Справа № 455/1218/23
Провадження № 1-кп/455/15/2024
ВИРОК

Іменем України

15 лютого 2024 року м.Старий Самбір

Старосамбірський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

з участю: прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

представника потерпілого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань у м.Старий Самбір кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000243 від 18.05.2023 про обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Топільниця Старосамбірського району Львівської області, жителя та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, із професійно технічною освітою, одруженого, працюючого лісником обходу №1 Стрілківського лісництва Старосамбірського дочірнього лісогосподарського підприємства обласного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства "Галсільліс" «Галсільліс», згідно ст.89 КК України не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.191 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Судом визнано доведеним, що ОСОБА_4 , являючись матеріально-відповідальною особою, будучи обізнаним про те, що в умовах воєнного стану, який оголошено згідно Указу Президента №64/2022 від 24.02.2022року "Про введення воєнного стану в Україні", який продовжений згідно Указу Президента №341/2022 від 17.05.2022 року, Указу Президента №573/2022 від 12.08.2022, Указу Президента № 757/2022 від 07.11.2022 року та Указу Президента № 58/2023 від 06.02.2023 року, Указу Президента №254/2023 від 01.05.2023, свідомо ігноруючи особливий стан в Україні, згідно наказу № 6-К від 02 квітня 2001 року, працюючи на посаді лісника обходу №1 Стрілківського лісництва Старосамбірського дочірнього лісогосподарського підприємства обласного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства "Галсільліс", будучи матеріально-відповідальною особою, відповідно до умов договору про повну матеріальну відповідальність, укладеного ним від 29.05.2018 року, згідно якого він займаючи посаду лісника виконує обов`язки безпосередньо пов`язані із збереженням, обробкою, продажем, відпусканням, перевезенням та застосуванням у процесі виробництва матеріальних цінностей, прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за збереження матеріальних цінностей, які передано йому адміністрацією підприємства та за готову лісопродукцію, яка зберігається на складах (верхніх та нижніх) в обході. Так, 18.05.2023 року ОСОБА_4 , достовірно знаючи, що на верхньому складі, який знаходиться в обході № 1, кварталу № 15, виділу № 11 Стрілківського лісництва Старосамбірського дочірнього лісогосподарського підприємства обласного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства «Галсільліс», розташованого на території с. Топільниця, Самбірського району, Львівської області та перебуває у його віданні, зберігається лісопродукція заготовлена в результаті проведення лісозаготівельних робіт під час здійснення рубки головного користування у вище вказаному лісовому масиві, на підставі лісорубного квитка серії ЛЬ ЛРК № 018618 виданого від 19.10.2022 року та належить вказаному підприємству, вчинив незаконне привласнення чужого майна, яке було йому ввірене та передане під охорону, а саме лісопродукції породи «Ялиця» в кількості три колоди загальною кубомасою 0,65 м. куб., чим заподіяв Старосамбірському ДЛГП «Галсільліс» матеріальну шкоду на загальну суму 1410 грн.

Такими своїми діями ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.191 КК України, тобто привласнення чужого майна, яке було ввірене особі та перебувало в її віданні, вчинене в умовах воєнного стану.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні визнав повністю та підтвердив обставини викладені в обвинувальному акті. Зазначив, що розуміє і не оспорює формулювання та характер пред`явленого йому обвинувачення, правову кваліфікацію його дій за ч.4 ст.191 КК України, всі докази, зібрані на досудовому слідстві, вважає достовірними і дослідження їх в судовому засіданні недоцільним.

Під час допиту в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 показав, що він, будучи лісником Старосамбірського ДЛГП "Галсільліс" та матеріально-відповідальною особою, 18.05.2023, знаючи, що на верхньому складі Стрілківського лісництва Старосамбірського ДЛГП «Галсільліс», що на території с. Топільниця, Самбірського району, Львівської області зберігається заготовлена лісо продукція, яка передана йому під охорону, поїхав туди і кіньми перевіз з верхнього складу собі три колоди породи «Ялиця» для власного використання в якості дров. Щиро розкаюється у вчиненому, шкодує про вчинене ним, розуміє неправомірність свого вчинку, просить суд суворо його не карати.

Представник потерпілого Старосамбірського ДЛГП "Галсільліс" ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснив, що вказана лісопродукція є повернутою, жодних претензій до обвинуваченого у нього немає, обвинувачений за період роботи зарекомендував себе як відповідальний і дисциплінований працівник, тому просить суд його суворо не карати.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав повністю, він та інші учасники судового провадження не оспорюють обставини, викладені в обвинувальному акті, і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності їх позиції, заслухавши думку учасників судового провадження та роз`яснивши їм положення ч.3 ст.349 КПК України про наслідки застосування обмеженого дослідження доказів, а саме про позбавлення їх у такому випадку права подальшого оспорювання цих обставин в апеляційному порядку, суд за згодою учасників судового розгляду обмежив дослідження доказів допитом обвинуваченого, та дослідженням тих матеріалів кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого та щодо речових доказів, та визнав недоцільним дослідження інших доказів по справі відносно тих обставин, які ніким не оспорюються.

Показання обвинуваченого ОСОБА_4 в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів у суду щодо правильності розуміння ними змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Жодних розумних сумнівів щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення у суду немає та будь-які належні, допустимі і достовірні докази на спростування вищевказаного відсутні, жодних клопотань з цього приводу стороною захисту не заявлялося.

За таких обставин, суд знаходить винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення доведеною поза розумним сумнівом та вважає, що його дії вірно кваліфіковано за ч.4 ст.191 КК України як привласнення чужого майна, яке було ввірене особі та перебувало в її віданні, вчинене в умовах воєнного стану.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 відповідно до вимог ст.66 КК України судом визнається щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 відповідно до ст.67 КК України судом не встановлено.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд керується загальними засадами, які визначені у ст.65 КК України, відповідно до якої суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При цьому, суд також виходить із положень ст.50 КК України відповідно до яких покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами , покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно роз`яснень п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003року із змінами та доповненнями «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо). Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Санкцією ч. 4 ст.191 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.

Так, обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 судом враховується, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до класифікації кримінальних правопорушень, наведеної у ст.12 КК України, є тяжким злочином.

Також судом враховуються дані про особу обвинуваченого ОСОБА_4 зокрема те, що він згідно ст.89 КК України не судимий, враховується його сімейний та матеріальний стан, зокрема, те, що він має постійне місце проживання, за місцем проживання та за місцем роботи характеризується позитивно, також враховується його стан здоров`я, зокрема, у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога на обліку не перебуває.

Що стосується питання осудності обвинуваченого ОСОБА_4 , то суд враховує те, що поведінка обвинуваченого ОСОБА_4 в судовому засіданні була адекватною, свої показання він надавав послідовно та змістовно, а тому на стійке переконання суду обвинувачений є осудною особою.

Суд також приймає до відома досудову доповідь складену Самбірським районним сектором №1 філії державної установи «Центр пробації» у Львівській області з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого ОСОБА_4 , згідно якої існує середній ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та середній ризик небезпеки для суспільства у тому числі окремих осіб та орган пробації вважає, що виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства можливе.

Крім того, суд враховує обставини, які відповідно до ст.66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченому (щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення), та відсутність обставин, які відповідно до ст.67 КК України обтяжують покарання.

Також, суд враховує позицію прокурора, який в судовому засіданні просив призначити покарання для обвинуваченого у виді позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік, з позбавленням права обіймати певні посади на строк один рік, та думку представника потерпілого, який просив суд обвинуваченого суворо не карати.

Таким чином, беручи до уваги наведені обставини в сукупності, керуючись принципом законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_4 слід призначити основне покарання в межах санкції ч.4 ст.191 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Разом із цим, враховуючи особу винного ОСОБА_4 , який згідно ст.89 КК України не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання та місцем роботи, беручи також до уваги досудову доповідь органу пробації про обвинуваченого, думку потерпілого, суд дійшов висновку про можливість виправлення і перевиховання ОСОБА_4 без його ізоляції від суспільства, звільнивши його від відбуття основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на строк, який буде достатній для того, щоб він довів своє виправлення, поклавши на нього обов`язки, передбачені ч.1 ст. 76 КК України.

На думку суду, застосування в даному випадку до обвинуваченого ст.75, 76 КК України в умовах належного контролю за його поведінкою та виконанням покладених обов`язків, під загрозою реального відбування призначеного основного покарання у випадку порушення умов випробування, буде мати на обвинуваченого більший виховний вплив, ніж реальне відбування покарання, та буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Щодо додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, суд зазначає наступне.

Позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю застосовується як додаткове покарання в тих випадках, коли вчинення злочину було пов`язане з посадою обвинуваченого або із зайняттям ним певною діяльністю. Рішення про застосування додаткового покарання має бути сформульоване у вироку у такий спосіб, щоб не викликало двозначного тлумачення та інших ускладнень при виконанні (п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003).

Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги те, що ОСОБА_4 вчинив інкриміноване кримінальне правопорушення, обіймаючи посаду, пов`язану з матеріальною відповідальністю за збереження матеріальних цінностей, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати такі посади на строк один рік.

Підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст.69 КК України суд не вбачає.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Питання про долю речових доказів суд вирішує в порядку ст.100 КПК України.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Термін дії запобіжного заходу, обраного відносно ОСОБА_4 у вигляді особистого зобов`язання припинив свою дію. Підстав для обрання обвинуваченому запобіжного заходу до набрання вироком законної сили суд не вбачає.

Керуючись ст.100, 349, 368-371, 373-376 КПК України суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.191 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю за збереження матеріальних цінностей, на строк 1 (один) рік.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, якщо він протягом встановленого іспитового строку тривалістю 1 (один) рік не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_4 такі обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Речові докази, а саме: лісопродукцію у вигляді трьох колод деревини породи «Ялиця» (1.діаметром 24см, довжиною 4м; 2.діаметром 26см, довжиною 4м; 3діаметром 23см, довжиною 4м), загальною кубомасою 0,65 м.куб., - повернути власнику Старосамбірському ДЛГП «Галсільліс».

Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Старосамбірський районний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. При цьому, вирок відповідно до ч.2 ст.394 КПК України не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 цього Кодексу.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку вручити обвинуваченому та прокурору негайно після його проголошення.

Суддя ОСОБА_1