ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 (приймає участь в

режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження матеріали кримінального провадження № 0001471 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2024 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Павлоград Дніпропетровської області, громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимий, останній раз:

- 06.11.2018 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 1 ст.263 КК України до 4 років позбавлення волі. Звільнився 27.06.2022 року по відбуттю строку покарання,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в с. Сергіївка Юр`ївського району Дніпропетровської області, громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 який народився в м. Бахмут Донецької області, громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити та призначити йому покарання за ч.2 ст.289 КК України із застосуванням ст.69 КК України.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що потерпілі не мають жодних претензій, їх речі були їм повернуті, цивільний позов ними не подавався, також ним з потерпілим була укладена угода про примирення.

Зазначає, що його дії неправильно були кваліфіковані за ч.4 ст.185 КК України, оскільки в м. Павлоград відсутні бойові дії, тому його дії необхідно було кваліфікувати за ч.3 ст.185 КК України та з урахуванням обставин, що пом`якшують покарання, суд мав можливість призначити йому покарання із застосуванням ст.69 КК України.

Стверджує, що суд першої інстанції при призначенні йому покарання не взяв до уваги всі обставин, що пом`якшують покарання, а саме: щире каяття, визнання вини, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відсутність претензій з боку потерпілих.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2024 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень та призначено покарання: - за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років; - за ч. 2 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців; на підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно ОСОБА_8 призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців; також вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_9 та ОСОБА_10 щодо яких апеляційні скарги не подані.

За обставин, викладених у вироку, 20.08.2023 року, приблизно о 04.20 годин, (більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено), ОСОБА_8 за попередньою змовою з ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , діючи з корисливих мотивів, керуючись єдиним спільним умислом, спрямованим на таємне викрадення чужого майна вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у автомобіль, в умовах воєнного стану, перебуваючи на стоянці для автомобілів, що розташована у дворі будинку АДРЕСА_1 , де заздалегідь розподілили ролі, згідно яких ОСОБА_10 та ОСОБА_9 залишились біля автомобіля та спостерігали, щоб довкола не було сторонніх осіб, а ОСОБА_8 , згідно своєї ролі, скориставшись тим, що в цей час за ними ніхто не спостерігає і вони діють ніким не поміченими, усвідомлюючи протиправний характер своїх намірів щодо посягання на чужу власність та її вилучення, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення майнової шкоди власнику майна, та бажаючи настання таких наслідків, тобто діючи з єдиним умислом, ліктем правої руки розбив скло задньої лівої пасажирської двері, та через вікно незаконно проник до салону автомобіля марки «ЗАЗ 110307» з державним номером « НОМЕР_1 ».

Після чого, продовжуючи реалізовувати свій єдиний злочинний умисел спрямований на таємне, повторне викрадення чужого майна, ОСОБА_8 з багажника автомобіля, який він відчинив з внутрішньої сторони автомобіля, викрав різне майно, що належить ОСОБА_11 , чим спричинили йому матеріальний збиток на загальну суму 5 636 грн. Після чого, ОСОБА_8 з місця вчинення кримінального правопорушення разом з ОСОБА_10 та ОСОБА_9 зникли, та викраденим майном розпорядилися на власний розсуд.

Крім того, ОСОБА_8 02.10.2023 року приблизно об 11.45 годин підійшов до скутера, що розташований напроти останнього під`їзду будинку АДРЕСА_6 та реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне, незаконне заволодіння транспортним засобом - скутером марки «PUMA» моделі QJ50QT-2, синього кольору, та звернення його на свою користь, скориставшись тим, що за ним ніхто не спостерігає і його дії є ніким не поміченими, усвідомлюючи протиправний характер своїх намірів щодо посягання на чужу власність та її вилучення, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення майнової шкоди власнику майна, та бажаючи настання таких наслідків, тобто діючи з єдиним умислом, взяв скутер за кермо, зробив різкий рух з метою його розблокування почав відкачувати скутер з місця, та таким чином таємно, повторно з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу викрав - незаконно заволодів транспортним засобом - скутером марки «PUMA» моделі QJS0QT-2, синього кольору; об?єм двигуна НОМЕР_2 , 2007 року випуску, вартістю 7 666,66 грн, що належить ОСОБА_12 , чим спричинив останній матеріальний збиток на вказану суму. З місця вчинення злочину ОСОБА_8 зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

Кримінальне провадження розглянуто в порядку ч.3 ст.349 КПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та просили її задовольнити, прокурора, яка заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги та просила вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню з таких підстав.

У відповідності до вимог ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Стосовно доводів обвинуваченого ОСОБА_8 про неправильну кваліфікацію його дій за ч.4 ст.185 КК України, за ознакою вчинення злочину в умовах воєнного стану, то вони, на думку колегії суддів, є необґрунтованими з огляду на таке.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що воно було розглянуто в порядку ч.3 ст.349 КПК України, також відповідно до технічного носія інформації перебігу судового засідання під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції ОСОБА_8 повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, підтвердив фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті, та погодився на розгляд справи в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, заявивши, що розуміє зміст цих обставин. При цьому суд переконався у правильності розуміння ним змісту обвинувачення, у добровільності його позиції, а також позиції інших учасників судового провадження і роз`яснив, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Прокурор та захисник засудженого також не заперечували проти відповідної процедури проведення судового розгляду.

За результатами розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_8 суд першої інстанції вважав доведеною його винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 185 КК України та кваліфікував його дії за ознаками таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого повторно за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у сховище, вчиненого в умовах воєнного стану.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15.01.2024 року (справа № 722/594/22), з урахуванням змін, внесених Законом України від 03.03.2022 року № 2117-IX «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство», норма закону України про кримінальну відповідальність, передбачена ч. 4 ст. 185 КК України, підлягає застосуванню у разі вчинення кримінального правопорушення в умовах воєнного або надзвичайного стану. Тобто за ч. 4 ст. 185 КК України кримінальна відповідальність передбачена за вчинення кримінального правопорушення в умовах воєнного або надзвичайного стану на території, на якій він введений.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05:30 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Надалі строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався.

Відповідно до встановлених судом першої інстанції фактичних обставин, які учасниками судового провадження не оспорювалися, крадіжку ОСОБА_8 вчинив 20.08.2023 року у м. Павлоград Дніпропетровської області, тобто на території України під час дії воєнного стану.

З огляду на викладене, колегія суддів вбачає, що дії ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 185 КК України були кваліфіковані правильно, а тому доводи обвинуваченого в цій частині вважає безпідставними.

Висновок суду щодо фактичних обставин кримінального провадження, правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.2 ст.289 КК України та доведеність його вини в апеляційній скарзі не оспорюється, а тому апеляційним судом не перевіряється.

Відповідно до положень ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Як витікає з вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо виду та розміру призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, то колегія суддів вважає, що при його призначенні судом першої інстанції були враховані: тяжкість вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України, відносяться до категорії тяжких злочинів; дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, не працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується задовільно, шкоду потерпілим не відшкодував; обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття; обставин, що обтяжують покарання, - не встановлено.

У сукупності наведених обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим призначення судом першої інстанції покарання ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 70 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців.

Також апеляційним переглядом встановлено, що судом першої інстанції врахована обставина, на яку посилається обвинувачений у своїй апеляційній скарзі, при призначенні покарання, а саме, щире каяття, визнання вини, оскільки вказані обставини стали підставою для призначення йому судом покарання у виді позбавлення волі за ч. 4 ст. 185 КК України в мінімальному його розмірі та за ч. 2 ст. 289 КК України в наближеному до мінімального його розміру.

Посилання обвинуваченого на те, що він активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення є безпідставними, оскільки в обвинувальному акті відсутні обставини, що пом`якшують покарання (а.п.9), також така обставина не встановлена судом під час судового розгляду кримінального провадження.

Активне сприяння розкриттю злочину означає, що особа, яка вчинила злочин, своїми діями надає допомогу (сприяє) правоохоронним органам у розкритті злочину, у встановленні невідомих їм обставин провадження. При цьому сприяння у розкритті злочину враховується як обставина, яка пом`якшує покарання, тільки у тому випадку, коли надана винною особою інформація та інші докази мали значення для встановлення істини у справі.

Матеріали кримінального провадження не містять даних щодо активного сприяння ОСОБА_8 розкриттю злочину.

Твердження обвинуваченого, що ним з потерпілим була укладена угода про примирення є безпідставним, оскільки відповідно до ст.46 КК України особа, яка вперше вчинила кримінальний проступок або необережний нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень, кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, звільняється від кримінальної відповідальності, якщо вона примирилася з потерпілим та відшкодувала завдані нею збитки або усунула заподіяну шкоду.

З матеріалів провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 раніше судимий, у цьому кримінальному провадженні обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів, тому, враховуючи вимоги ст.46 КК України, угода про примирення не може бути укладена з ОСОБА_8 .

Доводи апеляційної скарги про те, що речі потерпілим було повернуто є безпідставними, оскільки судом першої інстанції встановлено, що спричинена потерпілим шкода не відшкодована, також з матеріалів провадження вбачається, що викрадене у потерпілого ОСОБА_11 майно було повернуто йому вироком суду, шляхом вирішення питання щодо речових доказів (а.п. 150), а не бажанням ОСОБА_8 виправити ситуацію.

Посилання обвинуваченого на те, що потерпілі не мають до нього претензій, цивільний позов ними не подавався, - колегія суддів вважає такими, що не можуть бути підставами для призначення йому покарання із застосуванням ст.69 КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які є тяжкими, особи обвинуваченого, який раніше судимий, вчинив інкриміновані йому кримінальні правопорушення в період триваючої збройної агресії Російської Федерації, а за ч.4 ст.185 КК України ще й в умовах воєнного стану, виправлення ОСОБА_8 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

З урахуванням викладеного, обставин, що можуть істотно знижувати ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень, обвинуваченим не наведено, а тому підстави для застосування до ОСОБА_8 ст.69 КК України відсутні.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання є не тільки справедливим, але й необхідним і достатнім для його виправлення та не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги обвинуваченого, вважаючи його доводи не обґрунтованими.

Істотних порушень норм кримінального процесуального законодавства, які є безумовною підставою для скасування або зміни вироку в матеріалах кримінального провадження не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2024 року залишити без задоволення.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2024 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - з моменту отримання копії судового рішення.

Судді:

_____________ _________ __________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4