ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 616/801/21 Номер провадження 11-кп/814/1004/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого - суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем з участю прокурора захисника обвинуваченогоОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження №0000927 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та начальника Великобурлуцького відділу Куп`янської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Машівського районного суду Полтавської області від 11 жовтня 2023 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, розлучений, непрацюючий, маючий неповнолітню дитину, на підставі ст.89 КК України такий, що не має судимості,

визнаний винуватим та засуджений за ч.2 ст.121 КК України на 10 (десять) років позбавлення волі.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що він 26 вересня 2021 року в період часу з 14 год. 40 хв. до 16 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , під час спільного вживання алкогольних напоїв зі своєю співмешканкою потерпілою ОСОБА_10 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, взяв до рук крісло та кинув його в правий бік тулуба потерпілої, внаслідок чого остання впала на підлогу, а він вийшов з кімнати.

В подальшому, ОСОБА_10 пішла в сусідню кімнату, де між нею та обвинуваченим продовжився конфлікт, під час якого ОСОБА_8 наніс потерпілій один удар в область правого ока та один удар в область лівого ока, внаслідок чого вона впала на підлогу.

Коли потерпіла перебувала в положенні лежачи на спині на підлозі, ОСОБА_8 наніс їй декілька ударів правою ногою в область тулуба, після чого, випивши спиртного, пішов спати.

Такими своїми діями ОСОБА_8 спричинив потерпілій ОСОБА_10 тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя у виді закритої тупої травми грудної клітки у вигляді п`яти синців на передній поверхні грудної клітки по середньо-ключичним та білягрудинним лініям зліва в області 5-7 міжреберній, крововиливів вздовж міжребрових м`язів; переломів 3-9 правих ребер по білягрудинній лінії, 4-8 лівих ребер по середньо-ключичній ліній, які в своїй течії ускладнилися розвитком травматичного шоку тяжкого ступеня, що і стало безпосередньою причиною смерті потерпілої через нетривалий проміжок часу.

Перекваліфіковуючи дії обвинуваченого ОСОБА_11 з ч.1 ст.115 на ч.2 ст.121 КК України, суд першої інстанції дійшов до висновку, що обставини, характер, кількість та локалізація тілесних ушкоджень, що були заподіяні потерпілій, не свідчать про наявність в обвинуваченого умислу саме на її умисне вбивство.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати вирок суду у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність і виправдати ОСОБА_8 за ч.1 ст.115 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу вказаного кримінального правопорушення.

При цьому зазначає, що досліджені докази не доводять беззаперечну вину підзахисного у заподіянні смерті потерпілій.

Вказує, що ОСОБА_8 вину не визнав та повідомив, що під час вживання алкогольних напоїв потерпілій стало погано і вона падала з ліжка обличчям на підлогу, у зв`язку з чим він допоміг їй обмити обличчя водою, після чого вони випили ще горілки та пішли спати, а прокинувшись, виявив труп потерпілої.

Наголошує, що обвинувачений сам викликав поліцію та висловив припущення про причетність до вбивства іншої особи, яка могла прийти до будинку, коли всі спали.

Наголошує, що допитані свідки не були очевидцями заподіяння ОСОБА_8 тілесних ушкоджень потерпілій.

Вказує, що відповідно до висновку експерта №14/2085 від 11 жовтня 2021 року на жилетці з капюшоном, що вилучена у ОСОБА_8 , окрім крові, яка могла належати потерпілій також виявлено кров людини, групову приналежність якої встановити не виявилось можливим, що підтверджує версію обвинуваченого про можливу причетність до вчинення кримінального правопорушення іншої особи.

Вважає, що внаслідок нанесення потерпілій ударів кулаком правої руки в область обличчя та ударів правою ногою в область тулуба, сліди крові потерпілої повинні бути як в піднігтьовому вмісті пальців рук обвинуваченого, так і на його капцях, проте таких слідів не виявлено.

Стверджує, що знайдена на жилетці, кофті та штанах ОСОБА_8 кров за висновками експертиз могла належати як потерпілій, так і самому обвинуваченому при наявності у нього тілесних ушкоджень, що супроводжувались кровотечею.

Наведене, на думку захисника, підтверджує показання ОСОБА_8 , який приносив потерпілій воду та допомагав їй умитись, коли вона розбила обличчя внаслідок падіння.

Вважає недопустимим доказом протокол слідчого експерименту з обвинуваченим від 30 вересня 2021 року з огляду на те, що він внаслідок зловживання алкоголем не пам`ятає обставин, за яких надавав показання.

Наголошує, що відповідно висновку судово-психіатричного експерта №561 від 01 листопада 2021 року ОСОБА_8 страждає на психічне захворювання у формі синдрому залежності внаслідок вживання алкоголю. При цьому, в період часу, якому відповідає правопорушення, він виявляв ознаки вказаного психічного захворювання та перебував у стані гострої неускладненої алкогольної інтоксикації, пози тимчасового розладу психічної діяльності.

Також вказує про відсутність в матеріалах кримінального провадження відеозапису проведеного слідчого експерименту з участю ОСОБА_8 .

У зв`язку з недоведеністю стороною обвинувачення факту вчинення ОСОБА_8 умисного вбивства потерпілої, вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано дійшов до висновку про наявність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 К України.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, та призначити покарання у виді 13 років позбавлення волі.

При цьому зазначає, що під час слідчого експерименту ОСОБА_8 розповів про обставини вчинення інкримінованого злочину та зазначив, що під час конфлікту з потерпілою кинув у неї кріслом, після чого пішов до кухні та, повернувшись до кімнати, де перебувала ОСОБА_10 , кулаком правої руки наніс один удар в область її правого ока та цією ж рукою - в область лівого ока, у зв`язку з чим потерпіла впала, а ОСОБА_8 наніс їй два удари ногою в бік.

Стверджує, що подолавши таким чином опір потерпілої, ОСОБА_8 продовжував наносити їй удари по тулубу, що свідчить про умисел на вбивство.

Звертає уваг, що обвинувачений раніше притягувався до кримінальної відповідальності за нанесення потерпілій тілесних ушкоджень.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримання доводів апеляційної скарги, думку прокурора про необхідність ухвалення стосовно ОСОБА_8 нового вироку з кваліфікацією його дій за ч.1 ст.115 КК України, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до такого.

Винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину за наведених у вироку обставин підтверджується сукупністю достатніх, допустимих та належних доказів, зібраних у встановленому законом порядку і досліджених судом.

При цьому суд першої інстанції, виконуючи приписи ст.94 КПК України, ретельно перевірив зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_8 пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку.

Суд навів переконливі аргументи на обґрунтування своїх висновків, тому колегія суддів вважає доводи захисника про недоведеність винуватості ОСОБА_8 та недопустимість певних доказів такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження і вимогах закону з огляду на таке.

Факт настання смерті ОСОБА_10 внаслідок отримання множинних переломів ребер, тупої травми грудної клітини та травматичного шоку, а також перебування в цей час на місці вчинення злочину обвинуваченого встановлений на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, оціненими відповідно до ст.94 КПК України та ніким із учасників провадження не оспорюються.

Згідно з протоколом слідчого експерименту від 30 вересня 2021 року, що був проведений слідчим з участю ОСОБА_8 , останній розповів та показав обставини нанесення ним тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_10 під час конфлікту та спільного вживання алкогольних напоїв.

При цьому обвинувачений під час слідчої дії повідомляв та відтворював такі деталі вчинення кримінального правопорушення, які могли бути відомі лише учаснику подій, зокрема про кидання у потерпілу крісла, нанесення їй по одному удару кулаком в область правого і лівого ока, а також про обставини подальшого нанесення декількох ударів правою ногою в область тулуба, в той час коли потерпіла лежала на підлозі.

Слідчий експеримент, метою якою була перевірка і уточнення відомостей щодо механізму заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій, проведений у відповідності з вимогами кримінального процесуального закону (ст.240 КПК України) у присутності захисника та понятих, які зауважень та доповнень за результатами проведення зазначеної слідчої дії не висловлювали.

Більше того, наведені обставини відтворення обстановки та обставин події кримінального правопорушення узгоджуються з висновками судових експертизта підтверджуються показаннями допитаного в засіданні суду першої інстанції експерта ОСОБА_12 , який проводив судово-медичну експертизу трупу ОСОБА_10 .

Протокол, складений за результатами цієї слідчої дії, відповідає приписам ст.104 цього Кодексу.

Обставин, передбачених ст.87 КПК України, які б давали підстави визнати цей доказ недопустимим, колегією суддів не встановлено.

Твердження захисника про недопустимість протоколу слідчого експерименту через відсутність відеозапису слідчої дії є неприйнятними.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що під час проведення слідчого експерименту із ОСОБА_8 дійсно було проведено відеозапис.

В подальшому, обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000927 від 27 вересня 2021 року стосовно ОСОБА_8 направлено для розгляду до Великобурлуцького районного суду Харківської області.

Разом з тим, у зв`язку з введенням на території України воєнного стану та втратою відповідних матеріалів кримінального провадження внаслідок бойових дій на території смт. Великий Бурлук Харківської області, прокурор, в порядку ст.615-1 КПК України, з урахуванням розпорядження голови Верховного Суду від 08 березня 2022 року №2/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», звернувся до Машівського районного суду Полтавської області з клопотаннями про відновлення втрачених матеріалів кримінального провадження, яке було задоволено та відновлено ряд матеріалів провадження, в тому числі і протокол проведення слідчого експерименту від 30 вересня 2021 року.

Разом з тим, відеозапис відновити не вдалося.

Проте, за змістом ч.2 ст.240 КПК України проведення відповідних вимірювань, фотографування, звуко- чи відеозапису під час проведення слідчого експерименту не є обов`язковим.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що відсутність відеозапису в матеріалах відновленого кримінального провадження, а також посилання захисника на те, що ОСОБА_8 не пам`ятає обставин участі у проведенні слідчого експерименту через зловживанням алкоголем, в даному випадку не може бути підставою для визнання вказаного доказу недопустимим.

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта №561 від 01 листопада 2021 року ОСОБА_8 на час проведення експертизи страждав на хронічне психічне захворювання у формі синдрому залежності внаслідок вживання алкоголю.

Крім того, у період часу, якому відповідає правопорушення, ОСОБА_8 також виявляв ознаки вищевказаного хронічного психічного захворювання та перебував у стані гострої неускладненої алкогольної інтоксикації, поза тимчасового розладу психічної діяльності.

Проте, як на момент вчинення кримінального правопорушення, так і на момент проведення експертизи обвинувачений міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Всупереч доводам захисника, відсутність на взутті та руках обвинуваченого слідів крові потерпілої узгоджується з даними, що містяться в протоколі огляду місця події від 27 вересня 2021 року та оглядових фотознімках трупу ОСОБА_10 , з яких вбачається, що на місцях нанесення ОСОБА_8 ударів потерпілій ногою по тулубу наявні садна, проте відсутні відкриті рани, що пояснює відсутність слідів крові на взутті ОСОБА_8 .

Виявлення на вилученій у ОСОБА_8 жилетці крові людини, групову приналежність якої встановити не виявилось можливим, не спростовує висновків суду про його винуватість.

Таким чином, сукупність досліджених судом доказів спростовує версію сторони захисту про непричетність обвинуваченого до вчинення кримінального правопорушення.

Жодних об`єктивних даних, які б свідчили про можливість вчинення злочину іншою особою, матеріали провадження не містять і в апеляційній скарзі не наведено.

Доводи прокурора про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого за ч.1 ст.115 КК України є непереконливими.

Пленум Верховного Суду України в п.22 постанови №2 від 07 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» роз`яснив, що для відмежування умисного вбивства (ч.1 ст.115 КК України) від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч.2 ст.121 КК України), суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного.

Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.

Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи.

Відповідальність за ст.121 КК України настає й у тих випадках, коли умисел винного був спрямований на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю, а фактично було спричинено тяжке тілесне ушкодження.

Місцевий суд належним чином проаналізував сукупність всіх обставин вчиненого ОСОБА_8 діяння, врахував кількість заподіяних потерпілій ударів, їх локалізацію, механізм утворення та ступінь тяжкості, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілої та їх стосунки

Як правильно зазначив суд, відсутність умислу на вбивство підтверджується поведінкою обвинуваченого, який після побиття потерпілої добровільно припинив свої дії, поклав потерпілу на диван, взяв ємність з водою та намагався привести її до тями з метою продовження спільного вживання спиртних напоїв.

Всупереч доводам прокурора, притягнення в минулому обвинуваченого до кримінальної відповідальності за нанесення потерпілій тілесних ушкоджень не може в даному випадку бути безумовною підставою для висновку про спрямованість його умислу на вбивство.

З огляду на наведене, суб`єктивне ставлення обвинуваченого до настання смерті потерпілої характеризується необережністю, а тому місцевий суд, належним чином дослідивши докази, що мають суттєве значення для з`ясування змісту та спрямованості його умислу, правильно кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч. 2 ст.121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілої.

Призначене обвинуваченому покарання відповідає вимогам ст.50 та ст.65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують покарання, відсутність обставин, які його пом`якшують, є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів і є справедливим.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду повно і всебічно розглянути провадження і ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, колегією суддів не встановлено.

Отже, апеляційні скарги захисника та прокурора не підлягають до задоволення.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Вирок Машівського районного суду Полтавської області від 11 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційні скарги його захисника ОСОБА_7 та начальника Великобурлуцького відділу Куп`янської окружної прокуратури ОСОБА_9 - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4