Номер провадження: 11-кп/813/1297/24
Справа № 502/68/15-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу прокурора Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської обл. ОСОБА_6 на ухвалу Ізмаїльського міськрайсуду Одеської обл. від 23.02.2024, якою було відмовлено у внесенні виправлень до ухвали Ізмаїльського міськрайсуду Одеської обл. від 08.01.2024 про застосування стосовно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України, без визначення розміру застави, в к/п №0000755 від 01.09.2014

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою суду 1-ої інстанції було відмовлено в задоволенні клопотання начальника ВП №1 Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_9 про внесення виправлень до ухвали Ізмаїльського міськрайсуду Одеської обл. від 08.01.2024 про застосування стосовно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України, без визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

Мотивуючи своє рішення, суд послався на те, що використання судом в резолютивній частині ухвали від 08.01.2024 терміну «застосування» запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 не є опискою, а свідомим використанням передбаченого КПК України терміну, оскільки ці два поняття слід вважати синонімами, тобто тотожними за своїм правовим значенням, натомість, наполягання начальника ВП №1 в поданому клопотанні та прокурора на виправлені описки в ухвалі суду ґрунтуються на виключному формалізмі, який призводить до протиправного затягування виконання ухвали суду, що набрала законної сили, з надуманих підстав, що не узгоджується із завданнями кримінального провадження та із засадою обов`язковості судових рішень.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської обл. ОСОБА_6 не погодився із оскаржуваною ухвалою, посилаючись на істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду з огляду на наступні обставини:

- судом безпідставно не було залучено в якості учасника та допитано о/у ВП №1 Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_10 , який готував проект заяви в порядку ч. 1 ст. 379 КПК України, що позбавило представника заявника можливості викласти аргументи необхідності та доцільності внесення виправлень до ухвали, як з точки зору норм КПК України, так і практичного виконання ухвали суду;

- поза увагою суду залишилось те, що, не дивлячись на ззовні, як на перший погляд, відсутності проблематики, залишення в ухвалі визначення «застосування» ускладнить не тільки запуск процедури міжнародного розшуку, а й в подальшому може стати на заваді при застосуванні обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою при відшуканні та доставці обвинуваченого до суду, натомість, аналіз законодавчих актів, зокрема, абз. 7 ч. 4 ст. 183, ч. 6 ст. 193 КПК України та Інструкції про порядок використання правоохоронними органами України інформаційної системи Міжнародної організації кримінальної поліції - Інтерпол (надалі - Інструкція), свідчить про те, що саме до випадків обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою саме за відсутності обвинуваченого судом обирається запобіжний захід, який при встановленні та доставленні затриманої особи до суду згодом застосовується знову за окремим судовим рішенням;

- висновки суду стосовно формалізму з боку заявника не відповідають чинним положенням КПК України та Інструкції, натомість, відмова Інтерполу у виконанні ухвали суду від 08.01.2024 виключно з причин формального незазначення визначення «обрати», як того передбачають вимоги кримінального процесуального закону та Інструкції, призведе до затягування розгляду справи та до створення іміджу бюрократичності державних інституцій, а також до здійснення перекладу документів, витрат державних коштів та, врешті-решт, до повторного звернення прокурора з клопотання саме про обрання запобіжного заходу;

- посилання суду на висновки постанови ВС від 13.12.2018 у справі №483/1186/16-к не є релевантними, оскільки сформований ВС висновок заснований на абсолютно різних правовідносинах та обставинах справи;

- суд 1-ої інстанції не врахував того, що при зверненні прокурора із клопотанням про «застосування» стосовно ОСОБА_8 тримання під вартою прокурору не було відомо про наявність проблематики з виконання подібних рішень суду, пов`язаних із перебуванням особи в міжнародному розшуку, відповідної практики звернення уповноважених органів не було, тому і не існувало необхідності звернення саме з таким конкретним визначенням, натомість, підтвердженням неможливості виконання ухвали суду від 08.01.2024 є лист відділу міжнародного поліцейського співробітництва від 23.02.2024;

- судом помилково зазначено номер кримінального провадження, за яким розглядається обвинувальний акт, в той час як вірним є номер к/п №0000755.

Посилаючись на викладені обставини, прокурор ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою задовольнити заяву начальника ВП №1 Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_9 , виправивши описку в ухвалі від 08.01.2024, змінивши формулювання «застосувати» запобіжний захід стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 на формулювання «обрати» запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора ОСОБА_6 , який підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, думку захисника ОСОБА_7 , яка заперечувала проти її задоволення, проаналізувавши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Проаналізувавши зміст оскаржуваного судового рішення, колегія суддів доходить висновку про те, що воно вимогам зазначеної норми кримінального процесуального закону загалом відповідає з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 КПК України, суд має право за власною ініціативою або за заявою учасника кримінального провадження чи іншої заінтересованої особи виправити допущені в судовому рішенні цього суду описки, очевидні арифметичні помилки незалежно від того, набрало судове рішення законної сили чи ні.

На підставі аналізу матеріалів кримінального провадження вбачається, що ухвалою Ізмаїльського міськрайсуду Одеської обл. від 08.01.2024 на стадії судового розгляду к/п №0000755 від 01.09.2014 було задоволено клопотання прокурора та застосовано стосовно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України, за відсутності обвинуваченого у зв`язку із оголошенням його в міжнародний розшук (т. 1, а.с. 246-247).

В подальшому, 06.02.2024 до Ізмаїльського міськайсуду Одеської обл. надійшла заява начальника ВП №1 Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_9 про внесення виправлень до вищезазначеної ухвали суду від 08.01.2024, зокрема, заміни формулювання «застосувати» стосовно ОСОБА_8 запобіжний захід на формулювання «обрати» запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, обґрунтована тим, що надсилання для виконання до Інтерполу зазначеної ухвали з формулюванням у виді «застосування», а не «обрання» запобіжного заходу призведе до безумовної відмовив її виконанні як такої, що не відповідає вимогам КПК України та Наказу, затвердженого МВС України, Офісу Генеральної прокуратури, НАБУ, СБУ, ДБР, МФУ, МЮУ №613/380/93/228/414/510/2801/5 від 17.08.2020 «Про затвердження Інструкції про порядок використання правоохоронними органами України інформаційної системи Міжнародної організації кримінальної поліції - Інтерпол» (т. 2, а.с. 1-3).

Разом із тим, в контексті надання оцінки посиланням сторони обвинувачення на допущення судом 1-ої інстанції істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та не врахування того, що у випадку відсутності обвинуваченого судом саме «обирається» запобіжний захід, який при встановленні та доставленні затриманої особи до суду згодом застосовується знову за окремим судовим рішенням, колегія суддів зауважує на наступному.

Так, як на цьому обґрунтовано зауважує суд в мотивувальній частині своєї ухвали, системний аналіз положень кримінального процесуального закону, які регулюють порядок розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, дає підстави стверджувати про те, що терміни «застосування» та «обрання» законодавцем використовуються як синоніми, тобто слова, які мають тотожне лексичне значення.

Так, у нормах Глави 18 КПК України «Запобіжні заходи, затримання особи» законодавцем переважно використано термін «застосування» запобіжного заходу, натомість, термін «обрання» запобіжного заходу використано лише в поодиноких випадках.

При цьому, дійсно, як на цьому обґрунтовано зауважує сторона обвинувачення, ч. 6 ст. 193 КПК України встановлено, що, за відсутності обвинуваченого, у разі наявності підстав вважати, що обвинувачений оголошений в міжнародний розшук, суд розглядає клопотання про «обрання» запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

В цьому контексті суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що на необхідності тлумачення термінів «застосування запобіжного заходу» та «обрання запобіжного заходу», як синонімічних, тобто тотожних за своїм правовим значенням, було зроблено акцент ще в постанові ККС ВС від 13.12.2018 у справі № 483/1186/16-к (провадження № 51-4991км18).

На обґрунтування такої позиції ВС проаналізував низку законодавчих норм, зокрема ст. 177 КПК України, де йдеться про мету й підстави застосування запобіжного заходу; ст. 178 цього самого кодексу щодо обставин, що враховуються під час обрання запобіжного заходу. Суд звернув увагу й на положення ч. 4 та 5 ст. 194 КПК України, де зазначається, що під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу слідчий суддя має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначено у клопотанні, а під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, слідчий суддя, суд застосовує відповідний запобіжний захід. Судом було також проаналізовано зміст ч.ч. 1 та 4 ст. 196 КПК України, де перераховується, які відомості мають міститися в «ухвалі про застосування запобіжного заходу», та підкреслено вимогу зазначати в ухвалі про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або домашнього арешту дати закінчення цих запобіжних заходів. На основі аналізу наведених законодавчих норм ВС дійшов висновку, що чіткого розмежування між поняттями «застосування запобіжного заходу» та «обрання запобіжного заходу» кримінальний процесуальний закон не містить, а отже, і не повинно бути різних процесуальних наслідків у застосуванні цих понять.

Відтак, використання в судових рішеннях того або іншого терміну не слід вважати неправильним чи помилковим.

При цьому, апеляційний суд не погоджується із твердженнями прокурора з приводу нерелевантності вищезгаданого висновку, викладеного у постанові ВС, оскільки правова позиція стосується саме розкриття значення понять «застосування» та «обрання», внаслідок чого є актуальною в даному конкретному провадженні.

Водночас, колегія суддів вважає слушними посилання сторони обвинувачення на те, що використання формулювання «застосування» замість формулювання «обрання» запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України, з урахуванням факту оголошення обвинуваченого ОСОБА_8 в міжнародний розшук, може створити певні перешкоди під час виконання такої ухвали з боку Інтерполу, проте зауважує на тому, що прокурором ОСОБА_6 01.01.2024 до суду 1-ої інстанції було подано саме клопотання, в якому прокурор використав термін «застосування» запобіжного заходу, зокрема, в прохальній частині клопотання прокурор просив застосувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 за його відсутності, тобто в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України (т. 1, а.с. 217-219).

В свою чергу, на підставі семантичного аналізу ст. 193 КПК України можливо дійти висновку про те, що розгляд клопотання про застосування запобіжного заходу здійснюється в межах вимог, заявлених у такому клопотанні, при цьому, суд при прийнятті рішення за результатами такого розгляду має право вийти за межі клопотання лише в частині покращення становища обвинуваченої особи.

Надаючи оцінку доводам прокурора з приводу того, що відмова Інтерполу у виконанні ухвали суду від 08.01.2024 виключно з причин формального незазначення визначення «обрати» призведе до затягування розгляду справи та до створення іміджу бюрократичності державних інституцій, колегія суддів такі твердження оцінює критично, натомість, вочевидь перелік матеріалів, що направляються до міжнародної системи Інтерполу для внесення відповідних відомостей та подальшого опублікування оповіщення з червоним кутом, подаються в перекладі на одну з мов Інтерполу.

При цьому, прокурором не було доведено факту того, що при виконанні ухвали суду від 08.01.2024 про застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України виникли будь-які перешкоди, пов`язані із некоректним формулюванням понять в ухвалі, натомість, в апеляційній скарзі сторона обвинувачення безпідставно робить припущення стосовно ймовірності виникнення таких перешкод у майбутньому.

На додаток, апеляційний суд не приймає до уваги посилання сторони обвинувачення на лист начальника Відділу міжнародного співробітництва ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_11 №50/311 від 23.02.2024 як на підтвердження неможливості виконання ухвали суду від 08.01.2024, оскільки зазначений лист надійшов до Ізмаїльської окружної прокуратури та Ізмаїльського міськрайсуду Одеської обл. лише 26.02.2024 (т. 2, а.с. 13 та 24), тобто задовго після подання прокурором клопотання про «застосування» стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу, постановлення ухвали від 08.01.2024 про задоволення такого клопотання та ухвали від 23.02.2024 про відмову у внесенні виправлень до судового рішення, внаслідок чого не приймається до уваги колегією суддів, з огляду, також, на те, що в своєму клопотанні прокурор просив саме застосувати запобіжний захід, а не обрати його.

Апеляційний суд також критично оцінює доводи прокурора з приводу допущення судом неповноти судового розгляду у зв`язку із відмовою в проведенні допиту особи, яка готувала проект заяви про внесення виправлень до судового рішення, оскільки проведення допиту такої особи, в силу вимог ст. 379 КПК України, не є обов`язковим для суду.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає повністю спростованими твердження прокурора про те, що судом 1-ої інстанції під час розгляду заяви про внесення виправлень до судового рішення були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, натомість, використання в резолютивній частині ухвали Ізмаїльського міськрайсуду Одеської обл. від 08.01.2024 терміну «застосування» запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 не є опискою, а свідомим використанням передбаченого вимогами КПК України терміну, на використанні якого наполягала сама сторона обвинувачення в поданому клопотанні, внаслідок чого підстав для сумніву у подальшій прийнятності такої ухвали суду немає.

При цьому, як на цьому обґрунтовано зауважує суд 1-ої інстанції в оскаржуваній ухвалі, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України (ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Водночас, апеляційний суд вважає такими, що відповідають дійсності посилання прокурора на помилкове зазначення судом в резолютивній частині ухвали номеру к/п № НОМЕР_1 , в той час як, на підставі аналізу матеріалів вбачається, що вірним є номер к/п №0000755 (т. 2, а.с. 10), проте допущення судом такої описки не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в розумінні ст. 412 КПК України, не впливає на суть розглянутого питання та постановленого в результаті його розгляду рішення.

Положення ч. 1 ст. 379 КПК України передбачають, що суд має право за власною ініціативою виправити допущені в судовому рішенні цього суду описки, очевидні арифметичні помилки незалежно від того, набрало судове рішення законної сили чи ні.

Враховуючи викладене, апеляційний суд звертає увагу судді місцевого суду на допущену ним описку щодо зазначення в резолютивній частині оскаржуваної ухвали номеру кримінального провадження, у зв`язку з чим рекомендує виправити зазначену помилку шляхом прийняття відповідної ухвали згідно вищенаведених приписів кримінального процесуального закону.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду 1-ої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

З урахуванням зазначеного, апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора та скасування законної, обґрунтованої та вмотивованої ухвали суду 1-ої інстанції про відмову у внесенні виправлень до ухвали суду про застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 379, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської обл. ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу Ізмаїльського міськрайсуду Одеської обл. від 23.02.2024, якою відмовлено у внесенні виправлень до ухвали Ізмаїльського міськрайсуду Одеської обл. від 08.01.2024 про застосування стосовно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України, без визначення розміру застави, в к/п №0000755 від 01.09.2014- залишити без змін.

Рекомендувати Ізмаїльському міськрайсуду Одеської обл. виправити описку, допущену в резолютивній частині ухвали від 23.02.2024 та зазначити вірний номер кримінального провадження - 0000755.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4