КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

представника власника майна ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу зі змінами представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 12 січня 2024 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 12.01.2024 задоволено частково клопотання прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_7 та накладено арешт на речовий доказ у кримінальному провадженні № 0004307 від 22.12.2023, а саме: вилучений в ході проведення огляду місця події 04.01.2024 за адресою: АДРЕСА_1 , транспортний засіб - автомобіль марки «KIA» моделі «K5» сірого кольору 2015 року випуску (д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі « НОМЕР_2 »); 1 ключ запалювання до вказаного транспортного засобу та свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_3 на автомобіль марки «KIA» моделі «K5» (д.н.з. НОМЕР_1 ), із забороною розпоряджання та користування будь-кому і будь-яким чином вказаним майном.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначав, що слідчий суддя необґрунтовано задовольнив клопотання слідчого, порушивши при цьому _____________________________________________________________________________

Справа 756/115/24 Слідчий суддя - ОСОБА_8

Апеляційне провадження № 11-сс/824/2352/2024 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

права власника вказаного майна та не врахував негативні наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для останнього.

В ході розгляду клопотання прокурор не надав доказів того, що арешт належного ОСОБА_6 майна не буде порушувати законне право на мирне володіння своїм майном, а також не порушує розумність і співмірність обмеження права власності.

Також вказував, що зазначений автомобіль ОСОБА_6 придбано на законних підставах згідно договору купівлі-продажу та у встановлений законом порядку здійснено перереєстрацію даного транспортного засобу у ТСЦ МВС № 8048.

На думку апелянта, відсутні правові підстави для накладення арешту на автомобіль, оскільки не зрозуміло, яка процесуальна необхідність обмежувати його право на володіння та користування своїм законно придбаним майном.

Посилаючись на поважність причин пропуску строку апеляційного оскарження, апелянт зазначав, що про наявність оскаржуваної ухвали йому стало відомо 20.02.2024.

У судовому засіданні під час апеляційного розгляду 28.03.2024 представник ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 змінив вимоги раніше поданої ним апеляційної скарги, та просив ухвалу слідчого судді скасувати частково в частині заборони користування автомобілем марки «KIA» моделі «K5» сірого кольору 2015 року випуску, та дозволити ОСОБА_6 користуватись вказаним майном.

Власник майна ОСОБА_6 та прокурор у судове засідання не прибули, про час, дату та місце апеляційного розгляду були повідомлені завчасно та належним чином, клопотань про відкладення судового розгляду не подавали.

11.03.2024 від заступника керівника Оболонської окружної прокуратури м. Києва надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги без участі прокурора у кримінальному провадженні.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 172, ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності учасників судового провадження, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу зі змінами та просив скасувати ухвалу слідчого судді в частині заборони користування автомобілем, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог пункту 3 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання прокурора про арешт майна розглянуто без повідомлення та у відсутності власника майна ОСОБА_6 або його представника.

Дані про направлення учасникам судового провадження копії оскаржуваної ухвали, у справі відсутні.

Як зазначив апелянт, про наявність оскаржуваної ухвали йому стало відомо 20.02.2024, та 21.02.2024 ним подано апеляційну скаргу. Інших відомостей матеріали справи не містять, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що апеляційна скарга подана в строк, передбачений абзацом 2 ч. 3 ст. 395 КПК України.

З урахуванням наведеного, колегія суддів не убачає підстав для розгляду клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, СВ Оболонського управління поліції ГУНП у місті Києві здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні, яке внесено 22.12.2023 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004307 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України.

Згідно даних клопотання, органом досудового розслідування встановлено, що 21.12.2023 року за адресою: м. Київ, вул. Корабельна 1, невстановлена досудовим розслідуванням особа, шахрайським шляхом, незаконно заволоділа транспортними засобами, серед яких автомобіль марки «KIA» моделі «K5» сірого кольору 2015 року випуску (д.н.з. НОМЕР_4 , номер шасі « НОМЕР_2 »).

Як зазначено в клопотанні, власником даного транспортного засобу є ОСОБА_9

04.01.2023 в ході огляду місця події за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 , як законний користувач, добровільно надав для вилучення транспортний засіб марки «KIA» моделі «K5» сірого кольору 2015 року випуску (д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі « НОМЕР_2 »), 1 ключ до запалювання до вказаного транспортного засобу та свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_3 на автомобіль марки «KIA» моделі «K5» (д.н.з. НОМЕР_1 ).

Постановою слідчого СВ Оболонського УП ГУНП у місті Києві ОСОБА_10 від 04.01.2024 транспортний засіб марки «KIA» моделі «K5» сірого кольору 2015 року випуску (д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі « НОМЕР_2 »), 1 ключ до запалювання до вказаного транспортного засобу та свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_3 на автомобіль марки «KIA» моделі «K5» (д.н.з. НОМЕР_1 ) визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0004307.

09.01.2024 прокурор Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_7 звернувся до слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва із клопотанням, в якому просив накласти арешт на транспортний засіб - автомобіль марки «KIA» моделі «K5» сірого кольору 2015 року випуску (д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі « НОМЕР_2 »), 1 ключ запалювання до вказаного транспортного засобу та свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_3 на автомобіль марки «KIA» моделі «K5» (д.н.з. НОМЕР_1 ), із забороною володіння, розпоряджання та користування будь-кому і будь-яким чином зазначеним майном.

Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 12.01.2024 задоволено частково клопотання прокурора та накладено арешт на речовий доказ у кримінальному провадженні № 0004307 від 22.12.2023, а саме: вилучений в ході проведення огляду місця події 04.01.2024 за адресою: АДРЕСА_1 , транспортний засіб - автомобіль марки «KIA» моделі «K5» сірого кольору 2015 року випуску (д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі « НОМЕР_2 »); 1 ключ запалювання до вказаного транспортного засобу та свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_3 на автомобіль марки «KIA» моделі «K5» (д.н.з. НОМЕР_1 ), із забороною розпоряджання та користування будь-кому і будь-яким чином вказаним майном.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції погоджується.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним уст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на автомобіль марки «KIA» моделі «K5» сірого кольору 2015 року випуску (д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі « НОМЕР_2 »); 1 ключ запалювання до вказаного транспортного засобу та свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_3 на автомобіль марки «KIA» моделі «K5» (д.н.з. НОМЕР_1 ), із забороною розпоряджання та користування будь-кому і будь-яким чином вказаним майном, з тих підстав, що вказане майно у встановленому законом порядку визнане речовими доказами у межах кримінального провадження № 0004307, та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вищевказане майно, з метою його збереження як речових доказів, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути приховане, пошкоджене, втрачене, знищене, відчужене чи зникнути.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано наклав арешт на вказане майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Крім того, ухвала слідчого судді в частині питання законності та обґрунтованості накладення арешту на транспортний засіб марки марки «KIA» моделі «K5» сірого кольору 2015 року випуску (д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі « НОМЕР_2 »); 1 ключ запалювання до вказаного транспортного засобу та свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_3 на автомобіль марки «KIA» моделі «K5» (д.н.з. НОМЕР_1 ), фактично не оскаржується і апелянтом, оскільки останній, з урахуванням поданих під час апеляційного розгляду змін, просив скасувати ухвалу слідчого судді лише в частині заборони користування даним автомобілем.

Разом з тим, викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що заборона користування транспортним засобом створює негативні наслідки для його власника - ОСОБА_6 , колегія суддів вважає такими, що не є підставою для скасування ухвали слідчого судді в цій частині.

Наведені у клопотанні фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що автомобіль марки «HYUNDAI», моделі «ELANTRA», р.н. НОМЕР_5 відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, оскільки може бути об`єктом кримінально протиправних дій щодо заволодіння транспортними засобами шахрайським шляхом, а відтак незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження, у тому числі заборони користування даним автомобілем, позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

На переконання колегії суддів, незастосування заборони користування вищевказаним транспортним засобом може призвести до приховування, псування, знищення речового доказу у кримінальному провадженні, що у відповідності до ч. 11 ст. 170 КПК свідчить про наявність підстав для накладення заборони користування вищевказаним транспортним засобом.

Доводи апелянта про законність набуття ОСОБА_6 права власності шляхом укладення договору купівлі-продажу на вилучений транспортний засіб, на думку колегії суддів, на даному етапі досудового розслідування є такими, що не спростовують висновки слідчого судді про наявність підстав для накладення тимчасового арешту із забороною користування даним майном, оскільки перевірка таких обставин, збір доказів на їх підтвердження або спростування, і є предметом досудового розслідування у кримінальному провадженні №0004307.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого тимчасового заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст. 170, 172-173 КПК України. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 376, 395, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу зі змінами представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 12 січня 2024 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3