печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 рокуслідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві судове провадження за клопотанням Заступника Голови Фонду Державного майна України ОСОБА_3 про скасування арешту, накладеного ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 07.03.2014 р. по справі №757/5022/14-к у кримінальному провадженні №0000228 від 22.01.2014, на майно, -

В С Т А Н О В И В :

22.05.2024 до Печерського районного суду м. Києва надійшло клопотання Заступника Голови Фонду Державного майна України ОСОБА_3 про скасування арешту, накладеного ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 07.03.2014 р. по справі №757/5022/14-к у кримінальному провадженні №0000228 від 22.01.2014, на майно.

Мотивуючи подане клопотання про скасування арешту майна, представник вказує, що арешт майна є перешкодою для виконання рішення Вищого антикорупційного суду України у судовій справі № 991/5572/22 та розпорядження Кабінету Міністрів України від 03.03.2023 № 194-р, а тому Фондом вирішено звернутися до слідчого судді з клопотанням щодо скасування арешту, з метою подальшого вчинення реєстраційних дій щодо такого майна.

Представник заявника в судове засідання не з`явився, подав письмове клопотання про розгляд справи у відсутність, вимоги клопотання підтримав та просив задовольнити.

Прокурор в судове засідання не з`явився, подав письмове клопотання про розгляд справи у відсутність, заперечував щодо задоволення клопотання та просив відмовити.

Вивчивши клопотання, дослідивши матеріали, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.

Судовим розглядом встановлено, що Головним слідчим управлінням Генеральної прокуратури України проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000228 від 22.01.2014 за ознаками вчинення високопосадовцями, співробітниками органів державної влади та невстановленими особами кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 365 КК України (в редакції Закону від 07.04.2011), ч. 3 ст. 27, п.п. 1, 5, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 194, ст. 340 КК України.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 07.03.2014 р. по справі №757/5022/14-к у кримінальному провадженні №0000228 від 22.01.2014 задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на майно, шляхом заборони його відчуження.

Частиною 5 статті 9 КПК України, передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

У рішеннях ЄСПЛ у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Малама проти Греції», «Україна-Тюмень проти України», «Спорронг та Льонрот проти Швеції» констатовано, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном через введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції. Також суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти через вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

У відповідності до ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.

Згідно частини 5 статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Так, як вбачається з мотивувальної частини ухвали Печерського районного суду м. Києва від 07.03.2014 р. задовольняючи клопотання сторони обвинувачення про накладення арешту на майно, суд виходив з того, що арешт необхідний з метою забезпечення можливої конфіскації майна та цивільних позовів.

Так, під час судового розгляду встановлено, що в результаті злочинних дій заподіяно шкоду понад 1200 потерпілим.

За результатами розслідування 25.02.2014 колишньому Президенту України ОСОБА_4 у кримінальному провадженні № 0000037 повідомлено про підозру, у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст. 365, ч. 3 ст. 27, п.п. 1, 5, 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

01.03.2014 матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000037 об`єднано із кримінальним провадженням № 0000228.

02.03.2014 у кримінальному провадженні № 0000228 письмове повідомлення про підозру ОСОБА_4 змінене та повідомлено про нову підозру у вчиненні ним кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 365 КК України (в редакції від 07.04.2011), ч. 3 ст. 27, п.п. 1, 5, 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

10.10.2014 з матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000228 від 22.01.2014 в окреме кримінальне провадження за № 0001048 виділено матеріали досудового розслідування за підозрою ОСОБА_4 та інших осіб.

17.11.2015 у кримінальному провадженні № 0001048 раніше складене письмове повідомлення про підозру ОСОБА_4 змінено та повідомлено про нову підозру у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ст. 340, ч. 4, ст. 28, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 365, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 27, п. п. 1, 5, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 121 України.

З метою відшкодування завданої внаслідок кримінальних правопорушень шкоди у кримінальному провадженні № 0001048 від 10.10.2014 потерпілими (цивільними особами) заявлено цивільні позови про відшкодування завданої внаслідок кримінальних правопорушень шкоди на загальну суму 41 000 000 гривень.

Разом з цим, під час досудового розслідування встановлено збитки, завдані юридичним особам внаслідок кримінальних правопорушень, які за результатами судових експертиз оцінено у більш ніж 13 млн. гривень.

Крім того, на сьогоднішній день досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, та не всі потерпілі до цього часу використали своє право на з`явлення цивільного позову, у зв`язку з цим розмір завданої шкоди не є остаточним.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом у порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Статтею 92 КПК України визначено, що обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого; обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає.

Сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України.

Кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом (частина 1, 2 статті 22 КПК України).

При цьому, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Аналізуючи доводи клопотання про скасування арешту на майно та докази долучені прокурором на підтвердження заперечень, слідчий суддя приходить до висновку, що підстави, які слугували для накладення арешту на майно не відпали, а відтак в задоволенні клопотання слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.2, 22, 26, 106, 92, 98, 167, 170-175, 309, 392, 532 КПК України, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні клопотання Заступника Голови Фонду Державного майна України ОСОБА_3 про скасування арешту, накладеного ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 07.03.2014 р. по справі №757/5022/14-к у кримінальному провадженні №0000228 від 22.01.2014, на майно - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1