УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2024 року

м. Київ

справа № 585/1181/22

провадження № 51-2973ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 29 вересня 2023 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 25 травня 2024 року щодо нього,

встановив:

За вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 29 вересня 2023 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ), раніше в силу ст. 89 Кримінального кодексу України (далі - КК) не судимого, визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 190 КК із застосуванням положень ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

Також вироком вирішено цивільний позов, заявлений в кримінальному провадженні, та питання щодо початку відрахування строку відбування покарання.

Ухвалою Сумського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 29 вересня 2023 року щодо ОСОБА_4 залишено без змін.

Фактичні обставини, встановлені судами

Вироком суду встановлено, що 21 липня 2021 року ОСОБА_4 погодився допомогти громадянину ОСОБА_5 , з яким перебував у приятельських відносинах, отримати кредит через мікрофінансову організацію (далі МФО) в мережі «Інтернет». Для отримання вказаного кредиту необхідними умовами було надання фінансовій установі персональних даних клієнта, а саме фотокартки паспорту, ІПН коду, банківського рахунку, відкритого на ім`я позичальника, а також логіну та паролю доступу до особистого кабінету в додатку «Приват24» АТ КБ «Приватбанк». ОСОБА_5 , не маючи сумнівів у добропорядності ОСОБА_4 та, будучи впевненим в тому, що останній дійсно використає його персональні дані лише з метою оформлення потрібного йому кредиту, добровільно надав вказану інформацію ОСОБА_4 . Цього ж дня, ОСОБА_4 умисно, без відома ОСОБА_5 , використовуючи довірливі відносини з останнім, зловживаючи його довірою, використовуючи його персональні дані, паспорт громадянина України, податковий номер та картку банку AT КБ « Приватбанк », почав заключати зобов`язальні електронні позики (кредити) з МФО в мережі Інтернет. 21 липня 2021 року, точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_4 , знаходячись за місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , без надання дозволу ОСОБА_5 на проведення фінансових операцій від його імені, використовуючи мережу Інтернет та мобільну версію браузера «Google Chrome», зайшов на електронну сторінку ТОВ «АЛЕКСКРЕДИТ», маючи доступ до додатку «Приват24» AT КБ «Приватбанк» від імені ОСОБА_5 , вказав всі необхідні дані для отримання фінансової позики. Після отримання позитивного рішення про видачу фінансової позики ОСОБА_4 підписав електронний договір за допомогою одноразового підтверджуючого смс-повідомлення, та заключив договір на суму 1500 грн на ім`я потерпілого. Того ж дня грошові кошти у вказаній сумі надійшли на банківський рахунок ОСОБА_5 , відкритий в AT КБ «ПриватБанк».

Вказаними грошовими коштами ОСОБА_4 , маючи доступ до додатку «Приват24» від імені ОСОБА_5 , розпорядився на власний розсуд, витративши на власні потреби.

20 вересня 2021 року, точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_4 , знаходячись за місцем мешкання, продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, діючи повторно, усвідомлюючи неможливість укладання кредитного договору без надання дозволу ОСОБА_5 на проведення фінансових операцій від його імені, використовуючи мережу Інтернет та мобільну версію браузера «Google Chrome» зайшов на електронну сторінку TOB « МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА », маючи доступ до додатку «Приват24» AT КБ «Приватбанк» від імені ОСОБА_5 , вказав всі необхідні дані для отримання фінансової позики. Після отримання позитивного рішення по видачу фінансової позики, ОСОБА_4 підписав електронний договір за допомогою одноразового підтверджуючого смс- повідомлення, та заключив договір на суму 4250 грн на ім`я потерпілого. Того ж дня грошові кошти у вказаній сумі надійшли на банківський рахунок ОСОБА_5 , відкритому в AT КБ «ПриватБанк». Вказаними грошовими коштами ОСОБА_4 , маючи доступ до додатку «Приват24» від імені ОСОБА_5 , розпорядився на власний розсуд, витративши на власні потреби.

Крім того, 28 вересня 2021 року, точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_4 , знаходячись за місцем мешкання, продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, діючи повторно, не маючи дозволу від ОСОБА_5 на проведення фінансових операцій від його імені та фактично не маючи наміру його виконувати, за допомогою належного йому мобільного телефону, використовуючи мережу Інтернет та мобільну версію браузера «Google Chrome» зайшов на електронну сторінку ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ», маючи доступ до додатку «Приват24» AT КБ «Приватбанк» від імені ОСОБА_5 вказав всі необхідні дані для отримання фінансової позики. Після отримання позитивного рішення по видачу фінансової позики ОСОБА_4 підписав електронний договір за допомогою одноразового підтверджуючого смс-повідомлення та заключив договір на суму 800 грн на ім`я потерпілого. Того ж дня грошові кошти у вказаній сумі надійшли на банківський рахунок ОСОБА_5 , відкритому в AT КБ «ПриватБанк», якими він розпорядився на власний розсуд, витративши на власні потреби.

Цього ж дня, повторно, ОСОБА_4 за допомогою свого мобільного телефону, використовуючи мережу Інтернет та мобільну версію браузера «Google Chrome», зайшов на електронну сторінку ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ», маючи доступ до додатку «Приват24» AT КБ «Приватбанк» від імені ОСОБА_5 , вказав всі необхідні дані для отримання фінансової позики. Після отримання позитивного рішення про видачу фінансової позики ОСОБА_4 підписав електронний договір за допомогою одноразового підтверджуючого смс-повідомлення та заключив договір на суму 800 грн на ім`я потерпілого. Того ж дня грошові кошти у вказаній сумі надійшли на банківський рахунок ОСОБА_5 , відкритому в AT КБ «ПриватБанк», якими він розпорядився на власний розсуд.

Крім того 01 жовтня 2021 року, точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_4 , знаходячись за місцем мешкання, діючи повторно, за допомогою належного йому мобільного телефону, використовуючи мережу Інтернет та мобільну версію браузера «Google Chrome», зайшов на електронну сторінку ТОВ «Фінансова компанія «ФОРЗА», маючи доступ до додатку «Приват24» AT КБ «Приватбанк» від імені ОСОБА_5 , вказав всі необхідні дані для отримання фінансової позики. Після отримання позитивного рішення про видачу фінансової позики ОСОБА_4 підписав електронний договір за допомогою одноразового підтверджуючого смс-повідомлення та заключив договір на суму 1568 грн. Того ж дня грошові кошти у вказаній сумі надійшли на банківський рахунок ОСОБА_5 , відкритому в AT КБ «ПриватБанк», якими він розпорядився на власний розсуд, витративши на власні потреби.

Доводи касаційної скарги та її вимоги

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 не оспорює висновків суду в частині доведеності винуватості та кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 190 КК, натомість наводить доводи, які за своїм змістом зводяться до тверджень про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність внаслідок незастосування до нього положень ст. 75 КК, що призвело до призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.

Вказує, що судами не наведено переконливих мотивів на обґрунтування необхідності реального відбування ним покарання в аспекті реалізації положень статей 50, 65 КК, оскільки в судах першої й апеляційної інстанцій він визнав свою вину, висловив критичну оцінку щодо вчинених діянь, щиро розкаявся, добровільно відшкодував завдану потерпілому матеріальну шкоду та за умови призначення покарання, не пов`язаного з реальним позбавленням волі, має намір у найкоротший строк відшкодувати моральну шкоду, під час досудового розслідування та судового розгляду не намагався уникнути покарання за вчинене. Указані обставини, на переконання засудженого, дають підстави до застосування до нього приписів ст. 75 КК.

Наголошує, що суд апеляційної інстанції не навів належних мотивів щодо того, які саме дані про його особу не дають підстав до звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, засуджений в касаційній скарзі фактично стверджує про невиконання судами вимог статей 370, 374, 419 КПК.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та зміст доданих до касаційної скарги копій судових рішень, колегія суддів не знайшла підстав для відкриття касаційного провадження.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Висновки суду щодо фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікація дій засудженого ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 190 КК у касаційній скарзі останнім не оспорюються та не заперечуються.

Доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування судами закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом положень ст. 75 КК, є необґрунтованими.

У касаційній скарзі фактично порушене питання про недотримання судами визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та подальшого звільнення від його відбування з випробуванням, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Загальні засади призначення покарання, визначені в ст. 65 КК, наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої й приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК.

За правилами ст. 75 КК (в редакції чинній на момент вчинення кримінального правопорушення) якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже, підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є обґрунтоване переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення рішення, зокрема на відомостях про вчинений особою злочин, характер суспільно небезпечного діяння, його наслідки, зміст протиправної поведінки. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують особистісні прояви винуватої особи в головних сферах життєдіяльності, спосіб життя, соціальні зв`язки, посткримінальну поведінку, наскільки її ціннісні орієнтири збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі, соціально-психологічну характеристику тощо.

Вказаних вимог судами першої та апеляційної інстанцій дотримано.

Як убачається зі змісту оскарженого вироку, призначаючи ОСОБА_4 покарання, місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є тяжким, дані про особу засудженого, його матеріальний та сімейний стан, стан здоров`я, наявність постійного місця проживання та посередню характеристику, наявність обставин, які пом`якшують покарання - щире каяття та відшкодування завданої матеріальної шкоди, та відсутність обставин, які його обтяжують.

Вирішуючи питання щодо призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК, суд, взявши до уваги наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вказаного кримінального правопорушення, та врахувавши особу винного, на підставі ст. 69 цього Кодексу призначив йому покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією вказаної норми матеріального права у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

Не погодившись із вироком суду, зокрема, в частині незастосування до нього звільнення від відбування покарання з випробуванням відповідно до положень ст. 75 КК, ОСОБА_4 звернувся із апеляційною скаргою, за результатами розгляду якої суд апеляційної інстанції залишив її без задоволення, а вирок місцевого суду - без змін.

Звільнення від відбування покарання з випробуванням є складовою однієї із альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності, обрання якої в кожному конкретному випадку пов`язане із з`ясуванням ступеня суспільної небезпечності і характеру кримінального правопорушення, обставин конкретного провадження, даних про особу винуватого, а також обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, впливають на висновок суду про можливість виправлення особи та досягнення інших цілей покарання без його реального відбування засудженим.

Разом із тим, реалізація апеляційним судом дискреційних повноважень щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування з випробуванням мають межі, визначені статтями 409, 413 КПК, які передбачають повноваження суду апеляційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, у разі неправильного застосування судом положень ст. 75 КК.

При цьому, з метою реалізації зазначених вище повноважень, суд апеляційної інстанції керується межами, визначеними положеннями ст. 404 КПК, у їх взаємозв`язку із приписами п. 4 ч. 1ст. 91, ч. 2 ст. 92, ст. 22 цього Кодексу в частині врахування обставин, які можуть свідчити про наявність або відсутність підстав до звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.

Під час перегляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив твердження та доводи, викладені засудженим в апеляційній скарзі, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, та вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши відповідні аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Суд апеляційної інстанції перевірив правильність оцінки взятих місцевим судом до уваги даних щодо ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, ступеню здійснення злочинного наміру, наслідків та обставин вчиненого, даних щодо особи засудженого, його матеріального та сімейного стану, стану здоров`я, наявності постійного місця проживання, посередньої характеристики, відсутності судимостей в силу ст. 89 КК, наявності обставин, що пом`якшують покарання, а саме щирого каяття та відшкодування завданої матеріальної шкоди, відсутності обставин, що його обтяжують, погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстав до призначення покарання із застосуванням положень ст. 69 КК, а саме у виді позбавлення волі на строк нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції інкримінованої йому статті.

Колегія суддів апеляційного суду також перевірила обставини, на які засуджений посилався у своїй апеляційній скарзі як на такі, що пом`якшують покарання, та дійшов обґрунтованого переконання, що вони були враховані судом першої інстанції, а його доводи про те, що він зареєстрований як ФОП та швидше зможе відшкодувати моральну шкоду потерпілому, суд обґрунтовано визнав такими, що не свідчать про можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання.

Суд апеляційної інстанції встановив, що місцевий суд в межах своїх дискреційних повноважень при призначенні покарання ОСОБА_4 фактично прийняв до уваги всі дані, що характеризують його особу, врахував обставини кримінального провадження в їх сукупності та дійшов висновку про можливість призначення покарання із застосуванням положень ст. 69 КК, проте про відсутність підстав до звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 цього Кодексу, з чим обґрунтовано погодився та дійшов висновку, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 дотримався вимог статей 50, 65 КК.

За наслідками апеляційного розгляду суд проаналізував доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 , які є аналогічними доводам його касаційної скарги, належним чином їх перевірив, надав змістовні відповіді на них, з наведенням мотивів постановленого рішення, які ґрунтуються, зокрема, на практиці Європейського суду з прав людини.

Апеляційний розгляд проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Судові рішення відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК.

Разом з цим, у касаційній скарзі засуджений посилається, як на підстави для звільнення його від відбування призначеного покарання з іспитовим строком, на сукупність тих самих обставин, що були встановлені і досліджені судом першої інстанції та оцінені судом апеляційної інстанції під час апеляційної перевірки вироку місцевого суду. Зазначені обставини стали підставою для призначення ОСОБА_4 покарання за ч. 3 ст. 190 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу, проте не свідчать про можливість звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, відповідно до положень ст. 75 КК.

З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що за обставин даного кримінального провадження, даних про особу засудженого, обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 , призначене йому покарання є законним, справедливим і співмірним характеру вчинених дій, а тому не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Колегія суддів доходить висновку, що у даному випадку засудженому призначено покарання, яким в повній мірі досягається мета покарання, і саме таке покарання буде достатнім для його виправлення та сприятиме змінам поведінки, які фактично унеможливлюють вчинення ОСОБА_4 нового кримінального правопорушення, з огляду на зміни ціннісних орієнтирів, що неможливо без усвідомлення та засудження винуватим вчиненої ним власної суспільно-небезпечної дії.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оскаржених судових рішень, умотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_4 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, засудженим у касаційній скарзі не наведено.

У касаційній скарзі не відображено прийнятних і достатніх доводів про те, що судами допущено таких порушень закону, які тягнуть за собою безумовне скасування оскаржених судових рішень з підстав, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК, з огляду на що колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги та вважає, що у відкритті провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 29 вересня 2023 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 25 травня 2024 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3