УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000021, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 , в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 , на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 січня 2024 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Первомайськ, Миколаївської області, громадянки України, має середньо - спеціальну освіту, не працюючої, заміжня, має на утриманні двох малолітніх дітей, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої

-обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 190 ч.2 ст. 190 КК України,

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7

захисник ОСОБА_5

( в режимі відеоконференції за допомогою сервісу EASYCON )

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду змінити. Ухвалити новий вирок яким призначити обвинуваченій ОСОБА_6 покарання не пов`язане із позбавленням волі.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 190, ч.2 ст. 190 КК України та призначено їй покарання: за ч. 1 ст. 190 КК України у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 (тридцять чотири тисячі) грн.; за ч. 2 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України, в редакції станом на теперішній час, зараховано обвинуваченій ОСОБА_6 у строк відбуття покарання строк тримання під вартою в період з 10.08.2023р. до набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник вважає, що призначене ОСОБА_6 , покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, занадто суворим, враховуючи всі пом`якшуючі обставини справи. Зазначає, що в судовому засіданні звертав увагу суду, що обвинувачена є інвалідом 3-ї групи (з дитинства) безстроково, крім того має багато захворювань нервової системи та патології жіночих органів. Копії довідки МСЕК, медичних виписок, результатів досліджень висновків лікарів були надані в судовому засіданні. Через вади здоров`я, ОСОБА_6 потребує постійного лікування та проведення медичного огляду та обстежень, що не можна зробити в умовах ізоляції від суспільства.

Вказує, що ОСОБА_6 має постійне місце проживання, відшкодувала матеріальну шкоду восьми заявникам і в подальшому зобов`язується відшкодувати завдану шкоді іншим потерпілим, копії квитанції про перерахування коштів містяться в матеріалах справи. При призначенні покарання суд першої інстанції не взяв до уваги те, що обвинувачена відшкодовує матеріальні збитки потерпілим та не враховано те, що потерпілі не заявляли цивільні позови. Пояснює, що ОСОБА_6 отримує дохід від отримання пенсії, перебуває в шлюбі з ОСОБА_8 , який працює не офіційно в м. Одеса, тобто, ОСОБА_6 має дохід та кошти на які може проживати та поступово погашати матеріальну шкоду потерпілим. Перебуваючи в ізоляції, вона цього зробити не зможе.

Крім того, звертає увагу, що ОСОБА_6 має на утриманні двох малолітніх дітей: ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3 , що посвідчується свідоцтвами про народження дітей, які є в матеріалах справи. На думку сторони захисту, призначивши покарання у виді позбавлення волі, суд залишив малолітніх дітей без материнської уваги та турботи, якої вони постійно потребують.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що у 2022 році, переслідуючи корисливий мотив заволодіння чужими грошовими коштами шляхом обману, під приводом допомоги в пошуку військовослужбовців, які безвісти зникли чи потрапили до полону під час військової агресії російської федерації проти України, ОСОБА_6 , перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , створила у месенджері «Viber» та адмініструвала групи із назвами «Пошук зниклих 2022», «Повертайся живим», не маючи при цьому жодного відношення до даної діяльності та не маючи будь-якого наміру допомагати в пошуку зниклих осіб.

Так, 16.05.2022р. у месенджері «Viber», ОСОБА_6 побачила повідомлення від ОСОБА_11 , яка, прочитавши фальшиві позитивні відгуки у соціальній мережі «Facebook», звернулася за допомогою у пошуку свого чоловіка ОСОБА_12 . У цей же час у ОСОБА_6 виник злочинний умисел, направлений на заволодіння чужими грошовими коштами шляхом обману. Виконуючи задумане, використовуючи складний психо-емоційний стан ОСОБА_11 , не маючи наміру допомагати у пошуку та поверненні з полону чоловіка останньої, ОСОБА_6 , вигадавши історію про місцеперебування зниклого, увійшла у довіру до потерпілої. При цьому, ОСОБА_6 повідомила ОСОБА_11 , що її допомога буде коштувати 800 грн. ОСОБА_11 , будучи впевненою у добропорядності ОСОБА_6 , перераховували вказані грошові кошти на карту АТ КБ «ПриватБанк» НОМЕР_1 , яка належать останній.

Таким чином, ОСОБА_6 , діючи умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправний характер своїх дії, їх карність та настання суспільно-небезпечних наслідків, незаконно, шляхом обману заволоділа грошовими коштами ОСОБА_11 , у загальній сумі 800 грн., спричинивши їй матеріальний збиток на вказану суму, а отриманими грошовими коштами розпорядилася на власний розсуд, тобто витратила під час придбання продуктів харчування по АДРЕСА_3 .

Дії обвинуваченої ОСОБА_6 за епізодом заволодіння майном потерпілої ОСОБА_11 , шляхом обману, судом кваліфіковані за ч.1 ст. 190 КК України, як заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство).

Крім того в період часу з 6 червня 2022р. по липень 2023р., виконуючи задумане, використовуючи психо-емоційний стан потерпілих, не маючи наміру допомагати у пошуку та поверненні з полону їхніх близьких та родичів, вигадувавши історії про їх місцеперебування, входила у довіру до потерпілих, які, прочитавши фальшиві позитивні відгуки у соціальній мережі «Facebook», звернулися за допомогою до обвинуваченої та, будучи впевненими у добропорядності ОСОБА_6 , перераховували останній грошові кошти в різних сумах.

Так, за вказаний період ОСОБА_6 , шляхом обману, заволоділа майном потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , ОСОБА_52 , ОСОБА_53 , ОСОБА_54 , ОСОБА_55 , ОСОБА_56 , ОСОБА_57 , ОСОБА_58 , ОСОБА_59 , ОСОБА_60 , ОСОБА_61 , ОСОБА_62 , ОСОБА_63 , ОСОБА_64 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 , ОСОБА_67 , ОСОБА_68 , ОСОБА_69 , ОСОБА_70 , ОСОБА_71 , ОСОБА_72 , ОСОБА_73 , ОСОБА_74 , ОСОБА_75 , ОСОБА_76 , ОСОБА_77 , ОСОБА_78 , ОСОБА_79 , ОСОБА_80 , ОСОБА_81 , ОСОБА_82 , ОСОБА_83 , ОСОБА_84 , ОСОБА_85 , ОСОБА_86 .

Після чого, отриманими грошовими коштами ОСОБА_6 розпорядилася на власний розсуд, чим завдала потерпілим матеріальну шкоду. Сума оплати, які ОСОБА_6 брала з потерпілих за свою «допомогу» також були різними у кожному окремому випадку.

Дії обвинуваченої ОСОБА_6 за цими епізодами злочинної діяльності судом кваліфіковані за ч.2 ст.190 КК України, як заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтримку доводів апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Висновок суду, щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які її засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав правильну юридичну оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про її винність у вчинені вказаних кримінальних правопорушень.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення кримінальних правопорушень обвинуваченою.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченої ОСОБА_6 за ч.1 ст.190, ч.2 ст.190 КК України є правильною і апелянтом не оспорюється. А тому відповідно до вимог ст. 404 КПК України, вирок в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника, щодо невідповідності призначеного покарання особі обвинуваченої внаслідок суворості, апеляційний суд вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Вказуючи в апеляційній скарзі на те, що суд призначив явно несправедливе покарання та висуваючи вимогу про пом`якшення призначеного покарання, апелянт не наводять жодних мотивів про існування істотної диспропорції, неадекватності між визначеним судом розміром покарання та тим мінімальним розміром покарання, яке просить призначити.

Призначаючи обвинуваченій покарання, суд першої інстанції у відповідності до вимог ст. 65, 66, 67 КК України з урахуванням, характеру та ступеню суспільної небезпеки вчинених нею кримінальних правопорушень, які відповідно до ст.12 КК України відносяться до кримінального проступку та нетяжкого злочину, особи обвинуваченої, яка є особою з інвалідністю ІІІ групи, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченої, суд вважав повне визнання своєї вини, щире каяття у скоєному, сприяння розкриттю злочину, часткове добровільне відшкодування завданого збитку, те, що вона має на утриманні двох малолітніх дітей, та вперше притягується до кримінальної відповідальності, за такого суд першої інстанції прийшов до висновку, що існують всі підстави для призначення ОСОБА_6 покарання, із застосуванням ч.1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі, яке вона має відбувати реально, оскільки, на думку суду, таке покарання є необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів.

Судом першої інстанції вивчено та враховано дані про особу обвинуваченої, зокрема і ті на які посилається захисник, а саме те, що обвинувачена є інвалідом 3-ї групи (з дитинства) безстроково, має на утриманні двох малолітніх дітей, наявність пом`якшуючих обставин, відсутність обставин, які обтяжують покарання.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд погоджується з призначеним ОСОБА_6 покаранням та вважає, що саме таке покарання відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особі обвинуваченої, буде необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. З урахуванням цього, підстав вважати призначене обвинуваченій покарання таким, що не відповідає вимогам кримінального законодавства, апеляційний суд не вбачає.

Судом у відповідності до п. 1 Постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання додержано вимоги ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, за принципом законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Досліджені судом обставини та особа обвинуваченої, свідчать про високий рівень ризику вчинення ОСОБА_6 нових кримінальних правопорушень, оскільки остання на протязі року, шляхом обману вчиняла шахрайські дії від яких потерпілими стали більш ніж 70 людей, при цьому , цинічно використовувала безпорадний та складний психоемоційний стан потерпілих, у яких близькі та рідні люди безвісти зникли чи потрапили до полону під час військової агресії російської федерації проти України. Крім того, як вбачається із матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 продовжила свою злочинну діяльність навіть після того як їй було повідомлено про підозру в цьому кримінальному провадженні та обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. І лише зміна обвинуваченій запобіжного заходу з домашнього арешту на тримання під вартою та поміщення її до слідчого ізолятора сприяли припиненню вчинення нею нових кримінальних правопорушень. Зазначені обставини свідчать про стійку протиправну поведінку обвинуваченої та небажання стати на шлях виправлення, а тому її виправлення без реального відбування покарання є неможливим. Інших обставин, пом`якшуючих покарання або позитивно характеризуючих особу обвинуваченої, які б не були предметом розгляду та аналізу суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

У зв`язку з викладеним, апеляційний суд вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання ґрунтується на положеннях ст. ст. 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для її виправлення та попередження нових злочинів, а тому вважати призначене покарання явно несправедливим через його суворість, апеляційний суд не вбачає.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б стали підставою для зміни або скасування вироку, апеляційним судом не встановлено, у зв`язку з чим апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.376, 405,407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 ,- залишити без задоволення.

Вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 січня 2024 року, стосовно ОСОБА_6 , - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.

Головуючий

Судді