно;

- вихідні дані слідчих експериментів зібрані неодночасно, порівняння інтервалів часу проведення обох слідчих експериментів та схем з вихідними даними свідчить про однобокість в діях слідчого;

- посилання сторони обвинувачення на відсутність іншого автомобіля на схемі слідчого експерименту не відповідають дійсності, оскільки мають розбіжності із показаннями ОСОБА_4 , який стверджував, що бачив авто потерпілих на значній відстані позаду себе на своїй смузі для руху, однак, не помітив, що даний автомобіль розпочав обгін до початку повороту вліво ОСОБА_4 ;

- дані, що зазначені у первинному протоколі слідчого експерименту, за участю потерпілої ОСОБА_6 , сформовані на її показаннях, є неспроможними;

- повторний слідчий експеримент за участю потерпілої ОСОБА_6 проведено без участі ОСОБА_4 , даних щодо відмови останнього у його участі матеріали не містять, чим порушено право на захист останнього;

- другий експертний висновок №11/10.1/440 від 21.05.2019, яким встановлено у діях ОСОБА_4 порушення ПДР, що знаходилися у причинному зв`язку із настанням ДТП містить елементи фальсифікації, оскільки його дослідницька частина не відповідає матеріалам справи;

- проведене за ініціативою сторони захисту експертне дослідження, отриманий за його результатами експертний висновок №10.1.-10.4/034 від 25.09.2020 та надані в судовому засіданні показання експерта ОСОБА_8 , який таке проводив, безпідставно відхилені судами без належного обґрунтування;

- останнє експертне дослідження експерта ОСОБА_9 , за результатами якого складений висновок №1740/1741-22, дублює попередній висновок експерта, а суди, за наявності суперечливих даних без будь-якого обґрунтування, відхиляють висновок від 25.09.2020, поданий стороною захисту, та беруть до уваги висновки експертів ОСОБА_10 та ОСОБА_9 ;

- аналіз вказаних доказів оголошений стороною захисту в суді апеляційної інстанції, однак залишився без належної оцінки з боку суду апеляційної інстанції, що призвело до невідповідності висновків фактичним обставинами справи;

З огляду на зазначене, захисник вважає, що кримінальне провадження підлягає закриттю у зв`язку із відсутністю належних доказів для доведення винуватості ОСОБА_4 .

Перевіривши касаційну скаргу та надані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При цьому, відповідно до частини 1 ст. 438 КПК України,підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є:

1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону;

2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність;

3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чи неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК України) чинним законом не передбачено.

Отже Верховний Суд під час розгляду кримінального провадження позбавлений можливості надавати оцінку доказам, перевіряти правильність такої оцінки та виходить лише з тих фактичних обставин, які були встановлені судами попередніх інстанцій.

За таких обставин, доводи касаційної скарги захисника щодо невідповідності висновків апеляційного суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноти судового розгляду, невідповідності показань ОСОБА_6 та ОСОБА_7 матеріалам справи, оцінка вихідних даних та схеми слідчих експериментів, а також оцінка експертних висновків, на які посилається захисник, не є предметом касаційного перегляду.

У свою чергу за ст. 94 КПК України, оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Поряд з цим, суд касаційної інстанції зобов`язаний перевірити в межах доводів, висловлених в касаційних скаргах, чи були додержані судами попередніх інстанцій процесуальні норми, які регулюють судовий розгляд висунутого обвинувачення, включаючи правила оцінки доказів з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупності доказів - їх достатності для висновків суду.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доводи автора касаційної скарги щодо ігнорування судами тверджень сторони захисту щодо невідповідності показань ОСОБА_6 та ОСОБА_7 матеріалам справи, та, як наслідок, недопустимості експертних висновків та слідчих експериментів, складених за результатами вказаних показань, колегія суддів вважає неспроможними, з огляду на таке.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції, при перегляді вироку місцевого суду, надаючи оцінку аналогічним доводам сторони захисту, зокрема, в частині недопустимості протоколів слідчих експериментів проведених за участю ОСОБА_4 , потерпілої ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_12 , неодночасності проведення слідчих експериментів від 04 квітня 2019 року за участю ОСОБА_4 та від 08 квітня 2019 року за участю ОСОБА_13 , незалучення ОСОБА_4 до проведення слідчого експерименту, який проводився із свідком ОСОБА_14 08 травня 2019 року, зауважила, що:

- кримінальне процесуальне законодавство не містить обов`язкової вимоги щодо одночасного проведення слідчих експериментів з обома учасниками ДТП, а слідчий здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності;

- 04 квітня 2019 року в межах кримінального провадження було проведено слідчий експеримент у присутності ОСОБА_4 та двох понятих, 08 квітня 2019 року проведено слідчий експеримент за участю свідка ОСОБА_6 у присутності двох понятих, та 08 квітня 2019 року проведено слідчі експерименти за участю потерпілої ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_6 , з кожним окремо, у присутності двох понятих та спеціаліста ОСОБА_15 , з дотриманням вимог КПК України, зауважень або скарг від учасників слідчих дій не надходило;

- такі слідчі експерименти були проведені з метою уточнення даних через неспроможність зібраних вихідних даних під час попереднього слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_6 ;

- під час проведення слідчого експерименту з ОСОБА_4 останнім не було вказано де рухався автомобіль «CHEVROLET AVEO SF69Y» відносно меж проїзної частини дороги в момент зміни автомобілем «ГАЗ 3302-14» напрямку руху вліво, оскільки він цього моменту не бачив, а відтак уточнення вказаних даних, яких не міг повідомити обвинувачений, не потребувалося;

- в судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений зазначив, що перед включенням сигналу повороту бачив, що далеко позаду, за 100 метрів їхав автомобіль Шевроле Авео по своїй смузі руху, при цьому, в момент маневру цього авто не бачив, в той час як потерпілаОСОБА_7 в судовому засіданні повідомила, що обвинуваченого неодноразово запрошували для прийняття участі у слідчих діях, однак той не з`являвся;

- захисник не навів жодних аргументів на підтвердження позиції щодо недопустимості вказаних доказів, як і не вказав на будь-які порушення встановленого КПК порядку проведення процесуальних дій, що могли б призвести до визнання доказів недопустимими, та такі доводи фактично зводилися до критики досудового розслідування та фальсифікації справи слідчим.

З урахуванням зазначеного, виходячи із загальних засад змагальності, колегія суддів в ухвалі зауважила, що за наявності обґрунтованих підстав сторона захисту не була позбавлена можливості самостійно у порядку, визначеному законом, звернутись з відповідною заявою до правоохоронних органів для проведення відповідної перевірки, проте такого права така не реалізувала, та на підставі вказаних доводів, відхилила доводи сторони захисту з приводу можливої фальсифікації матеріалів кримінального провадження.

При цьому, висловлюючись з приводу допустимості висновків експертів № 11/10.1/440 від 21 травня 2019 року, № 11/10.1/352 від 24 квітня 2019 року, а також і №1740/1741-22 від 27 жовтня 2022 року, покладених в основу обвинувального вироку стосовно ОСОБА_4 , колегія суддів суду апеляційної інстанції зауважила, що вказані висновки експертів були складені із дотриманням вимог статей 101, 102 КПК України, містили опис проведених досліджень та посилання на методи, застосовані у дослідженні, кваліфікованим експертом із відповідною освітою та стажем роботи, згідно вимог Закону України «Про судову експертизу», ст. 69 КПК України, який внесений до реєстру атестованих судових експертів Міністерства юстиції України та був попередженим про кримінальну відповідальність за ст. 384, 385 КК України, у зв`язку із чим, не знайшла підстав для визнання таких недопустимими доказами.

З наведеним погоджується і Верховний Суд, та зазначає, що в основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.

На користь відповідного висновку свідчить зміст ст. 87 КПК, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання. Згідно з частиною першою цієї статті недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Частинами другою і третьою цієї статті передбачено безальтернативний обов`язок суду констатувати істотне порушення прав людини і основоположних свобод і визнати недопустимими засоби доказування, отримані: в результаті процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, здійснених без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози його застосування; з порушенням права особи на захист; з показань чи пояснень, відібраних із порушенням права особи відмовитися від давання показань і не відповідати на запитання, або без повідомлення про таке право; з порушенням права на перехресний допит; з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування та прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; в результаті обшуку житла чи іншого володіння особи, якщо до проведення даної слідчої дії не було допущено адвоката.

З наведеного слідує, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України).

Відтак у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України.

З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання".

Наведене узгоджується із позицією, висловленою у постанові колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 20 листопада 2023 року (справа №359/10291/19, провадження № 51-3346км22).

Відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України, з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Згідно з ч. 3 ст. 240 КПК України до участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник.

Частиною 6 ст. 240 КПК України передбачено, що за результатами проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол за вимогами цього Кодексу. Крім того, у протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту.

Тобто, положеннями наведених процесуальних норм визначений порядок проведення слідчого експерименту та зазначені обставини, які з`ясовуються під час його здійснення.

Водночас, чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено імперативного обов`язку уповноваженої особи залучати до проведення відповідної слідчої дії підозрюваного, а тому відсутність підозрюваного під час проведення зазначеної слідчої дії з потерпілою, свідком не може вважатися порушенням порядку її проведення.

З огляду на положення ст. 240 КПК України, також непереконливими є доводи захисника з приводу неодночасності проведення таких слідчих дій, оскільки положеннями наведеної норми не передбачено обов`язковості проведення слідчих експериментів паралельно один одному, та, як зауважено вище, доцільність його проведення в цілому визначається уповноваженою особою в кожному випадку окремо, як і порядок реалізації такого заходу.

Враховуючи наведені вище обставини, колегія суддів не вбачає підстав для висновку про те, що в цій частині суди попередніх інстанцій допустили істотне порушення вимог КПК, на які зауважує сторона захисту.

При цьому, підстав для визнання висновків експертних досліджень за результатами перевірки доводів захисника, викладених у касаційній скарзі, колегія суддів також не вбачає, оскільки такі в цілому зводяться до переоцінки даних, зазначених у таких висновках, що з огляду на положення ст. 433 КПК України, не є є предметом перегляду суду касаційної інстанції. Водночас, вагомих доводів на визнання їх недопустимими, відмінних від тих, які були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції, у касаційній скарзі захисник не наводить.

Щодо доводів захисника про відхилення судами висновку експерта від №10.1.-10.4/034 від 25 вересня 2020 року, а також показань обвинуваченого без надання обґрунтування, колегія суддів зазначає про наступне.

Так, місцевий суд у вироку зауважив, що висновок експерта від 25 вересня 2020 року №10.1-10.4/034 та показання допитаного в судовому засіданні експерта ОСОБА_8 відхиляє, оскільки вказані докази дублюють один одного та фактично зводяться до критики досудового розслідування та попередніх експертиз, також, зауважив, що за результатами проведення дослідження, вказаний висновок не вирішував поставлені на розгляд експерту питання.

При цьому, місцевий суд, заслухавши показання обвинуваченого, надані в судовому засіданні, оцінив їх критично, мотивуючи це тим, що:

- обвинувачений ОСОБА_4 підтвердив той факт, що він бачив на дорозі автомобіль «CHEVROLET AVEO SF69Y», однак, фактично, виконуючи маневр повороту не був спроможним запобігти дорожньо-транспортній пригоді, оскільки така пригода відбулася неочікувано;

- в судовому засіданні встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 фактично невірно оцінюючи дорожню обстановку, перед безпосереднім початком руху наліво не переконався в безпечності такого маневру;

- ОСОБА_4 продовжував орієнтуватися на те, що автомобіль «CHEVROLET AVEO SF69Y» здійснює рух за ним з певною швидкістю і в момент повороту не врахував зміну дорожньої обстановки та розпочатий маневр обгону даним транспортним засобом, однак саме з необережності, ОСОБА_4 недотримавшись вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України, вчинив дії, внаслідок яких, потерпілій спричинені середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Таким чином, місцевий суд, з урахуванням принципу, визначеного ст. 94 КПК України, розглянувши наведені докази у взаємозв`язку із сукупністю інших доказів, поданих на доведення винуватості ОСОБА_4 , наявних у матеріалах кримінального провадження, не взяв зазначені до уваги, та не визнав їх такими, що доводять відсутність у діях останнього невідповідність вимогам п. 10.1 ПДР, яку встановлено вказаним висновком та показаннями обвинуваченого, навівши ґрунтовних мотивів прийнятого рішення.

При цьому, суд апеляційної інстанції, надаючи оцінку аналогічному доводу, висловленому в апеляційній скарзі сторони захисту, зазначив, що місцевий суд при ухваленні вироку, у повній мірі дотримався приписів статей 84, 91, 94 КПК України.

З наведеним погоджується і колегія суддів Верховного Суду, та зауважує, що наведений висновок місцевого суду є цілком послідовним та обґрунтованими, у ньому наведено достатніх мотивів, з якого виходив суд, та положень закону, якими він керувався, постановляючи рішення, що обґрунтовано підтверджено і колегією суддів апеляційного суду, у зв`язку із чим, доводи касаційної скарги захисника в цій частині є неспроможними.

Розглядаючи доводи захисника в частині недоведеності вини ОСОБА_4 , колегія суддів зазначає таке.

Як вбачається із вироку суду першої інстанції, визнаючи винуватим ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, суд зокрема, послався на наступні докази:

1) Показання потерпілої ОСОБА_11 , які остання надала в судовому засіданні місцевого суду, та з яких вбачається, що 03 березня 2019 року вона їхала зі своїм чоловіком у автомобілі Шевроле Авео по АДРЕСА_1 , їх швидкість була невелика, чоловік пішов на обгін автомобіля «Газ 3302-14», який їхав перед ними, при цьому, вказала, що даний автомобіль не показував ніякого знаку повороту, в момент коли вони доїхали до його кабіни, останній різко повернув в їх сторону, відбулося зіткнення, внаслідок чого перекинувся їх автомобіль.

2) Показання свідка ОСОБА_6 , водія автомобіля Шевроле Авео, який під час допиту в суді першої інстанції зазначив, що деякий час вони їхали позаду автомобіля «Газ 3302-14», після чого він включив поворотник та почав маневр обгону вказаного авто, однак зазначене авто без будь-яких сигналів різко звернуло в їх бік і відбулося зіткнення, автомобіль перевернувся.

3) Відомості з протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 03 березня 2019 року зі схемою та фототаблицею до нього, в ході проведення якого було оглянуто ділянку автодороги де сталося ДТП.

4) Протокол проведення слідчого експерименту від 08 квітня 2019 року за участю свідка ОСОБА_6 з фототаблицею та схемою, яким зафіксовано детальну розповідь з боку останнього про обставини ДТП.

5) Висновок експерта № 11/10.1/352 від 24 квітня 2019 року, яким досліджувалося два варіанти механізму ДТП (згідно показань ОСОБА_4 та ОСОБА_6 ) та яким встановлено, що:

- згідно показань ОСОБА_4 так і ОСОБА_6 у даній дорожній обстановці водій автомобіля «ГАЗ 3302-14» ОСОБА_4 повинен був діяти відповідно до вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху;

- ОСОБА_6 повинен був діяти згідно до вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху, водночас оцінку можливості уникнення даної ДТП та відповідність їх діям вимогам п.п. 10.1 та 12.3 Правил дорожнього руху, не вдалося можливим.

6) Слідчі експерименти від 08 травня 2019 року за участю ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які проведено у зв`язку із неможливістю експерта надати відповідні висновки, про які складено протоколи й в ході яких зафіксовано обставини ДТП яка сталася 03.03.2019 за участі автомобіля «Газ 3302-14», та автомобіля «CHEVROLET AVEO SF69Y».

7) Висновок експерта № 11/10.1/440 від 21 травня 2019 року, яким досліджувалися два варіанти механізму ДТП (згідно показань ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ) та результатами дослідження встановлено, що:

- як згідно варіанту 1 механізму ДТП, так і згідно варіанту 2 механізму ДТП у даній дорожній обстановці водій автомобіля «CHEVROLET AVEO SF69Y» ОСОБА_6 повинен був діяти згідно до вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху, вимогам якого його дії не відповідали;

- така невідповідність з боку водія ОСОБА_6 , з технічної точки зору не знаходилась у причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою, оскільки як згідно варіанту 1 механізму ДТП, так і згідно варіанту 2 механізму ДТП при заданих вихідних даних водій автомобіля «CHEVROLET AVEO SF69Y» ОСОБА_6 не мав технічної можливості уникнути зіткнення з автомобілем «ГАЗ 3302-14» шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування із зупинкою автомобіля до місця зіткнення;

- як згідно варіанту 1 механізму ДТП, так і згідно варіанту 2 механізму ДТП у даній дорожній ОСОБА_4 повинен був діяти згідно до вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху, та даній дорожній обстановці його дії не відповідали таким, що з технічної точки зору знаходиться у причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди, оскільки як згідно варіанту 1 механізму ДТП, так і згідно варіанту 2 механізму ДТП технічна можливість уникнути даної ДТП для ОСОБА_4 встановлювалася виконанням ним вимог п.10.1 Правил дорожнього руху та для чого не було будь-яких перешкод технічного характеру, які не дозволяли би йому їх виконати.

8) Висновок експерта №11/10.4/364 від 15.05.2019 року, яким встановлено, що у наведеному ДТП мало місце поздовжнє попутне косе ковзно-блокуюче зіткнення автомобіля «CHEVROLET AVEO SF69Y» та автомобіля «Газ 3302-14», при якому їх поздовжні осі були розташовані під кутом 25+/- 5 градусів.

9) Висновок експерта за результатами проведеної судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи № 1740/1741-22 від 27.10.2022 року, яким також підтверджувалося порушення вимог п.10.1 Правил дорожнього руху ОСОБА_4 .

З урахуванням наведених доказів, при ухваленні рішення, суд зауважив, що такі підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, є допустимими, оскільки отримані в порядку, встановленому КПК України, та вказав, що такі докази в своїй сукупності та взаємозв`язку доповнюють один одного, є достатніми для визнання вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Місцевий суд також врахував наявність декількох висновків експертних досліджень, кожен з яких вказує на недосконалість комплексу параметрів, які характеризують механізм зближення автомобілів до моменту первинного контакту, при цьому, вказавши, що кожна з досліджених експертиз не виключає висновку, базованому на зібраних на досудовому розслідуванні вихідних даних, про те, що дії водія ОСОБА_4 з технічної точки зору знаходилися в причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, що мала місце.

У свою чергу, колегія суддів апеляційного суду визнала такі докази логічними, послідовними, такими, що узгоджуються між собою та у своїй сукупності в достатній мірі підтверджують фактичні обставини кримінального правопорушення, які викладені при формулюванні обвинувачення.

З наведеними висновками судів погоджується і колегія суддів Верховного Суду та вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Водночас, наведені в касаційних скаргах доводи захисника не ставлять під сумнів правильності висновків судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях і не містять переконливих обґрунтувань, які би давали підстави Верховному Суду безспірно стверджувати, що такі судові рішення постановлено без додержання положень статей 370, 374, 419 КПК, а вина обвинуваченого є недоведеною з урахуванням дотримання стандарту «поза розумним сумнівом».

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що висновки судів попередніх інстанцій про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, належним чином мотивовані, ґрунтуються на сукупності зібраних та всебічно оцінених доказах, тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили або могли перешкодити судам ухвалити законне та обґрунтоване рішення при розгляді даного кримінального провадження, не встановлено, у зв`язку, з чим колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги захисника про недоведеність винуватості та необхідність закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, є необґрунтованими, а відтак, відсутні підстави для задоволення вимог касаційної скарги захисника.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11 січня 2024 року відносно ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3