Справа № 166/1562/23 Провадження №11-кп/802/227/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ратнівського районного суду Волинської області від 07 грудня 2023 року щодо нього,

В С Т А Н О В И В:

Вказаним вироком суду ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт. Клесів Сарненського району Рівненської області, зареєстрований в АДРЕСА_1 , фактично проживає в АДРЕСА_2 , громадянин України, українець, освіта середня, перебуває у фактичних шлюбних стосунках, безробітній, раніше судимий:

- 22.12.2009 вироком Сарненського районного суду Рівненської області за ч. 2 ст. 296 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням встановлено іспитовий строк 1 рік;

- 22.02.2012 вироком Сарненського районного суду Рівненської області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням встановлено іспитовий строк 2 роки;

- 31.01.2013 вироком Сарненського районного суду Рівненської області за ч.1 ст. 152 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців;

- 04.01.2017 вироком Сарненського районного суду Рівненської області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням встановлено іспитовий строк 2 роки;

- 25.06.2021 вироком Сарненського районного суду Рівненської області за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць;

- 02.09.2021 ухвалою Сарненського районного суду Рівненської області звільнений умовно-достроково, невідбута частина покарання у вигляді позбавлення волі, яка складає 1 рік 3 місяці 5 днів,

засуджений за ч.5 ст.27 ч.3 ст.358 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки;

за ч.4 ст.358 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік.

На підставі ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно до відбування визначено покарання, у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

Початок строку відбування покарання засудженому ОСОБА_7 постановлено рахувати з дня звернення вироку до виконання.

Вироком вирішено питання речових доказів та судових витрат.

ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що він на початку січня 2023 року, перебуваючи за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 , маючи злочинний умисел, направлений на підроблення посвідчення водія, яке згідно п. 16 «Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 № 340, є документом, що підтверджує право його власника на керування транспортним засобом та видається після проходження особою, яка раніше не мала посвідчення водія, медичного огляду в порядку, передбаченому Міністерством охорони здоров`я України, а також підготовки відповідно до планів і програм та після складання теоретичного і практичного іспитів у територіальних органах з надання сервісних послуг МВС України та яке видається установою, усвідомлюючи характер своїх протиправних дій, звернувся до невстановленої досудовим розслідуванням особи, з якою за допомогою свого мобільного телефону, через всесвітню мережу «Інтернет» заздалегідь домовився про виготовлення посвідчення водія за обумовленою ціною в 7500 грн.

В подальшому ОСОБА_7 розуміючи, що вказане посвідчення водія буде підроблене, використовуючи власний мобільний телефон, через всесвітню мережу «Інтернет» передав невстановленій досудовим розслідуванням особі, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, свої особисті анкетні дані, а саме: фотозображення усіх сторінок свого паспорту громадянина України, зразок особистого підпису та фото для внесення відомостей у посвідчення водія, яке надає право на керування транспортними засобами.

Невстановлена досудовим розслідуванням особа, у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_7 та використовуючи невстановлену досудовим розслідуванням комп`ютерну техніку із застосуванням оргтехніки, виготовила документ - посвідчення водія категорії «В» серія НОМЕР_1 виданого 24.12.2021 територіальним сервісним НОМЕР_2 , вказавши у ньому особу якій видано документ - ОСОБА_7 .

ОСОБА_7 в кінці січня 2023 року, отримав поштове відправлення у відділенні № 1 ТОВ «Нова Пошта» в смт Ратне по вул. Центральній, 16, Ковельського району Волинської області в якому знаходилось підроблене посвідчення серії НОМЕР_1 , за яке в цьому ж відділенні пошти, грошовим переказом заплатив 7500 грн невстановленій досудовим розслідуванням особі.

Згідно висновку судової технічної експертизи документів від 27.06.2023 №СЕ-19/103-23/6699-ДД бланк посвідчення водія з серійним номером НОМЕР_1 виданого на ім`я ОСОБА_7 , не відповідає за способами друку та спеціальними елементами захисту встановленому зразку аналогічного бланку посвідчення водія, що перебуває в офіційному обігу на території України, так як виготовлений не у відповідності до вимог, які пред`являються до даного виду документів.

ОСОБА_7 11.06.2023, о 10 год 14 хв, перебуваючи по АДРЕСА_2 керував автомобілем марки «Фольксваген Пасат», реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , завідомо знаючи про те, що посвідчення водія серії НОМЕР_1 категорії «В» видане на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є підробленим, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, з метою засвідчення факту наявності у нього права на керування транспортним засобом, пред`явив вказане посвідчення поліцейським офіцерам громади Ковельського РУП ГУНП у Волинській області, чим використав завідомо підроблене посвідчення водія.

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію своїх дій, вважає, що вирок є занадто суворим та таким, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного. Вказує на те, що за час проведення досудового слідства він вже багаторазово пожалкував про скоєні кримінальні правопорушення, навчений та покараний наріканням близьких йому людей. Посилаються на те, що на даний час проживає у цивільному шлюбі з громадянкою ОСОБА_10 , разом з її трьома дітьми та батьками пенсіонерами, які фактично перебувають на його утриманні. Зазначає, що судом не враховано інформацію досудової доповіді органу пробації відповідно до якої встановлено, що його виправлення можливе без ізоляції від суспільства. Просить вирок суду змінити та призначити йому покарання за скоєні ним кримінальні правопорушення з застосуванням ст.75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням на максимальний іспитовий термін, а за відсутності можливості застосувати ст.75 КК України, призначити йому покарання у виді арешту на мінімальний термін.

Заслухавши доповідача, який виклав суть обвинувачення, доводи апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які подану апеляційну скаргу підтримували та просили призначити ОСОБА_7 більш м`яке покарання, думку прокурора, яка апеляційну скаргу заперечувала і просила вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, за встановлених і викладених у вироку обставин, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, за згодою учасників судового провадження, керуючись вимогами ст.349 КПК України після допиту обвинуваченого, який повністю визнав себе винним у вчиненні кримінальних правопорушень, дійшов висновку про недоцільність дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися і докази стосовно яких судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувалися.

Твердження апелянта про те, що вирок є занадто суворим та таким, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного, апеляційний суд вважає частково слушними.

Вирішуючи питання про правильність застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, апеляційний суд зазначає таке.

Положеннями ч.2 ст.50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ч.1 ст.65 КК України, суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

А згідно правил ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Вказані вимоги закону при призначенні покарання ОСОБА_7 місцевим судом дотримані не в повній мірі.

Приписами ст.414 КПК України визначено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно роз`яснень, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).

Як вбачається з оскаржуваного вироку, визначаючи вид і розмір покарання ОСОБА_7 , судом враховано характер і ступінь суспільної небезпечності скоєних ним кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченого, який характеризується з позитивної сторони характеру по місцю проживання, його щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

При цьому, навівши сукупність вказаних обставини, а також дані про особу обвинуваченого, суд першої інстанції не мотивував своє рішення про неможливість призначити ОСОБА_7 покарання за ч.5 ст.27 ч.3 ст.358 КК України, у виді обмеження волі на мінімальний строк.

Також, не мотивував своє рішення про неможливість покарання ОСОБА_7 за ч.4 ст.358 КК України у виді арешту.

В силу приписів п.2 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити його.

Відповідно до положень ч.1 ст.408 КПК, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, а також в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становище обвинуваченого.

Під час розгляду кримінального провадження апеляційним судом ОСОБА_7 зазначив, що він проживає у цивільному шлюбі з громадянкою ОСОБА_10 , яка має троє дітей, двоє з яких є неповнолітніми, які фактично перебувають на його утриманні.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що обвинувачений ОСОБА_7 свою вину визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю кримінальних правопорушень, за місцем проживання характеризується позитивно.

Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , є рецидив злочинів.

А обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 , є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Враховуючи ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, які відносяться до проступку та нетяжкого злочину, наявність декількох обставин, які пом`якшують покарання, враховуючи особу винного, який вину визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому, по місцю проживання характеризується позитивно, проживає у фактичних шлюбних відносинах, на утриманні має двоє неповнолітніх дітей, раніше судимий, внаслідок неправомірних дій ОСОБА_7 важких наслідків не настало суд апеляційної інстанції вважає за можливе зменшити ОСОБА_7 призначене місцевим судом покарання за ч.5 ст.27 ч.3 ст.358 КК України до 1 року обмеження волі, а за ч.4 ст.358 КК України до 6 місяців арешту і на підставі ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі, яке слід відбувати реально.

На думку апеляційного суду, саме покарання у виді обмеження волі у мінімальному розмірі відповідатиме вимогам ст.ст.50, 65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Крім того, визначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, на переконання суду апеляційної інстанції, відповідатиме принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а також не є надто суворим чи м`яким.

Підстав для застосування до обвинуваченого інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, на підставі вищенаведеного, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Апеляційний суд вважає, у даному випадку буде досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Ратнівського районного суду Волинської області від 07 грудня 2023 року в частині призначеного покарання ОСОБА_7 змінити.

Зменшити призначене ОСОБА_7 покарання:

за ч.5 ст.27 ч.3 ст.358 КК України до 1 (одного) року обмеження волі,

за ч.4 ст.358 КК України до 6 (шести) місяців арешту.

На підставі ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 обчислювати з часу приведення вироку до виконання.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: