Номер провадження: 11-кп/813/1323/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції між Одеським апеляційним судом та ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор» апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2024 року, у кримінальному провадженні №0001187, внесеному до ЄРДР 03.09.2023 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Добропілля Донецької області, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

установив:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Зазначеним вироком суду ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на два роки.

До набрання вироком законної сили, обрано у відношенні ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення застави, взявши ОСОБА_8 під варту в залі суду.

Вироком також вирішено питання щодо арешту майна, долі речових доказів, та процесуальних витрат у справі.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, 02 вересня 2023 року о 23 год. 55 хв., ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем марки "HYUNDAI SONATA", номерний знак НОМЕР_1 , та здійснюючи рух по горизонтальному, асфальтобетонному, сухому дорожньому покриттю проїзної частини вул. Мельницької, з боку вул. Балківської у напрямку вул. Степової в м. Одесі, у темну пору доби, в умовах зовнішнього міського електроосвітлення дорожнього покриття з ввімкненим ближнім світлом фар.

На зазначеній ділянці проїзної частини організовано двосторонній рух, по дві смуги в кожному напрямку, протилежні напрямки якого поділені розділовою розміткою 1.3 (подвійна суцільна лінія).

Автомобіль, під керуванням ОСОБА_8 , рухався у правій смузі свого напрямку руху в зоні дії знаку 3,29 «Обмеження максимальної швидкості 30 км/год», зі швидкістю 39-40,7 км/год, та наближався до не регульованого світлофорами пішохідного переходу, який знаходиться навпроти будинку АДРЕСА_3 .

Наближаючись до зазначеного пішохідного переходу ОСОБА_8 , у порушення п.п. 1.5., 1.7., п/п б), д) п. 2.3., п. 12.1. «Правила дорожнього руху» України (введені в дію 01.01.2002 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001), далі Правил, якими передбачено:

п. 1.5. «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоровлю громадян, завдавати матеріальних збитків».

п.1.7. «Водії зобов`язані бути особливо уважними до таких категорій учасників дорожнього руху, як велосипедисти, особи, які рухаються в кріслах колісних, та пішоходи. Усі учасники дорожнього руху повинні бути особливо обережними до дітей, людей похилого віку та осіб з явними ознаками інвалідності»;

п. 2.3. «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

п/п б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цім засобом у дорозі».

п/п д) «не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху»;

п. 12.1. «При виборі в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним», діючи з необережності, проявляючи злочинну самовпевненість, був неуважний, за дорожньою обстановкою постійно не стежив, не переконався, що на проїзній частині немає пішоходів, які можуть створити для нього небезпеку, відволіклася від керування, не своєчасно виявив небезпеку для свого руху, у вигляді пішохода похилого віку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перетинав проїзну частину вказаної дороги, з ліва на право, відносно напрямку руху автомобіля по не регульованому пішохідному переході, у зв`язку з чим, ОСОБА_8 порушуючи вимоги 12.9 б), п. 18.1 Правил:

п. 12.9. Водієві забороняється:

б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12А, 12.5, 12. 6 та 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29 "Обмеження максимальної швидкості" 3.31 "Зона обмеження максимальної швидкості" або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил;

п. 18.1. «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», маючи об`єктивну і реальну можливість недопущення дорожньо-транспортної пригоди, заходів, що виключають виникнення та розвиток аварійної ситуації не вжив, а навпаки, маючи технічну можливість уникнути наїзду на пішохода, не вжив належних і своєчасних заходів до зменшення швидкості свого руху аж до зупинки керованого ним автомобіля, не зменшив його швидкість, продовжив рух у зазначеному режимі та допустив наїзд правою передньою частиною кузову автомобіля, на пішохода ОСОБА_9 .

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішоходу похилого віку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заподіяні тілесні ушкодження, а саме: а) закрита черепно-лицьова травма: множинні садна, синці і забійні рани голови, багатоуламковий перелом кісток і хрящів носа, вогнищеві крововиливи в м`яких тканинах голови справа, крововиливи під м`якими мозковими оболонками обох півкуль головного мозку та мозочку; закрита травма тулуба: множинні садна передньої поверхні грудної клітки та черевної стінки, синець передньо-бічної поверхні грудної клітки справа, синець клубової ділянки тулуба справа, карманоподібне відшарування та крововилив передньо-бічної поверхні грудної клітки справа, вогнищеві крововиливи задньої поверхні грудної клітки справа та поперекової ділянки тулуба, переломи 2,3,4,5,6,7,8,9-го правих ребер поміж передньою і середньою пахвовими лініями та переломи 3,4,5,6,7-го лівих ребер по середньоключичній лінії з крововиливами та розривами пристінкової плеври, забій легенів, розриви грудної частини аорти з крововиливом в навколоаортальну клітковину, середостіння та ліву плевральну порожнину (1100 мл рідкої крові), крововиливи навколо судинної ніжки селезінки, під капсулою підшлункової залози та в товщі брижі тонкої кишки; травма кінцівок: рвано-забійні рани задньої поверхні правого передпліччя та тильної поверхні правої кисті, синці і садна тильної поверхні правої і лівої кисті, синці передньо-зовнішньої поверхні правого стегна у верхній і нижній третинах, садна і рвані рани правого стегна, синець передньо-внутрішньої поверхні правого колінного суглоба, садно передньо-внутрішньої поверхні правого колінного суглоба і правої гомілки у верхній третині, рвані рани передньо-зовнішньої поверхні правої гомілки у нижній третині, садно передньо-зовнішньої поверхні лівого колінного суглоба, карманоподібне відшарування та вогнищевий крововилив в м`яких тканинах передньо-внутрішньої поверхні лівого стегна у середній і нижній третинах, передньо-внутрішньої поверхні лівого колінного суглоба та передньо-внутрішньої поверхні лівої гомілки у верхній, середній та нижній третинах, карманоподібне відшарування і крововилив в м`яких тканинах передньо-зовнішньої поверхні правого стегна у верхній, середній та нижній третинах та правого колінного суглобу, відкритий багатоуламковий перелом правої стегнової кістки у середній та нижній третинах з крововиливом в м`яких тканинах правого стегна, відкритий перелом правих великогомілкової і малогомілкової кісток у нижній третині з крововиливом в м`яких тканинах правої гомілки. Всі тілесні ушкодження, виявлені при експертизі трупа ОСОБА_9 та зазначені у п. «а,б,в» даних підсумків, заподіяні при дорожньо-транспортній події одночасно, складають поєднану травму і тому оцінюються разом, були небезпечними для життя та згідно з п.п. 2.1.1. (а), 2.1.3. (г), 2.1.3. (л), 2.1.3. (м), 2.1.3. (о), 2.1.3. (п) Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, мають ознаки ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень.

Всі вищезазначені тілесні ушкодження заподіяні ОСОБА_9 , прижиттєво, безпосередньо перед настанням його смерті, що підтверджують дані судово-гістологічного дослідження - м`які тканини з крововиливами та внутрішні органи з ушкодженнями - з мінімальними реактивними змінами.

Смерть ОСОБА_9 настала від поєднаної травми голови, тулуба, кінцівок, спричиненої йому під час дорожньо-транспортної події, у вигляді крововиливів під м`якими мозковими оболонками обох півкуль головного мозку та мозочку, переломів правих і лівих ребер, розривів грудної частини аорти з крововиливом в ліву плевральну порожнину та відкритих переломів кісток правої нижньої кінцівки.

Допущенні водієм ОСОБА_8 порушення вимог п. 18.1 «Правил дорожнього руху» України знаходяться в прямому причино - наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням суспільно-небезпечних наслідків у вигляді загибелі потерпілого ОСОБА_9 .

Вимоги апеляційної скарги.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, захисник ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи доведеності вини, фактичних обставин справи, вважає вирок несправедливим та занадто суворим в частині призначеного обвинуваченому покарання, виходячи з наступного:

- призначаючи обвинуваченому покарання, суд не врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке вчинено з необережності, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, є внутрішньо переміщеною особою, має постійне місце мешкання на території України, має родину, двох неповнолітніх дітей, його соціальне та матеріальне положення, позитивну характеристику, позитивну поведінку як після скоєння злочину, так і в ході досудового слідства та розгляд справи в суді, відсутність претензій матеріального або морального характеру;

- суд першої інстанції не надав належної оцінки відомостям про особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого діяння, наявність обставин, що пом`якшують покарання: щире каяття, повне визнання своєї вини, усвідомлення протиправності своєї поведінки, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання;

- на думку сторони захисту, є усі обставини, які дають підстави вважати, що перевиховання і виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства.

На підставі наведеного, захисник просить вирок суду першої інстанції змінити в частині призначеного ОСОБА_8 основного покарання та на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням.

Позиції учасників судового розгляду.

Захисник та обвинувачений підтримали вимоги апеляційної скарги та просили їх задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача та учасників судового засідання, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим кодексом.

Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_8 повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті, внаслідок чого суд, за погодженням із учасниками судового провадження, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження інших доказів, обмежившись лише допитом обвинуваченого відносно фактичних обставин кримінального правопорушення та дослідженням доказів, які характеризують особистість обвинуваченого.

При цьому, суд встановив, що учасники судового провадження не оспорюють фактичні обставини справи, правильно їх розуміють та їм роз`яснено, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини в апеляційному порядку та кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Що стосується доводів сторони захисту щодо надмірної суворості призначеного судом обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, колегія суддів вважає такі доводи обґрунтованими з огляду на наступне.

Частина 2 ст. 50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно з абз. 2 п. 1 постанови Пленуму ВСУ №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 (далі - постанова Пленуму ВСУ), призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Санкція злочину, інкримінованого ОСОБА_8 та передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 3-х до 8-ми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3-х років або без такого.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції, на виконання приписів зазначених вище норм кримінального закону та положень судової практики, врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; характеристику особи обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують та зважив на відсутність обставин, які обтяжують покарання.

На підставі наведених даних суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на два роки.

Апеляційний суд звертає увагу, що ст. 50 КК України передбачає, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого .

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Поняття суддівського розсуду або судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Конституційний Суд України у Рішенні № 15-рп/2004 від 02.11.2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

У постанові колегії суддів Другої судової палати ККС ВС по справі № 523/12810/15-к від 26.05.2020 року зазначено що, питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому, з огляду на положення ст.75КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, утому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Апеляційний суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності та адміністративної відповідальності не притягувався; має стабільні соціальні зв`язки - одружений, має неповнолітню дитину та постійне місце проживання, за яким за компрометуючої інформації немає, на обліку у лікаря та психіатра не перебуває, свою вину визнав повністю та щиро розкаявся. Водночас, апеляційний суд також враховує необережну форму вини та обставини вчиненого злочину.

При цьому, у судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений досить переконливо свідчив, що усвідомив власну протиправну поведінку, зробив для себе висновки та має намір виправитись і не вчиняти нових злочинів.

Виходячи із загальних засад призначення та індивідуалізації покарання, зважаючи на вчення тяжкого злочину, у результаті злочинної недбалості обвинуваченого, дані про особу обвинуваченого, колегія суддів вважає, що покарання у виді 4-х років позбавлення волі буде очевидно несправедливим через його надмірну суворість, тому, колегія суддів дійшла висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання на рівні мінімальної межі санкції частини статті.

Частиною 1 ст. 75 КК України, передбачено, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З огляду на викладені обставини, апеляційний суд вважає, що основне покарання у виді позбавлення волі із випробуванням та покладанням на нього обов`язків передбачених ст. 76 КК України, у даному провадженні буде достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 та запобігання вчинення ним кримінальних правопорушень і водночас буде справедливим балансом між дотриманням його прав та загальнодержавними інтересами. На переконання апеляційного суду, саме такий захід примусу внесе корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини.

Водночас, колегія суддів вважає за необхідне призначити обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами з огляду на те, що злочин вчинено ОСОБА_8 під час керування джерелом підвищеної небезпеки з допущенням грубих порушень ПДД, та з огляду на наслідки, які настали, а саме смерть потерпілого.

Відповідно до припису п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Пункт 1 ч. 1 ст. 408 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Підсумовуючи все вищевикладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції зміні, в частині призначеного покарання.

З урахуванням того, що апеляційним судом призначено покарання з випробуванням, а ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, колегія суддів вважає за необхідне звільнити ОСОБА_8 , який утримається в ДУ «Ізмаїльский слідчий ізолятор», з під варти.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407-409, 413, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , - задовольнити частково.

Вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2024 року, у кримінальному провадженні №0001187, внесеному до ЄРДР 03.09.2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України - змінити в частині покарання.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на три роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на два роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком два роки, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі п.п. 1,2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_8

обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Звільнити ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з під варти негайно.

В інший частині вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим - в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4