Справа № 308/4829/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2024 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , представника власника майна ОСОБА_4 , розглянувши клопотання ОСОБА_5 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №000390, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 13.12.2023 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України

в с т а н о в и в:

на розгляд слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшло вищевказане клопотання про скасування арешту майна.

Клопотання обґрунтоване тим, що потреба в подальшому накладенні арешту на транспортний засіб, власником якого є ОСОБА_5 , відпала.

У судовому засіданні прокурор проти повного скасування арешт майна заперечив, проти скасування арешту майна в частині заборони права користування автомобілем не заперечив.

У судовому засіданні представник власника майна клопотання про скасування арешту майна підтримав, просив його задовольнити.

Вирішуючи подане клопотання про скасування арешту, слідчий суддя виходив із такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а пункту 2 - визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом (ч. 1 ст. 16 КПК України).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України заходами забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Порядок скасування арешту майна визначений ст. 174 КПК України, якою передбачено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Тобто тягар доказування необґрунтованості або подальшої недоцільності арешту у даному випадку покладається на власника або володільця майна.

Власник майна в обґрунтування правомірності заявленої вимоги клопотання про скасування арешту майна покликається на обставину відсутності подальшої потреби для слідства у застосуванні арешту земельної ділянки, що свідчить про його подальшу недоцільність.

Слідчий суддя встановив, що органом досудового розслідування Головним управління Національної поліції в Закарпатській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадження №000390, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, що підтверджується витягом із ЄРДР від 13.12.2023.

21.12.2023 ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області накладено арешт, зокрема, на транспортний засіб марки OPEL моделі MOVANO, білого кольору, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , власником якого згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 є ОСОБА_5 .

Накладаючи арешт, слідчий суддя виходив з того, що вказаний автомобіль відповідає критеріям, визначеним ст.98 КПК України, тобто є речовим доказом, а накладення арешту є необхідним для його збереження.

Як підтверджується матеріалами кримінального провадження №000390 від 13.12.2023, стороною обвинувачення, серед іншого, проведено інженерно-транспортну експертизу, слідчий експеримент, автотехнічну експертизу, огляд означеного транспортного засобу.

У зв`язку з цим слідчий суддя вказує на те, що з огляду на зміну фактичних обставин існують підстави вважати, що подальший арешт в частині заборони права користування не забезпечуватиме виконання завдань, які притаманні цьому заходу забезпечення, а тому на даний час потреба у подальшому утриманні відповідного майна під арештом із забороною права користування відсутня.

Між тим, слідчий суддя зауважує про те, що досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні не закінчено, тому підстави для повного скасування арешту вказаного транспортного засобу наразі відсутні.

Слідчий суддя вказує на необхідності застосування такого способу арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаться на інтересах інших осіб.

Враховуючи наслідки арешту майна для власника майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, слідчий суддя вважає можливим змінити місце зберігання арештованого транспортного засобу, а саме передати згаданий автомобіль на відповідальне зберігання власнику з покладенням на нього обов`язку забезпечити зберігання вказаного транспортного засобу, попередивши про кримінальну відповідальність за ст. 388 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.

Отже, слідчий суддя, доходить до переконання про необхідність часткового задоволення поданого клопотання та скасування арешту.

Керуючись статтями 22, 170-174 КПК України, слідчий суддя

п о с т а н о в и в:

клопотання ОСОБА_5 задовольнити частково.

Скасувати накладений ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.12.2023 арешт на транспортний засіб марки OPEL моделі MOVANO, білого кольору, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , власником якого згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 є ОСОБА_5 , в частині заборони користування вказаним вище транспортним засобом.

Передати автомобіль марки OPEL моделі MOVANO, білого кольору, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 на відповідальне зберігання ОСОБА_5 з покладенням на нього обов`язку забезпечити зберігання вказаного транспортного засобу.

У задоволенні решти клопотання відмовити повністю.

Попередити ОСОБА_5 про кримінальну відповідальність за ст. 388 КК України.

Роз`яснити сторонам, що відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання щодо скасування арешту майна.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає. Заперечення можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Слідчий суддя ОСОБА_1