Справа №463/2387/24
Провадження №1-кс/463/3082/24
У Х В А Л А

про накладення арешту

23 квітня 2024 року слідчий суддя Личаківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , слідчого ОСОБА_3 , адвоката ОСОБА_4 , розглянувши клопотання слідчого слідчої групи у кримінальному провадженні - слідчий відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП у Львівській області ОСОБА_3 , погодженогопрокурором Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_5 , у кримінальному провадженні, що внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000069 від 29.02.2024 про арешт майна,

в с т а н о в и в :

слідчий слідчої групи у кримінальному провадженні - слідчий відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП у Львівській області ОСОБА_3 , за погодженням прокурором Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_5 звернувся до слідчого судді Личаківського районного суду м.Львова з клопотанням про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні за № 0000069 від 29.02.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України.

Клопотання мотивує тим, що слідчими слідчого відділу Львівського районного управління поліції №1 ГУНП у Львівській області, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000069 від 29.02.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України.

В ході досудового розслідування встановлено, що посадові особи державної установи, діючи за попередньою змовою із представниками ГО, організували канал незаконного переправлення осіб призовного віку через державний кордон України.

В ході проведення тимчасового доступу до матеріалів кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000417 від 03.03.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190; ч. 2 ст. 332 КК України, встановлено посадові особи Львівською обласною військовою адміністрацію із працівниками Благодійного фонду «Мрія Малечі», Громадської організації «ТЕМА», які оформляли офіційні документи особам для виїзду закордон під час воєнного стану а саме вносивши їх в систему «Шлях» для безперешкодного виїзду за межі території України. Що свідчить про організацію незаконного переправлення осіб через державний кордон України.

16.04.2024, слідчим на підставі вмотивованого рішення суду проведено обшук в офісних приміщеннях, які розташовані на 3 поверсі офісної будівлі, за адресою: АДРЕСА_1 , та які у своїй діяльності використовує ТзОВ «Виробничо-комерційна компанія «ЕТАЛОН», в ході якого виявлено та вилучено наступні речі:

-Мобільний телефон марки IPHONE, ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , із вставленою сім картою НОМЕР_3 , (пароль НОМЕР_4 ), який упаковано у спецпакет KIV 1100037.

-Системний блок «FIRTECH» чорного кольору, упаковано у поліетиленовий чорний пакет.

Приймаючи до уваги, що вищевказані вилучені речі мають значення для досудового розслідування, оскільки були об`єктами кримінально протиправних дій, та підпадають під визначення ст. 98 Кримінального процесуального кодексу України, та одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а також можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження та мають важливе значення для встановлення істини у кримінальному провадженні, 16.04.2024 визнано речовими доказами у кримінальному проваджені, про що винесена відповідна постанова, яка на даний час не скасована.

На даний час, в ході досудового розслідування з метою застосування заходів кримінального провадження, що передбачені ст. 131 КПК України, виникла необхідність у накладенні арешту на вищевказані вилучені речі. Зокрема, з метою недопущення втрати, знищення необхідно накласти арешт на вищезазначене майно із забезпеченням його схоронності.

Слідчий у судовому засіданні подане клопотання підтримав, просив таке задовольнити.

Представник власника майна ОСОБА_4 проти поданого клоптання заперечив, просиив у такому відмовити.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Згідно зі ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Малама проти Греції», «Україна-Тюмень проти України», «Спорронг та Льонрот проти Швеції» констатовано, що перша та найважливіша вимога ст.1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном через введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції. Також суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти через вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

Відповідно до ст.16 КПК України - позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК України.

Сукупність наведеної норми свідчить, що будь-яка процесуальна дія слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, вчинена під час досудового розслідування, має відповідати вищевказаним засадам, як за своєю суттю, так і за формою реалізації, тобто процедурою застосування.

Згідно з ч.1 ст.172 КПК України клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Вивчивши та дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 29.02.2024, підтверджується факт внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні за № 0000069 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України.

16 квітня 2024 року постановою слідчого слідчої групи у кримінальному провадженні - слідчий відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП у Львівській області ОСОБА_3 вказане вище майно, визнане речовим доказом в даному кримінальному провадженні, та підпадає під критерії, визначені в ст. 98 КПК України, оскільки зберегло на собі сліди кримінального правопорушення, може містити відомості, які можуть бути використані, як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження.

В ході досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні встановлено, що посадові особи державної установи, діючи за попередньою змовою із представниками ГО, організували канал незаконного переправлення осіб призовного віку через державний кордон України.

Враховуючи вищевикладене, в ході досудового розслідування виявлені обставини, які свідчать, що необхідне накладення арешту на майно, яке визнано речовим доказом.

Як визначено ч. 2 ст. 131 КПК України, одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Частиною 3 статті 132 КПК України передбачено, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Згідно зі ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Суд враховує, що згідно із практикою Європейського суду з прав людини обґрунтованість підозри - це певний стандарт доказування, який означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, N 182). При чому факти, які викликали підозру, не обов`язково мають бути одного рівня з тими, які необхідні для того, щоб не лише обґрунтувати засудження, а й пред`явити обвинувачення, що є наступною стадією в процесі розслідування кримінальної справи (рішення у справі «Murrаy v.United Kingdom», 14310/88, 28.10.1994, п. 55).

Описана у клопотанні фабула кримінального правопорушення у сукупності з наданими слідчим поясненнями та матеріалами кримінального провадження, доданими до клопотання, на даному етапі провадження дає слідчому судді підстави вважати з достатньою ймовірністю про існування факту події кримінального правопорушення, який має бути предметом ретельного дослідження з боку органу досудового розслідування. Водночас, оскільки на цьому етапі досудового розслідування жодній особі не вручене повідомлення про підозру, слідчий суддя оцінює лише достатність підстав вважати, що таке кримінальне правопорушення було вчинене.

Такий висновок ґрунтується на підставі сукупності досліджених у судовому засіданні документів.

Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом першим частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.

На думку слідчого судді, слідчим доведено відповідність майна, на яке слідчий просить накласти арешт, критеріям речового доказу та можливість його використання як доказу у кримінальному провадженні.

Накладення арешту на вказане майно є необхідним на даному етапі кримінального провадження, оскільки сприятиме досягненню мети щодо всебічного, повного та неупередженого досудового розслідування, і потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, яке на даному етапі кримінального провадження слідчий суддя, враховуючи, серед іншого, суспільну небезпеку можливого кримінального правопорушення та його специфіку, вважає є пропорційним та співрозмірним завданням кримінального провадження.

У випадку ненакладення арешту на майно слідчий суддя вважає обґрунтованою можливість приховування майна шляхом його відчуження або поділу (перетворення).

Враховуючи наявність достатніх підстав вважати, що мало місце вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України, вказане майно, на яке слідчий просить накласти арешт, відповідає критеріям речових доказів, зазначеним у статті 98 КПК України, оскільки могло бути одержане внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від нього, зважаючи на правову підставу для арешту майна, слідчий суддя вважає, що незастосування запобіжного заходу у виді арешту майна створить ризики приховування, перетворення або відчуження майна, яке має значення для досудового розслідування, і з огляду на завдання кримінального провадження вважає, що у даному випадку втручання у володіння майном, виходячи з визначених КПК України засад кримінального провадження, є виправданим та пропорційним.

Частиною 11 статті 170 КПК України визначено, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Водночас, слідчий суддя роз`яснює, що відповідно до ч.ч. 1 ,2 ст. 174 КПК України інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за їх клопотанням, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Дослідивши матеріали клопотання, яке відповідає вимогам ч.2 ст.171 КПК України, слідчий суддя приходить до переконання, що є підстави вважати, що вилучене майно, може бути знаряддям вчинення кримінального правопорушення, могло зберегти на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому клопотання слідчого слід задовольнити та накласти арешт на зазначене вище майно.

Керуючись вимогами статей 170-173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя, -

п о с т а н о в и в :

клопотання задовольнити.

Накласти арешт на речі та документи які були вилучені під час проведення обшуку 16.04.2024 в офісних приміщеннях, які розташовані на 3 поверсі офісної будівлі, за адресою: АДРЕСА_1 , та які у своїй діяльності використовує ТзОВ «Виробничо-комерційна компанія «ЕТАЛОН», серед яких:

-Мобільний телефон марки IPHONE, ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , із вставленою сім картою НОМЕР_3 .

-Системний блок «FIRTECH» чорного кольору.

Повний текст ухвали складено та підписано 24.04.2024.

Ухвала про арешт майна виконується негайно.

Виконання ухвали покласти на слідчого слідчої групи у кримінальному провадженні - слідчий відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП у Львівській області старший лейтенант поліції ОСОБА_3 .

На ухвалу слідчого судді може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1