ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/957/15-к Номер провадження 11-кп/814/1450/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 - захисника в інтересах засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Крюківського районного суду м. Кременчука від 28 лютого 2024 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою суду щодо засудженого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_8 , поданого його захисником адвокатом ОСОБА_7 , про звільнення засудженого ОСОБА_8 від відбування додаткового покарання у виді конфіскації майна, призначеного вироком Крюківського районного суду м. Кременчука від 12.06.2016 у справі № 537/957/15-к.

Приймаючи вказане рішення, суд послався на те, що станом на 28.02.2024 для засудженого ОСОБА_8 не сплинув визначений у ст. 80 КК України десятирічний строк давності відбуття додаткового покарання у виді конфіскації всього належного йому майна, призначеного вироком Крюківського районного суду м. Кременчука від 12.02.2016, а вимогами закону (ст. 152 КВК України, ст. 74 КК України) не передбачено звільнення засудженого від відбування додаткового покарання з підстав відбуття основного покарання.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 - захисник в інтересах засудженого ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати, постановити нову, якою звільнити ОСОБА_8 від відбування додаткового покарання у вигляді конфіскації майна, у зв`язку із відбуттям ним строку покарання, призначеного вироком Крюківського районного суду м. Кременчука від 12.06.2016.

На обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що засуджений ОСОБА_8 на підставі вироку Крюківського районного суду м. Кремечука від 12.06.2016 відбув повністю покарання, а тому об`єктивно не міг ухилятись від відбування покарання у вигляді конфіскації усього належного йому майна в дохід держави, яке є його власністю, у зв`язку із чим перебіг строків давності не переривався і фактично минув.

Вказує, що зважаючи на те, що матеріали виконавчого провадження НОМЕР_1 не містять доказів, що ОСОБА_8 своєю поведінкою перешкоджав процедурі виконання додаткового покарання, вважає, що ОСОБА_8 набув право на звільнення від відбуття додаткового покарання.

Зазначає, що згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_8 належить 1/5 частина квартири АДРЕСА_1 . Вказана частина квартири є єдиним житлом ОСОБА_8 і право власності на вказану частку набуто в процесі приватизації (свідоцтво про право власності р№ 15-5865 від 13.06.2000 УЖКГ виконавчого комітету Одеської міської ради.

Просить звернути увагу, що вказане вище нерухоме майно є законно-придбаним і не пов`язане з вчиненням кримінального правопорушення.

Посилається на те, що відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_8 зареєстрований у вищевказаній квартирі і має зв`язок з даним житлом, як єдиним місцем де його можливо знайти. Звернувши стягнення на дану частку у майні, втручання держави у право власності буде надмірним, і призведе до того, що особа яка вже відбула покарання, не матиме місця проживання.

Таким чином вважає, що конфіскація законним чином набутого майна, як виду додаткового покарання, вже після відбуття основного покарання, призначеного вироком суду буде суперечити загальноприйнятим правовим принципам.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник ОСОБА_7 та засуджений ОСОБА_8 до суду апеляційної інстанції не з`явилися, звернулися із заявою про розгляд скарги у їхню відсутність. Прокурор в суді апеляційної інстанції заперечувала проти задоволення скарги, просила ухвалу суду залишити без змін через її законність та обґрунтованість.

Мотиви суду.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Судом першої інстанції дотримано зазначених вимог закону.

Як вбачається з матеріалів провадження, вироком Крюківського районного суду м. Кременчука від 12.02.2016 у справі № 537/957/15-к ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за ч. 4 ст. 368 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років з конфіскацією всього належного йому майна та без спеціальної конфіскації, з позбавленням права обіймати посади пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов`язків на підприємствах, в установах та організаціях усіх форм власності строком на 3 роки.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 24.05.2017 вищевказаний вирок був залишений без змін і набрав чинності 24.05.2017.

11.07.2019 ухвалою Менського районного суду Чернігівської області ОСОБА_8 був звільнений умовно-достроково від подальшого відбування покарання на невідбутий строк покарання 2 роки 2 місяці 3 дні позбавлення волі.

Відповідно до ст. 152 КВК України підставами звільнення від відбування покарання є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки:

1) два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі;

2) три роки - у разі засудження до покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі за злочин невеликої тяжкості;

3) п`ять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за злочин середньої тяжкості, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин;

4) десять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п' ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин;

5) п`ятнадцять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин.

Перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються.

Частиною 2 ст. 80 КК України встановлено, що строки давності щодо додаткових покарань визначаються основним покаранням призначеним за вироком суду.

На підставі ч. 4 ст. 80 КК України перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин.

Вказані положення свідчать, про те, що держава втрачає право на виконання призначеного засудженому покарання лише у тих випадках, коли засуджений своєю поведінкою не перешкоджав процедурі його виконання.

Під давністю виконання обвинувального вироку розуміється сплив встановлених у законі строків з дня набрання чинності обвинувальним вироком, що виключає виконання призначеного судом покарання. Існування в Кримінальному кодексі України цього виду звільнення від відбування покарання обумовлюється недоцільністю виконання обвинувального вироку, оскільки після спливу вказаних строків його виконання не може мати належного карального і превентивного впливу, а також тим, що не вчинення засудженим у цей період нового злочину, як правило, свідчить про втрату ним суспільної небезпечності.

Загальними умовами, за яких особа, крім тих, що засуджені за злочини, передбачені ст. ст. 437-439 і ч. 1 ст. 442 КК України, або за інші злочини до довічного позбавлення волі, звільняється від відбування покарання відповідно до ст. 80 КК України, є: закінчення зазначених у ч. 1 ч.3 ст. 80 КК строків; не вчинення протягом цих строків нового середньої тяжкості, тяжкого або особливо тяжкого злочину; не ухилення засудженого від відбування покарання.

Отже, тривалість строків давності, передбачених, зокрема, п.1-5 ч. 1 ст. 80 КК України, диференціюється залежно від тяжкості вчиненого злочину, а також виду та міри призначеного судом покарання, у тому числі остаточного покарання за сукупністю злочинів або за сукупністю вироків та початком перебігу строку давності є день набрання чинності обвинувальним вироком, який встановлюється кримінально-процесуальним законодавством.

Правила звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, встановлені правилами ст. 80 КК України, стосуються як основного, так і додаткового покарання.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_8 було засуджено за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років з конфіскацією всього належного йому майна та без спеціальної конфіскації, з позбавленням права обіймати посади пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов`язків на підприємствах, в установах та організаціях усіх форм власності строком на 3 роки.

Тобто в даному випадку, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 80 КК України, строк давності виконання обвинувального вироку - 10 років, та станом на час прийняття рішення судом першої інстанції та апеляційним судом, враховуючи, що вирок Крюківського районного суду м. Кременчука від 12.02.2016, яким ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за ч. 4 ст. 368 КК України, набрав законної сили 24.05.2017, вказаний вище строк не минув.

Помилковими є ствердження захисника, що оскільки строк основного покарання визначеного вироком суду відбутий, то й строк додаткового покарання відбуто, позаяк виконання основного покарання у виді позбавлення волі на певний строк та додаткового у виді конфіскації майна, мають різну природу та механізми виконання.

Так, виконання покарання у виді позбавлення волі передбачено Главою 15 Кримінально-виконавчого Кодексу, а виконання покарання у виді конфіскації майна - Главою 11 цього Кодексу.

В той же час, виконання основного покарання, не виключає необхідності виконання додаткового покарання в межах строків, визначених ст. 80 КК України, та судом правильно зазначено про те, що вимогами ст. 152 КВК України, ст. 74 КК України, не передбачено звільнення засудженого від відбуття додаткового покарання з підстав відбуття основного покарання.

Доводи апеляційної скарги з приводу дій державного виконавця та виконавчої служби у виконавчому провадженні не є предметом розгляду в межах поставленого перед судом питання в порядку ст. 537 КПК України, тому до уваги не беруться.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції є законним та вмотивованим, а колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних вимог.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 - захисника в інтересах засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Крюківського районного суду м. Кременчука від 28 лютого 2024 року щодо ОСОБА_8 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4