ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

та його захисника ОСОБА_8 ( відеоконференція)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 0001153 за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Октябрського районного суду м.Полтави від 30 травня 2023 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, зареєстрованого та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, не працюючого, не одруженого, має на утриманні двох малолітніх дітей, судимого:

-02 серпня 2012 року Ленінським районним судом м. Харкова за ч. 3 ст. 18, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі, звільненого 02 квітня 2015 року умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 3 місяці і 23 дні;

-10 листопада 2016 року Київським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 15, ч. 2 с. 185, ст. 71 КК України до 2 років позбавлення волі, звільненого 03 січня 2018 року відповідно до постанови Харківського районного суду Харківської області на підставі ст. 4 Закону України «Про амністію» від 22 грудня 2016 року;

-13 червня 2018 року Московським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років і 5 місяців позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком на 2 роки

визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України і призначено йому покарання за:

ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на два роки;

ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на чотири роки і шість місяців.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточне покарання ОСОБА_7 визначено у виді позбавлення волі на чотири роки і шість місяців.

Остаточне покарання обвинуваченому визначено на підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків у виді п`яти років і шести місяців позбавлення волі, приєднавши до призначеного покарання за цим вироком частину не відбутого покарання у виді одного року позбавлення волі за попереднім вироком Московського районного суду м. Харкова від 13 червня 2018 року, за яким його було засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років і 5 місяців позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком на 2 роки.

Початок строку відбування покарання рахувати з 30 травня 2023 року.

Зараховано в строк відбування покарання обвинуваченого з розрахунку одному дню позбавлення волі відповідає один день попереднього ув`язнення, час його тримання під вартою в зв`язку з обранням щодо нього цього запобіжного заходу, з 22 травня 2020 року по 30 травня 2023 року.

До набрання вироком законної сили, обраний щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, залишено без змін.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави 628 грн процесуальних витрат.

Арешт, накладений відповідно до ухвали Московського районного суду м. Харкова від 04 червня 2019 року на мобільний телефон BravisA506 Crystal чорного кольору IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 - скасовано.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

Е п і з о д № 1.

14 березня 2019 року, близько 10 год 20 хв, обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи в маршрутному таксі № 263 на зупинці громадського транспорту в АДРЕСА_2 , діючи умисно, повторно, шляхом вільного доступу, з лівої зовнішньої кишені пальто потерпілого ОСОБА_9 таємно викрав належний останньому мобільний телефон SAMSUNG GalaxyJ4 чорного кольору, вартістю 3503,04 грн, після чого вийшов з салону маршрутного таксі та намагався покинути місце вчинення злочину, однак був затриманий потерпілим та сторонніми особами, в зв`язку чим злочин ним не був доведений до кінця з причин, що не залежали від його волі. Своїми злочинними діями він міг спричинити потерпілому матеріального збитку на вказану суму.

Е п і з о д № 2.

22 березня 2019 року, приблизно о 09 год 30 хв, він же, перебуваючи у тролейбусі № 24 на зупинці громадського транспорту «просп. Льва Ландау», що в АДРЕСА_3 , діючи умисно, повторно, вважаючи, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу з кишені потерпілого ОСОБА_10 , таємно викрав належний йому мобільний телефон Bravis A506 Crystal, вартістю 1157,78 грн, однак його дії були викриті останнім, який намагаючись припинити правопорушення, схопив обвинуваченого за руку та почав вимагати повернути йому телефон. Проте, обвинувачений ОСОБА_7 , усвідомлюючи, що його дії помічені, з метою досягнення наміру на заволодіння чужим майном, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, який раптово виник, втік з місця події, спричинивши потерпілому матеріального збитку на суму 1157,78 грн.

Викраденим розпорядився на власний розсуд.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом кваліфіковані по епізоду № 1 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинений повторно, яке ним не було доведено до кінця з причин, що не залежали від його волі; по епізоду № 2 за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно.

Вимоги апеляційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В своїй апеляційній скарзі захисник просить змінити вирок та закрити кримінальне провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_7 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, в частині інкримінованого йому кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.186 КК України та призначити покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що обвинувачений не визнав вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України по факту відкритого заволодіння телефоном потерпілого ОСОБА_10 .. Із зазначених потерпілим ОСОБА_10 показань не зрозуміло куди обвинувачений міг діти мобільний телефон, яким нібито заволодів, з урахуванням того, що до затримання ОСОБА_7 перебував у полі зору потерпілого, громадян та працівників поліції. У подальшому на місці події, прилеглої території, при огляді ОСОБА_7 , телефон потерпілого виявлений не був.

Зазначає, що судом не забезпечено право сторони захисту на допит ключових свідків по справі. ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , оскільки у сторони захисту є підстави ставити під сумнів показання самого потерпілого та свідка ОСОБА_11 про причетність до скоєного кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України саме ОСОБА_7 .

У судовому засіданні захисником подано клопотання про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України у зв`язку з закінченням строків давності.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду першої інстанції скасувати. В обгрунтування апеляційних вимог зазначає, що вирок суду ґрунтується на припущеннях. Судом не допитані свідки.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Обвинувачений та захисник підтримали апеляційні скарги в частині скасування вироку суду та закриття кримінального провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_7 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, в частині інкримінованого йому кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.186 КК України та підтримали клопотання про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України у зв`язку з закінченням строків давності.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційних скарг та не заперечував проти закриття кримінального провадження на підставі ст. 49 КК України щодо ОСОБА_14 ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч.2 ст. 186 КК України, за обставин, встановлених судом, є правильним.

Щодо доводів обвинуваченого про відсутність у його діях складу кримінального правопорушення за ч.2 ст. 186 КК України, необхідно зазначити таке.

Обвинувачений ОСОБА_7 вину у вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабежу) не визнав та показав, що 22 березня 2019 року, приблизно о 09 год 30 хв, він їхав на роботу в тролейбусі № 24. Коли вийшов з нього на зупинці громадського транспорту «просп. Льва Ландау» в м. Харкові та рухався в напрямку до пішохідного переходу до зупинки громадського транспорту, де зупиняється тролейбус № 35, на острівку між смугами для руху транспортних засобів, його смикнув за плече потерпілий та вимагав, щоб він повернув його мобільний телефон, який нібито ним був викрадений в салоні тролейбусу, що він категорично заперечив, зазначивши, що таких дій не вчинював, після чого продовжив рух в обранорму ним напрямку в потоці людей, де в подальшому його затримали працівники поліції, які одразу ж заявили, що він вчинив грабіж..

Такі показання обвинуваченого спростовуються матеріалами провадження.

Зокрема, потерпілий ОСОБА_10 , під час допиту в суді, показав, що 22 березня 2019 року, приблизно о 09 год 30 хв, він їхав в тролейбусі, тримаючись за поручні. Проїхавши так одну зупинку, відчув, що з його кишені зник мобільний телефон. В цей час поруч із ним стояв лише обвинувачений, який зайшов в тролейбус слідом за ним. Інших пасажирів в цей час поруч не було, всі вони знаходилися на значній відстані від нього. Зразу ж побачив в руках ОСОБА_7 мобільний телефон, який той ховав в кишеню, схопив його за руку та почав утримувати її. Коли тролейбус зупинився на зупинці «просп. Льва Ландау», останній вийшов з нього. Він послідував за ним, не упускаючи з поля свого зору, догнав обвинуваченого на пішохідному переході, схопив його за руку та зажадав повернути мобільний телефон, на що той висмикнув руку та побіг в напрямку вул. Академіка Павлова, але вже через 300 метрів його було зупинено працівниками поліції, до яких він перед цим звернувся за допомогою.

Свої показання потерпілий ОСОБА_10 про факт, місце та обставини відкритого викрадення його мобільного телефону підтвердив 20 травня 2019 року під час слідчого експерименту, проведеного з його участю в ході досудового розслідування, протокол про що був досліджений судом.

При пред`явленні для впізнання потерпілий ОСОБА_10 впізнав обвинуваченого як особу, яка 22 березня 2019 року відкрито заволоділа належним йому мобільним телефоном, протокол про що було досліджено судом .

Допитаний в ході судового розгляду справи свідок ОСОБА_15 , працівник Управління патрульної поліції в Харківській області, показав, що в один із днів 2019 року, точної дати та часу він не пам`ятає, коли він з напарником здійснював патрулювання м. Харкова по проспекту Ювілейний, до них звернувся потерпілий, який повідомив, що ОСОБА_7 на зупинці громадського транспорту «просп. Льва Ландау» викрав з його кишені мобільний телефон. В ході спілкування потерпілий вказав саме на ОСОБА_7 , як на особу, яка відкрито заволоділа його мобільним телефоном. Після цього вони підійшли до останнього, представилися, встановили його особу та провели поверхневу перевірку, зокрема, попросили його викласти всі речі з кишень, що обвинувачений і зробив. Серед цих речей був, зокрема, як йому пригадується, і мобільний телефон, який потерпілим був впізнаний як такий, що у нього був викрадений. Надалі вони викликали працівників поліції для подальшого з`ясування всіх обставин вчинення злочину.

Свідок ОСОБА_16 , старший інспектор управління автослужби транспортного забезпечення Департаменту патрульної поліції, під час допиту в суді, показав, що в один із днів березня 2019 року він був на чергуванні та в складі екіпажу здійснював патрулювання на території Московського району м. Харкова. Коли проїжджали по проспекту Ювілейному, до них звернувся потерпілий та вказав на ОСОБА_7 , який біг в напрямку ринку «Барабашова», як на особу, яка його пограбувала, викравши мобільний телефон. Зокрема, потерпілий повідомив, що обвинувачений чи то вихопив його мобільний телефон в нього з рук, чи то попросив телефон, щоб зателефонувати і не повернув його, точно пригадати не зміг. Після цього вони наздогнали обвинуваченого, представилися, встановили його особу та провели його поверхневу перевірку. Зазначив, що серед речей, які були виявлені у обвинуваченого, був і мобільний телефон, про належність собі якого заявив останній, заперечивши при цьому свою причетність до пограбування потерпілого. В зв`язку з цим ними була проведена спроба пошуку іншого мобільного телефону, який міг належати потерпілому та був викинутий обвинуваченим з метою приховування своєї причетності до скоєння злочину, однак знайти його не вдалося. Після цього на місце події вони викликали слідчо-оперативну групу Московського відділу поліції, яка через деякий час прибула для з`ясування обставин справи. Зазначив, що з сплином значного проміжку часу після описуваних подій, він чітко не пам`ятає обставин цієї події, а тому з категоричністю не може стверджувати, що все відбувалося саме так, як він описав їх у своєму викладенні в суді.

В ході судового розгляду справи за клопотанням сторони обвинувачення, підтриманого стороною захисту, судом був досліджений відеозапис одночасного допиту обвинуваченого із свідком ОСОБА_11 , проведений 12 червня 2020 року, під час якого ОСОБА_7 надав показання фактично аналогічні тим, що надані ним під час судового розгляду справи.

Водночас, свідок ОСОБА_11 показав, що 22 березня 2019 року, він їхав в тролейбусі на задній його площадці. Зазначив, що бачив в ньому як потерпілого, так і обвинуваченого, але не зміг пригадати, в якому конкретно місці вони саме знаходились. Коли вийшов з тролейбусу на зупинці «просп. Льва Ландау», то став очевидцем якогось шуму та метушні, в ході якого потерпілий кричав обвинуваченому, щоб останній повернув його мобільний телефон. Підтвердив подальші обставини події так, як вони були викладені ОСОБА_7 .

В ході судового розгляду справи за клопотанням захисника обвинуваченого прокурором було оголошено зміст протоколу допиту свідка ОСОБА_11 , з якого слідує, що останній став очевидцем й того факту, що 22 березня 2019 року, близько 09 год 30 хв, обвинувачений ОСОБА_7 в тролейбусі викрав мобільний телефон потерпілого, діставши його з кишені останнього.

Непослідовність в своїх показаннях під час перехресного допиту з обвинуваченим з тими, що надані ним під час його допиту в ході досудового розслідування, як це слідує зі змісту дослідженого судом відеозапису, свідок ОСОБА_11 пояснив значним проміжком часу, який пройшов з моменту вчинення правопорушення та можливостями людської пам`яті зберігати та відтворювати певну інформацію та події з плином часу. Однак, наголосив на тому, що надані ним показання безпосередньо після вчинення злочину на місці його скоєння відповідають дійсності. Не відмовився від своїх показань, зафіксованих в протоколі його допиту, зазначивши, що якщо він ствердив під час допиту саме так про обставини події, значить це дійсно мало місце.

Під час перехресного допиту свідок ОСОБА_11 чітко вказав конкретно на ОСОБА_7 , як на особу, до якої звертався потерпілий з вимогою повернути його телефон, звинувачуючи останнього у його викраденні.

Зважаючи на те, що судове провадження здійснюється в умовах воєнного стану, одночасний допит названого свідка та обвинуваченого було проведено в присутності захисника останнього, а його хід і результати фіксувалися за допомогою технічного засобу відеофіксації, з огляду на положення ч. 11 ст. 615 КПК України, враховуючи, що жоден із учасників кримінального провадження не заперечував проти дослідження цього відеозапису як доказу у цій справі та його приєднання до матеріалів кримінального провадження в такій якості, суд приймає показання свідка ОСОБА_11 , як доказ у справі.

Під час проведення 16 березня 2019 року слідчого експерименту за його участі, протокол про що був досліджений судом (том 3 а. к. п. 106 - 111), свідок ОСОБА_11 підтвердив свої показання, надані під час його допиту в ході досудового розслідування.

Протоколом огляду від 22 березня 2019 року (том 3 а. к. п. 79 - 83) зафіксовано факт перебування ОСОБА_10 поблизу магазину феєрверків «Танец огня» в м. Харкові, проспект Ювілейний, 23, поруч з яким знаходився ОСОБА_7 .

Протоколом огляду від 03 червня 2019 року (том 3 а. к. п. 116 - 117), проведеного на відкритій ділянці місцевості поблизу паркану біля буд. АДРЕСА_4 , зафіксовано факт добровільної видачі ОСОБА_12 мобільного телефону BravisA506 Crystal чорного кольору IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , який він знайшов в АДРЕСА_5 та почав ним користуватися.

Під час проведення слідчого експерименту 04 червня 2019 року, протокол про що був досліджений судом (том 3 а. к. п. 128 - 134), свідок ОСОБА_12 вказав на ділянку землі біля буд. АДРЕСА_5 та повідомив, що саме тут він знайшов мобільний телефон Bravis A506 Crystal.

Відповідно до висновку товарознавчої експертизи № 8111 від 18 квітня 2019 року (том 3 а. к. п. 85 - 87) ринкова вартість мобільного телефону Bravis A506 Crystal, з урахуванням зниження якості від зносу, станом на 22 березня 2019 року, складала 1157,78 грн.

Висновок суду, що матеріалами провадження поза розумним сумнівом, доведено, що саме обвинувачений ОСОБА_7 за обставин встановлених в судовому засіданні відкрито викрав у потерпілого мобільний телефон Bravis A506 Crystal.

Версія ж обвинуваченого про непричетність до відкритого викрадення (грабежу) мобільного телефону у потерпілого ОСОБА_10 спростовується сукупністю наведених вище доказів та не знайшла свого підтвердження і в апеляційній інстанції.

З приводу доводиів апеляційної скарги захисника про недостовірність показань, зазначених потерпілим ОСОБА_10 оскільки з показань не зрозуміло куди обвинувачений міг діти мобільний телефон, яким нібито заволодів, з урахуванням того, що до затримання ОСОБА_7 перебував у полі зору потерпілого, громадян та працівників поліції, а у подальшому на місці події, прилеглої території, при огляді ОСОБА_7 , телефон потерпілого виявлений не був, колегія суддів зазначає таке.

Факт викрадення мобільного телефону у потерпілого ОСОБА_10 саме ОСОБА_7 підтверджено матеріалами справи в їх сукупності, суд детально проаналізував усі докази, у тому числі і показання потерпілого та свідка ОСОБА_11 та чогось довільного чи недопустимого в їх показаннях не встановив. Не вбачає такого і колегія суддів.

Так, потерпілий ОСОБА_10 в своїх показаннях, як під час проведення досудового розслідування, так і під час судового розгляду чітко та послідовно розповідав про обставини кримінального правопорушення та вказував на ОСОБА_7 як на особу, яка відкрито заволоділа його мобільним телефоном.

До того ж свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , кожен окремо, підтвердили, що на місці вчинення злочину ОСОБА_10 вказав саме на обвинуваченого як особу, яка вчинила грабіж. Про це ж показав і свідок ОСОБА_11 . Ці показання повністю узгоджуються між собою та водночас спростовують показання ОСОБА_7 .

Підстав ставити під сумнів показання потерпілого та названих свідків немає, оскільки як під час судового розгляду , так і під час апеляційного розгляду будь-яких обставин для обмови обвинуваченого потерпілим встановлено не було.

Крім того, грабіж вважається закінченим коли майно вилучене і обвинувачений має реальну, хоча б початкову, можливість розпорядитиня ним як власним ( винести, сховати, передати, викинути , тощо)

Тобто на наявність складу злочину не впливає яким чином обвинувачений ОСОБА_7 розпорядився викраденим майном.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні відкритого викрадення майна потерпілого ОСОБА_10 та правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.2 ст. 186 КК України за даним епізодом.

При призначенні покарання суд першої інстанції виконав вимоги закону, передбачені ст.ст. 50, 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень відповідно до ст. 12 КК України; особу обвинуваченого, який раніше засуджувався за вчинення умисних, в тому числі аналогічних злочинів, покарання за які не відбув, інкриміновані йому правопорушення вчинив в період іспитового строку, характеристику його особи, його поведінку, як під час скоєння правопорушення, так і після цього, ставлення до скоєного, тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, наявність обставин, що обтяжують покарання та відсутність тих, що його пом`якшують, і дійшов правильного висновку про необхідність призначення йому покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі .

Остаточне покарання судом призначене на підставі ст. ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків правильно.

Таким чином, призначене ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст. 186 КК України, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

З огляду на викладене вище підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для скасування ухваленого по справі судового рішення щодо ОСОБА_7 в частині його засудження за ч. 2 ст. 186 КК України - колегія суддів не вбачає.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини;.

У відповідності до ч. 4 ст. 12 КК України нетяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

Санкція ч.2 ст. 185 КК України передбачає максимальне покарання у виді позбавлення волі строком до 5 років, тобто злочин, передбачений ч.2 ст. 185 КК України класифікується як нетяжкий злочин.

Епізод злочинної діяльності, передбачений ч.2 ст.185 КК України обвинувачений вчинив 14.03.2019 року, тобто з моменту вчинення даного епізоду до набрання вироком законної сили минуло більше 5 років.

Згідно з аб. 2 ч.7 ст.284 КПК України у разі якщо суд встановить наявність підстав для закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, суд на будь-якій стадії судового провадження зобов`язаний з`ясувати та врахувати думку обвинуваченого щодо закриття кримінального провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 під час апеляційного розгляду надав згоду на закриття провадження по справі за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України у зв`язку з закінченням строку давності, а тому за наявності всіх обставин, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити клопотання адвоката в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , подане в порядку ст. 49 КК України.

У зв`язку з наведеним вище апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст.376,404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 та апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 30 травня 2023 року в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України - скасувати.

На підставі ст.49 КК України ОСОБА_7 звільнити від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України та провадження по справі закрити у зв`язку із закінченням строку давності.

Виключити з резолютивної частини вироку вказівку про призначення ОСОБА_7 покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 3-х місяців з моменту проголошення , а засудженим - у той же строк з моменту отримання копії судового рішення

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4