УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 152/1292/23

провадження № 51-1876ск24

Колегія суддів Третьої судової палати Касаційного кримінальногосуду Верховного Суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянула касаційну скаргу захисника засудженої ОСОБА_4

- адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 25 березня 2024 року стосовно

ОСОБА_4 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, раніше судимої вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 12 травня 2023 року за ч. 4 ст. 185, статтями 75, 76 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з випробуванням та встановленням іспитового строку на 1 рік,

засудженої за вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 24 січня 2024 року ОСОБА_4 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, та засуджено її до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків до призначеного за цим вироком покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 12травня 2023 року - 6 місяців позбавлення волі, таостаточно ОСОБА_4 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 ухвалено рахувати з дня її затримання на виконання цього вироку суду.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_6 , судові рішення стосовно якого не оскаржуються.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 25 березня 2024 року вирок Шаргородського районного суду Вінницької області від 24 січня 2024 року стосовно ОСОБА_4 залишено без змін.

За вироком суду, відповідно до обставин, установлених місцевим судом та детально наведених у вказаному вироці, ОСОБА_4 , будучи особою, яка раніше вчинила кримінальне правопорушення проти власності, маючи не зняту і не погашену у передбаченому законом порядку судимість за вчинення кримінального правопорушення проти власності за вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 12 травня 2023 року, яким її засуджено за ч. 4 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з випробуванням та встановленням іспитового строку 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1

ст. 76 КК, та ОСОБА_6 вирішили вчинити крадіжку яблук, а саме: 16 серпня 2023 року приблизно о 14:00, в умовах воєнного стану, за попередньою змовою між собою, узявши заздалегідь підготовлені мішки, прийшли до земельної ділянки, на якій розміщений яблуневий сад сорту «Вільямс Прайд» і яка знаходиться поблизу с. Джурин Жмеринського району (колишня назва адміністративно-територіальної одиниці

- Шаргородський район) Вінницької області та належить ОСОБА_7 , шляхом струшування яблук з тридцяти чотирьох дерев, викрали 721 кг яблук сорту «Вільямс Прайд», після чого покинули територію саду, розпорядившись викраденими яблуками на власний розсуд.

Згідно з висновком експерта від 22 серпня 2023 року № 5137/23-21, ринкова вартість одного кілограма яблук сорту «Вільямс Прайд» станом на 16 серпня 2023 року складала 11, 57 грн; ринкова вартість одного кілограму підбору яблук сорту «Вільямс Прайд» станом на 16 серпня 2023 року складала 2, 50 грн.

При цьому, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 завдали потерпілому ОСОБА_7 матеріального збитку на загальну суму 8341, 97 грн, з розрахунку, що вартість одного кілограма струшених з дерев яблук сорту «Вільямс Прайд» складає 11, 57 грн.

Місцевий суд кваліфікував дії ОСОБА_4 та ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 185 КК, тобто як крадіжку (таємне викрадення чужого майна), за попередньою змовою групою осіб, вчинену в умовах воєнного стану, а ОСОБА_4 ще й повторно.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , не оспорюючи доведеності вини

ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженої внаслідок суворості, просить скасувати ухвалу апеляційного судустосовно підзахисної та пом`якшити їйпокарання. Посилаючись на дані про її особу, обставини, що пом`якшують покарання, стверджує, що їївиправлення і перевиховання можливі без ізоляції від суспільства, тому вважає за доцільне застосувати до засудженої приписи ст. 69 КК та призначити їй покарання у виді штрафу. Так, зазначає про відсутність обставин, які обтяжують покарання засудженої, а також низку пом`якшуючих покарання обставин, а саме: щире каяття, активне сприяння у розкритті кримінальних правопорушень та добровільне відшкодування завданого збитку.

Крім того, вважає, що при призначенні засудженому покарання не було враховано висновку органу пробації щодо можливості виправлення засудженої без відбування покарання у виді позбавлення волі.

Вважає, що з урахуванням усіх вищевказаних обставин суд мав можливість та законні підстави призначити ОСОБА_4 менш суворе покарання.

Беручи до уваги все вищевказане, вважає, що призначене підзахисній покарання є занадто суворим, а висновок об`єднаної палати щодо правової кваліфікації вчиненого діяння за ч. 4 ст. 185 КК, викладений у постанові від 15 січня 2024 року у справі

№ 722/594/22, на переконання захисника, є суперечливим.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України

(далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого їй злочину за обставин, установлених у вироку місцевого суду, що ґрунтуються на доказах, досліджених під час судового провадження, у тому числі, на показаннях засудженої, яка визнала вину у скоєнні інкримінованогоїй діяння, в касаційній скарзі не оспорюється.

Щодо доводів касаційної скарги захисника в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої через суворість, то вони, на думку колегії суддів, є непереконливими.

Як визначено частинами 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з положеннями ст. 65 ККособі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Частиною 1 ст. 69 КК передбачено, зокрема, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків передбачених цим Кодексом, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Статті 65-75 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання, звільнення від його відбування.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Як убачається із вироку, суд першої інстанції, згідно з указаними нормами закону врахувавши обставини, що пом`якшують покарання, ставлення ОСОБА_4 до вчиненого діяння та його наслідки, а саме: щире каяття, активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого злочином збитку, відсутність обтяжуючих покарання обставин, позицію потерпілого

ОСОБА_7 , який зазначав про відсутність у нього матеріальних чи моральних претензійдо засудженоїта просив суд суворо її не карати, позицію сторони обвинувачення щодо неможливості звільнення засудженої від покарання з випробуванням та іспитовим строком, дійшов висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_4 можливе лише при призначенні їйпокарання у виді позбавлення волі в межах мінімального строку, визначеного санкцією ч.4 ст.185 КК, при цьому часткового приєднавши невідбуту частину покарання за правилами, передбаченими ч. 1 ст. 71 КК за попереднім вироком Шаргородського районного суду від 12 травня 2023 року - 6 місяців, призначив засудженій остаточне покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.

Водночас, суд не знайшов підстав для застосування до ОСОБА_4 приписів статей 69, 75 КК і призначення їй покарання більш м`якого, ніж передбачено законом, та без його реального відбування, тобто з випробуванням та встановленням іспитового строку, з огляду на вчинення нею тяжкого злочину у період відбування покарання за вироком Шаргородського районного суду від 12травня 2023 року за вчинення кримінального правопорушення проти власності, тобто у період іспитового строку, до того ж в умовах воєнного стану, за попередньою змовою групою осіб, що, на переконання місцевого суду, свідчить про наявність високого ризику вчинення засудженоюповторного кримінального правопорушення.

Із такою позицією місцевого суду погодився й суд апеляційної інстанції. Відповідно до змісту оскаржуваної ухвали під час перегляду вироку суд апеляційної інстанції перевірив доводи щодо суворості покарання, викладені в апеляційній скарзі захисника, та навів переконливі мотиви, у зв`язку з якими визнав їх неприйнятними.

Так, апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що місцевий суд, вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_4 правильно керувався вимогами статей

65-67 КК та взяв до уваги усталену судову практику, виходив із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Колегія суддів зазначила, що при визначенні виду та міри покарання ОСОБА_4 суд в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення та особу засудженої, дані, які її характеризують, те, що згідно приписів ст. 12 КК, вчинене ОСОБА_4 кримінальне правопорушення, що передбачене ч. 4 ст. 185 КК, є тяжким злочином.

Крім того, суд апеляційної інстанції вказав, що місцевий суд при призначенні покарання ОСОБА_4 врахував обставини вчиненого нею злочину, спосіб, обстановку та мотиви його вчинення, форму вини, дані про особу засудженої, яка раніше судима 12травня 2023 року вироком Шаргородського районного суду Вінницької області, який набрав законної сили 13 червня 2023 року, те, що вона вчинила інкримінований їй злочин в період іспитового строку, призначеного вказаним вироком, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, не працює, на обліку як безробітна не перебуває, наявність пом`якшуючих і відсутність обтяжуючих покарання обставин, та погодився з висновками суду першої інстанції про те, що необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 буде покарання у виді позбавлення волі вмінімальнихмежах санкції статті, яка передбачає відповідальність за вчинений нею злочин, з призначенням їй остаточного покарання за правилами ч. 1 ст. 71 КК.

Апеляційний суд також визнав неспроможними доводи апеляційної скарги захисника про те, що при ухваленні вироку стосовно ОСОБА_4 місцевий суд не врахував висновок органу пробації щодо можливості її виправлення без позбавлення волі, обґрунтовано вказавши, що така доповідь органу пробації має рекомендаційний характер для суду, яку він може врахувати, виходячи зі своїх дискреційних повноважень.

Також апеляційний суд обгрунтовано погодився з місцевим судом щодо відсутності в цьому кримінальному провадженні підстав для застосування до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК, чи призначення їй покарання із застосуванням приписів ст. 69 КК, з огляду нате, що вонавчинила тяжкий злочин у період відбування покарання за вироком Шаргородського районного суду від 12 травня 2023 року за вчинення кримінального правопорушення проти власності, тобто у період іспитового строку, до того ж в умовах воєнного стану, за попередньою змовою групою осіб, що, також на переконання апеляційного суду, свідчить про наявність високого ризику вчинення ОСОБА_4 повторного кримінального правопорушення.

Крім того, колегія суддів обґрунтовано відхилила доводи сторони захисту щодо неможливості відбування засудженою покарання у виді позбавлення волі через наявність у неї ряду захворювань, вказавши, що ОСОБА_4 та її захисник мають право звернутися до суду з клопотанням про звільнення її від відбування покарання за хворобою, відповідно до ст. 537 КПК, що в подальшому може бути вирішено судом під час виконання вироку стосовно останньої.Також, цей суд звернув увагу, що наявність у засудженої ряду захворювань не стало соціально-стримуючим фактором для запобігання вчинення нею нового кримінального правопорушення.

Верховний Суд вважає, що призначений ОСОБА_4 розмір та вид покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним кримінальним законом, а підстав для застосування до засудженої приписів статті 69, за встановлених судами попередніх інстанцій обставин, не вбачається.

Крім того, призначене засудженій покарання за інкримінований їй злочин (ч. 4

ст. 185 КК), вчинений під час дії воєнного стану, відповідає усталеній судовій практиці Верховного Суду. Так, об`єднана палата Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду виснувала, що за ч. 4 ст. 185 КК кримінальна відповідальність передбачена за вчинення кримінального правопорушення в умовах воєнного або надзвичайного стану на території, на якій він введений (постанова від 15 січня 2024 року у справі № 722/594/22). Тому аргументи захисника, викладені у його касаційній скарзі, щодо неврахування судами обох інстанцій того, що засуджена здійснювала крадіжку без використання фактичних обставин воєнного стану, є неспроможними, а підстав для порушення питання щодо відступу від правового висновку, викладеного у вищевказаній постанові об`єднаної палати колегія суддів не вбачає.

Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду відповідають вимогам статей 370, 419 КПК.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Ураховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів

постановила:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 25 березня 2024 року стосовно ОСОБА_4 .

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3