Справа № 147/275/24
Провадження № 1-кп/147/50/24
В И Р О К

іменем України

23 лютого 2024 року смт Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

із секретарем ОСОБА_2 ,

розглянувши без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження обвинувальний акт та додані до нього матеріали у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000009 від 13.02.2024, про обвинувачення

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Попівка Новгород-Сіверського району Чернігівської області, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, не працюючого, із середньою освітою, не одруженого, раніше судимого: 14.11.2022 Тростянецьким районним судом Вінницької області за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді одного року обмеження волі, відповідно до ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на один рік шість місяців. Згідно зі ст. 89 КК України судимість не знята та не погашена,-

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 обвинувачується в тому, що він 12.02.2024 близько 11:00 год., перебував у приміщенні кухні свого житлового будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 , де на ґрунті раптово виниклих неприязних особистих відносин у нього відбувся словесний конфлікт із ОСОБА_4 , та маючи умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень, реалізуючи свій кримінально-протиправний намір, спрямований на умисне спричинення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи небезпеку своїх дій для життя і здоров`я потерпілого та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, ОСОБА_3 підійшов до ОСОБА_4 , який перебував у сидячому положенні на стільці та умисно наніс один удар кулаком правої руки та один удар правою ногою в ділянку обличчя ОСОБА_4 , спричинивши потерпілому синець і садно в лівій верхній половині обличчя, які відповідно до висновку судово-медичного експерта, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що не спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Таким чином, ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України умисне легке тілесне ушкодження.

Зазначені обставини були встановлені органом досудового розслідування, учасниками судового провадження не оспорюються, про що подана відповідна заява обвинуваченого ОСОБА_3 за участю захисника - адвоката ОСОБА_5 , в якій обвинувачений беззаперечно визнав свою вину у вчинені кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та повідомив, що ознайомлений з обмеженням права на апеляційне оскарження. Крім того, обвинувачений та захисник не заперечували та надали згоду на розгляд обвинувального акту у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду в судовому засіданні.

До обвинувального акту також додано письмову заяву потерпілого ОСОБА_4 , в якій він погоджується із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлений з обмеженням права на апеляційне оскарження та дає згоду на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду в судовому засіданні.

Обвинувальний акт розглядається у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, на підставі вивчення обвинувального акту та доданих до нього матеріалів із ухваленням вироку без зазначення доказів на підтвердження встановлених обставин відповідно до ч.2 ст. 382 КПК України.

Такий порядок судового розгляду повністю узгоджується з вимогами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яких суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Суд, дослідивши обвинувальний акт та додані до нього матеріали кримінального провадження, дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та правильної кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 125 КК України, а саме: умисне легке тілесне ушкодження.

Відповідно до частини 1 статті 1 КК України цей кодекс має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від злочинних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання злочинам.

Статтею50 КК України визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд відповідно до вимог ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно зі ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України, є кримінальним проступком.

Суд вважає, що згідно зі ст.66 КК України обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, є його щире каяття.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, вказаних в ст.67 КК України, судом не встановлено.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , виходячи з принципу індивідуалізації покарання, суд враховує також спосіб посягання, форму та ступінь вини обвинуваченого, а також особу обвинуваченого, який не вперше притягується до кримінальної відповідальності, неодружений, непрацюючий, за наркологічною допомогою в КНП «Тростянецька лікарня» не звертався, під наглядом у психіатричному кабінеті КНП «Тростянецька лікарня» не перебуває, не перебуває на військовому обліку та станом на 14.02.2024 на військову службу по загальній мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_2 не призивався, не перебуває на обліку як безробітний в ІНФОРМАЦІЯ_3 та не звертався з приводу пошуку роботи.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Тому, суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 варто призначити покарання у виді громадських робіт, яке буде відповідати не тільки тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставинам справи, але й особі обвинуваченого, оскільки це, на переконання суду, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Водночас судом враховано те, що призначення покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 125 КК України у виді штрафу є недоцільним, оскільки ОСОБА_3 ніде не працює та не має стабільного джерела доходу.

Ухвалюючи таке рішення суд, серед іншого враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Суд наголошує, що згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У п. 113 рішення ЄСПЛ в справі «Коваль проти України» від 19.10.2006 суд вказав, що «основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у рамках кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь - якого кримінального обвинувачення».

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, варто тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Вважаю за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, і на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі №1-33/2004.

Крім цього, суд враховує, що вироком Тростянецького районного суду Вінницької області від 14 листопада 2023 року ОСОБА_3 визнано винним за ч. 1 ст. 309 КК України та засуджено до покарання у виді одного року обмеження волі, відповідно до ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на один рік шість місяців. Тобто, кримінальне правопорушення передбачене ч.1 ст. 125 КК України вчинено ОСОБА_3 під час іспитового строку.

Положеннями ст. 71 КК України визначений порядок призначення покарання за сукупністю вироків.

Виходячи з приписів кримінального закону, зокрема ч.1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Водночас Верховний Суд у своїй постанові від 12.10.2022 у справі №557/970/21 дійшов висновку, що у разі вчинення злочину під час іспитового строку покарання, від якого особа була звільнена з випробуванням, вважається невідбутою частиною покарання, що має приєднуватися до покарання за новим вироком.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необхідність призначення покарання ОСОБА_3 з урахуванням п.4 ч.1 ст.72 КК України та ст.71 КК України та призначення остаточного покарання у виді обмеження волі.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, на переконання суду, захід примусу визначений судом, є адекватним характеру вчинених дій та даним про особу винного, та зможе забезпечити виконання завдань кримінального судочинства, слугуватиме цілям його застосування, встановленим ст.2 КПК України, та буде необхідним, справедливим та достатнім для виправлення ОСОБА_3 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Вчиненим кримінальним правопорушенням майнову шкоду не завдано.

Підстав для застосування заходів кримінально-правового характеру відповідно до вимог ст. 96-3 КК України не встановлено.

Витрати на залучення експертів у кримінальному провадженні відсутні.

Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Пропонована винагорода викривачу не визначалась у зв`язку з відсутністю викривача у кримінальному провадженні.

Необхідності застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченого до набрання цим вироком законної сили немає.

На підставі наведеного та керуючись статтями 374, 381, 382 КПК України, статтями 71, 72, ч.1 ст. 125 КК України, суд

у х в а л и в :

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначити йому покарання у виді громадських робіт на строк 160 (сто шістдесят) годин.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного за цим вироком покарання повністю приєднати невідбуту частину покарання призначеного вироком Тростянецького районного суду Вінницької області від 14 листопада 2022 року та з урахуванням п.4 ч.1 ст. 72 КК України визначити остаточне покарання ОСОБА_3 у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік і 20 (двадцять) днів.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_3 у виді обмеження волі за даним вироком рахувати з моменту прибуття засудженого до виправного центру та постановки на облік.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок суду, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому статтями 381 та 382 КПК України, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорення встановлених досудовим розслідуванням обставин.

З інших підстав вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду через Тростянецький районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня отримання копії вироку, ухваленого за результатами спрощеного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 394 КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст.382 КПК України копію вироку не пізніше дня, наступного за днем його ухвалення, надіслати учасникам судового провадження.

Суддя ОСОБА_1