ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/1068/24
Категорія: ч.5 ст.27, ч.4 ст.187 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові провадження апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 20 березня 2024 року, -

УСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , 1995 року народження, до 18 травня 2024 року без визначення розміру застави.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою визначити ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 242 240 грн. або у вигляді домашнього арешту. В обґрунтування апеляційної скарги послався на те, що прокурором не було доведено наявності заявлених у клопотанні ризиків та зазначив, що:

- ОСОБА_7 не вчиняв жодних дій з метою переховування від органів досудового розслідування чи суду, до моменту затримання знаходився в м.Харкові, сприяв досудовому розслідуванню, добровільно з`явився у відділ поліції та на перше судове засідання у кримінальному провадженні, що спростовує наявність ризику переховування від органів досудового розслідування та суду;

-згідно рапортів старшого оперуповноваженого ВКП ХРУП ГУ НП в Харківській області, потерпілий ОСОБА_9 перетнув кордон 17.02.2022 і більше на територію України не повертався; встановити місцезнаходження потерпілого ОСОБА_10 не виявилось можливим, що спростовує наявність ризику впливу на потерпілого та свідків;

-відсутність у ОСОБА_7 постійного доходу в Україні не може враховуватися при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки останній приїхав до України для навчання, є студентом, проте у вільний час займається волонтерською діяльністю та має деякі види підробітку. Зауважив, що на звернення обвинуваченого прийняти його на військову службу, заступник командира військової частини НОМЕР_1 призначив йому співбесіду для проходження військової служби у Збройних Силах України, відтак відсутність офіційного працевлаштування, з урахуванням зазначеного, не може братися судом до уваги;

-винуватість ОСОБА_7 в інкримінованому правопорушенні наразі не доведена, тому, на думку захисника, підстав вважати, що останній може вчинити нове правопорушення, не існує. Відзначив, що обвинувачений раніше до будь якої відповідальності не притягався, одружений, має міцні соціальні зв`язки, навчається, має посвідку на постійне місце проживання в Україні, має позитивну характеристику, зарекомендував себе як виконавча, порядна, добра та поважна людина;

- ОСОБА_7 має можливість вести заставу у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що з урахуванням особи останнього є достатнім для забезпечення виконання зобов`язань, що будуть на нього покладені після звільнення з-під варти. Також указав, що обвинувачений має місце проживання у м.Харкові, що дає змогу також застосувати до нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту;

- ОСОБА_7 два роки перебуває під вартою, що є грубим порушенням права на свободу і особисту недоторканість, що має першочергове значення у демократичному суспільстві у значенні, передбаченому Конвенцією. Відзначив, що потерпілий та його представник раніше не заперечували проти обрання ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, оскільки на їх думку останній не становить загрозу суспільству;

-відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України та відсутність обґрунтованої підозри у своїй сукупності свідчать про відсутність винуватості в інкримінованому кримінальні правопорушенні;

-вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення не доведена, а тому тяжкість майбутнього покарання не повинна бути підставою обрання найбільш суворого запобіжного заходу.

Прокурора та обвинувачений ОСОБА_7 , будучі повідомленими належним чином про дату, час та місце судового засідання, прокурор не повідомив про причини своєї неявки, а обвинувачений заяв чи клопотань про особисту участь в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції не надав, у зв`язку з чим апеляційний розгляд проводився за відсутності останніх.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.4 ст.187, КК України, за яке може бути призначено покарання у виді позбавлення волі від 8 до 15 років з конфіскацією майна, на що обґрунтовано послався суд в своєму рішенні.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що ОСОБА_7 обвинувачується у пособництві у нападі, спрямованому на заволодіння майном у особливо великих розмірах, поєднаному із погрозою застосування насильства, яке є небезпечним для життя чи здоров`я особи, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, на думку колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

За таких обставин, посилання сторони захисту на недоведеності існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки існування ризиків в тому числі і втечі від правоохоронних органів та суду об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні.

Крім того, відповідно до матеріалів провадження обвинувачений ОСОБА_7 не має офіційного джерела доходу, постійного місця проживання та міцних соціальних зв`язків в Україні, що додатково підтверджує наявність ризику переховування від правоохоронних органів та суду, а також ризику вчинити новий злочин.

До того ж, враховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину проти потерпілого із застосуванням насильства, зазначене свідчить про наявність ризику здійснення незаконного впливу на потерпілого, в разі обрання щодо нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Посилання сторони захисту на те, що винуватість ОСОБА_7 в інкримінованому злочині не підтверджується матеріалами кримінального провадження, колегія суддів не бере до уваги, оскільки зазначені обставини, повинні бути оцінені судом при ухваленні остаточного рішення у цьому кримінальному провадженні.

Посилання захисника на наявність у обвинуваченого ОСОБА_7 дружини та постійного місця проживання в орендованій квартирі, в даному конкретному випадку недостатньо свідчить про належне виконання обвинуваченим своїх процесуальних прав та обов`язків, в разі обрання щодо нього більш м`якого запобіжного заходу.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики встановленні під час обрання запобіжного заходу на даний час не зменшилися та продовжують існувати.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_8 його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

Відповідно до ч.4 ст.183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні, у тому числі щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Враховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачується саме у вчиненні вищезазначеного злочину та з урахуванням обставин його вчинення, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав неможливим визначення розміру застави останньому.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 та відсутності підстав для зміни чи скасування судового рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.177, 178, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 20 березня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання передбачених ст.28 КПК України розумних строків судового розгляду кримінального провадження.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: