Справа № 450/709/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/533/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2024 року у м. Львові

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду

під головуванням судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 березня 2024 року щодо ОСОБА_6 ,

з участю: прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 березня 2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді 3 років 3 місяців позбавлення волі з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

Строк відбування покарання ухвалено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

Вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати.

Цивільний позов ОСОБА_10 про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок кримінального правопорушення задоволено.

Стягнуто з АТ «Страхова компанія «Інго» на користь ОСОБА_10 завданої матеріальної шкоди у розмірі 33578 грн. 18 коп. та завданої моральної шкоди у розмірі 1439 грн. 40 коп.

Стягнуто з ОСОБА_6 користь ОСОБА_10 завданої матеріальної шкоди у розмірі 2600 грн. та завданої моральної шкоди у розмірі 98560 грн. 42 коп..

Згідно оскаржуваного вироку суду, ОСОБА_6 наказом начальника державної установи «Львівська установа виконання покарань (№ 19)» Міністерства юстиції України № 82/ОС-20 від 09.12.2020 призначений на посаду молодшого інспектора 2-ї категорії відділу режиму охорони державної установи «Львівська установа виконання покарань (№19)» та якому наказом начальника вищевказаної державної установи 5/ОС-21 від 29.01.2021 присвоєно чергове спеціальне звання начальницького складу - старшина внутрішньої служби (далі - молодший інспектор ДУ «ЛУВП (№19) старшина внутрішньої служби).

Згідно з вимогами ст. ст. 19, 68 Конституції України ОСОБА_6 зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також неухильно їх додержуватись.

Відповідно до ст. ст. 1, 6, ч. 1 ст. 11, ч. ч. 1, 5 ст. 14 Закону України «Про державну кримінально-виконавчу службу України» на Державну кримінально- виконавчу службу України покладається завдання щодо здійснення державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально- виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Установи виконання покарань та слідчі ізолятори утворюються і ліквідуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та виконують функції, передбачені законом та іншими нормативно-правовими актами. Законодавством визначаються особливості відвідування цих установ і слідчих ізоляторів та спеціальні вимоги режиму доступу на їх територію.

До персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби).

Особа рядового чи начальницького складу кримінально-виконавчої служби підписує текст присяги, який зберігається в її особовій справі. Порядок складення присяги визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань.

Особам молодшого начальницького складу кримінально-виконавчої служби встановлюються зокрема таке спеціальне звання як старшина внутрішньої служби.

Згідно з п. 1.2. Посадової інструкції № 249, затвердженої наказом № 423/ОД-20 від 08.10.2020, молодші інспектори внутрішнього поста в своїй діяльності керуються чинним законодавством України та діє на підставі Конституції України, Закону України «Про попереднє ув`язнення», Кримінально-виконавчого кодексу України, наказами Міністерства юстиції України та іншими нормативно-правовими документами.

Часпшою 1 статті 2 Розділу І Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» встановлено, що органи і установи виконання покарань є правоохоронними органами.

Враховуючи вищевказане, відповідно до ч. 3 ст. 18 Кримінального кодексу України, молодший інспектор ДУ «ЛУВП (№ 19)», якому присвоєно чергове спеціальне звання начальницького складу - старшина внутрішньої служби є службовою особою та працівником правоохоронного органу.

Відповідно до ст. ст. 14, 21, 41, 53 Закону України «Про дорожній рух» учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.

До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, особи, які рухаються в кріслах колісних, велосипедисти, погоничі тварин.

Учасники дорожнього руху мають право на безпечні умови дорожнього руху, на відшкодування збитків, завданих внаслідок невідповідності стану автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів вимогам безпеки руху.

Учасники дорожнього руху зобов`язані: - знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху; - створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам.

Автомобільна дорога, вулиця являє собою частину території, в тому числі в населеному пункті, призначену для руху транспортних засобів і пішоходів, з усіма розміщеними на ній спорудами.

В Україні встановлено правосторонній рух транспортних засобів.

Порядок початку руху, зміни руху за напрямком, розташування транспортних засобів і пішоходів, осіб, які рухаються в кріслах колісних, вибору швидкості руху та дистанції, обгону та стоянки, проїзду перехресть, пішохідних переходів і залізничних переїздів, зупинок транспортних засобів загального користування, користування зовнішніми світловими приладами, правила пересування пішоходів, осіб, які рухаються в кріслах колісних, проїзд велосипедистів, а також питання організації руху та його безпеки регулюються Правилами дорожнього руху, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Юридичні та фізичні особи, винні в порушенні законодавства про дорожній рух, відповідних правил, нормативів, несуть відповідальність згідно з законодавством України.

Пунктами 1.3., 1.5. та 1.9. Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 (далі - ПДР) встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно з п. 1.10. ПДР, терміни, що наведені у цих Правилах, мають таке значення: - автомобільна дорога, вулиця (дорога) це частина території, зокрема в населеному пункті, з усіма розташованими на ній спорудами (мостами, шляхопроводами, естакадами, надземними і підземними пішохідними переходами) та засобами організації дорожнього руху, призначена для руху транспортних засобів і пішоходів та обмежена по ширині зовнішнім краєм тротуарів чи краєм смуги відводу; - вантажний автомобіль це автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів; - водій це особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування іранспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі; - дати дорогу це вимога до учасника дорожнього руху не продовжувати або не відновлювати рух, не здійснювати будь-яких маневрів (за винятком вимоги звільнити займану смугу руху), якщо це може примусити інших учасників дорожнього руху, які мають перевагу, змінити напрямок руху або швидкість;

- дорожньо-транспортна пригода це подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки; - дорожні умови це сукупність факторів, що характеризують (з урахуванням пори року, періоду доби, атмосферних явищ, освітленості дороги) видимість у напрямку руху, стан поверхні проїзної частини (чистота, рівність, шорсткість, зчеплення), а також її ширину, величину похилів на спусках і підйомах, віражів і заокруглень, наявність тротуарів або узбіч, засобів організації дорожнього руху та їх стан; - дорожня обстановка це сукупність факторів, що характеризуються дорожніми умовами, наявністю перешкод на певній ділянці дороги, інтенсивністю і рівнем організації дорожнього руху (наявність та стан дорожньої розмітки, дорожніх знаків, дорожнього обладнання, світлофорів), які повинен ураховувати водій під час вибору швидкості, смуги руху та прийомів керування транспортним засобом; - край проїзної частини (для нерейкових транспортних засобів) це видима умовна чи позначена дорожньою розміткою лінія на проїзній частині в місці її прилягання до узбіччя, тротуару, газону, розділювальної смуги, смуги для руху трамваїв, велосипедної або пішохідної доріжки; - крайнє положення на проїзній частині це положення транспортного засобу на відстані від краю проїзної частини (середини проїзної частини або розділювальної смуги), яка не дає можливості рухатися попутному транспортному засобу (у тому числі двоколісному) ще ближче до краю проїзної частини середини проїзної частини або розділювальної смуги); - легковий автомобіль це автомобіль з кількістю місць для сидіння не більше дев`яти, з місцем водія включно, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення пасажирів та їх багажу із забезпеченням необхідного комфорту та безпеки; - маневрування (маневр) це початок руху, перестроювання транспортного засобу в русі з однієї смуги на іншу, поворот праворуч чи ліворуч, розворот, з`їзд з проїзної частини, рух заднім ходом; - механічний транспортний засіб це транспортний засіб, що приводиться в рух з допомогою двигуна. Цей термін поширюється на трактори, самохідні машини і механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт; - небезпека для руху це зміна дорожньої обстановки (у тому числі поява рухомого об`єкта, який наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її) або технічного стану транспортного засобу, яка загрожує безпеці дорожнього руху і змушує водія негайно зменшити швидкість або зупинитися. Окремим випадком небезпеки для руху є рух у межах смуги транспортного засобу іншого транспортного засобу назустріч загальному потоку; - пасажир це особа, яка користується транспортним засобом і перебуває в ньому, але не причетна до керування ним; - перевага це право на першочерговий рух стосовно інших учасників дорожнього руху; - перешкода для руху це нерухомий об`єкт у межах смуги руху транспортного засобу або об`єкт, що рухається попутно в межах цієї смуги (за винятком транспортного засобу, що рухається назустріч загальному потоку транспортних засобів) і змушує водія маневрувати або зменшувати швидкість аж транспортного засобу; - проїзна частина це елемент дороги, призначений для руху нерейкових транспортних засобів. Дорога може мати декілька проїзних частин, межами яких є розділювальні смуги; - смуга руху це поздовжня смуга на проїзній частині завширшки щонайменше 2,75 м, що позначена або не позначена дорожньою розміткою і призначена для руху нерейкових транспортних засобів; - транспортний засіб це пристрій, призначений для перевезення людей і вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів; - учасник дорожнього руху це особа, яка бере безпосередню участь у процесі руху на дорозі як пішохід, водій, пасажир, погонич тварин, велосипедист, а також особа, яка рухається в кріслі колісному.

Відповідно до п. п. б) та д) п. 2.3 ПДР, водій зобов`язаний зокрема бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі, не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху.

Підпунктом б) пункту 9.2. та пунктом 9.4. ПДР встановлено, що водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку перед перестроюванням, поворотом або розворотом.

Подавати сигнал покажчиками повороту або рукою належить завчасно до початку маневру (з урахуванням швидкості руху), але не менш як за 50-100 м у населених пунктах і за 150-200 м поза ними, і припиняти негайно після його закінчення (подавання сигналу рукою слід закінчити безпосередньо перед початком виконання маневру). Сигнал забороняється подавати, якщо він може бути не зрозумілим для інших учасників руху.

Подавання попереджувального сигналу не дає водієві переваги і не звільняє його від вжиття запобіжних заходів.

Згідно з вимогами п. п. 10.1., 10.4. ПДР перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

Перед поворотом праворуч та ліворуч, у тому числі в напрямку головної дороги, або розворотом водій повинен завчасно зайняти відповідне крайнє положення на проїзній частині, призначеній для руху в цьому напрямку, крім випадків, коли здійснюється поворот у разі в`їзду на перехрестя, де організовано рух, напрямок руху визначено дорожніми знаками чи дорожньою або рух можливий лише в одному напрямку, установленому конфігурацією проїзної частини, дорожніми знаками чи розміткою.

Водій, що виконує поворот ліворуч або розворот поза перехрестям з відповідного крайнього положення на проїзній частині даного напрямку, дати дорогу зустрічним транспортним засобам, а при виконанні цих не з крайнього лівого положення на проїзній частині - і попутним транспортним засобам. Водій, що виконує поворот ліворуч, повинен дати дорогу попутним транспортним засобам, які рухаються попереду нього і виконують розворот.

Відповідно до підрозділу 1 «Горизонтальна розмітка» Розділу 34 Дорожня розмітка» ПДР, горизонтальна розмітка має таке значення: - 1.1 (вузька суцільна лінія) - поділяє транспортні потоки протилежних напрямків (осьова розмітка) на дорогах з двома чи трьома (2+1) смугами руху в напрямках, позначає межі смуг руху у попутному напрямку (розділювальна розмітка) позначає межі проїзної частини, на які в`їзд заборонено (напрямні острівці та острівці безпеки); розділяє пішохідний і велосипедний рух на суміжних пішохідних та велосипедних доріжках, позначених знаком 4.18; розділяє смуги на велосипедних доріжках з двостороннім рухом у разі наближення до велосипедного переїзду, позначеного розміткою 1.15; - 1.5 - розділяє транспортні потоки протилежних напрямків на дорогах, які мають дві смуги руху в обох напрямках і де дозволено виїжджати на смугу зустрічного руху; позначає межі смуг руху за наявності двох і більше смуг, призначених для руху в одному напрямку; розділяє смуги протилежних напрямків на велосипедних доріжках з двостороннім рухом.

Однак, ОСОБА_6 вищевказані вимоги правил безпеки дорожнього руху порушив, в результаті чого потерпілому було спричинено тілесні ушкодження, за наступних обставин.

Так, 28 травня 2021 року, близько о 18 годині 00 хвилин, молодший інспектор ДУ «ЛУВП (№ 19)» старшина внутрішньої служби ОСОБА_6 , керуючи транспортним засобом - легковим автомобілем марки «Renault» моделі «Logan» із реєстраційним номерним знаком НОМЕР_1 , тобто будучи водієм такого та рухаючись ним автомобільною дорогою М06 «Київ-Чоп» в напрямку до м. Київ, в районі 550 км + 330 м цієї дороги, що неподалік с. Зубра Львівського району Львівської області та яка в цьому місці складається з двох смуг з одностороннім рухом в напрямку до м. Київ та однією смугою руху в напрямку м. Чоп Закарпатської області, діючи необережно, із кримінальною протиправною самовпевненістю, тобто передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, порушив вимоги пункту 1.10. (в частині значення терміну «небезпека для руху»), підпунктів б) та д) п. 2.3., підпункту б) пункту 9.2. та пункту 9.4, пунктів 10.1. та 10.4. ПДР, які виразились в тому, що він, зайнявши крайнє праве положення на проїзній частині, призначеній для руху в напрямку м. Київ, тобто рухаючись у крайній правій смузі руху вищевказаної автомобільної дороги, не був уважним та не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не зреагував на її зміну, не подаючи сигнал світловим покажчиком лівого повороту та не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, виконав розворот ліворуч, не давши дорогу попутному транспортному засобу - паливозаправнику марки «Isuzu» моделі «NQR71R АПЗ-5» із реєстраційним номерним знаком НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_11 , який в цей момент рухався у лівій крайній смузі руху вищевказаної автомобільної дороги в напрямку до м. Київ, та здійснив зіткнення з цим вантажним автомобілем, внаслідок чого пасажир вищевказаного легкового автомобіля марки Renault» моделі «Logan» із реєстраційним номерним знаком НОМЕР_1 - потерпіла ОСОБА_10 отримала тяжкі тілесні ушкодження у вигляді перелом основи черепа (перелом решітчастої кістки), перелом виличної кістки та верхньої шелепи, перелом дна очної ямки, перелом кісток носа із зміщенням перегородки, множинні різано-рвані рани повік правого ока, спинки носа.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_6 будучи особою, яка керувала транспортним засобом, вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілій ОСОБА_10 , тяжкі тілесні ушкодження, тобто скоїв злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України.

На вказаний вирок суду апеляційні скарги подали обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить змінити оскаржуваний вирок у частині призначеного покарання та застосувати до нього ст.75 КК України, звільнивши від відбування покарання з випробуванням. На підставі ст.76 КК України покласти на нього обов`язки періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти цей орган про зміну місця проживання, роботи або навчання.

На підтримку своїх апеляційних вимог ОСОБА_6 покликається, що призначене йому покарання у виді реального позбавлення волі є надто суворим, не відповідає його особі. Вважає, що суд належним чином не з`ясував та не надав належної оцінки всім обставинам справи. Вказує, що не було враховано, що інкримінований йому злочин вчиняється виключно з необережності.

Крім цього, суд взагалі не врахував, що він одружений, має повнолітнього сина, працює, що свідчить про наявність у нього міцних соціальних зв`язків. Не враховано позитивні характеристика за місцем проживання та праці. Не враховано, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, не вчинення після ДТП нових кримінальних правопорушень.

Також не погоджується з висновком суду про відсутність жодної обставини, яка пом`якшує покарання. Звертає увагу, що ні під час досудового слідства, ні під час судового розгляду не заперечував, що своїми діями спричинив ДТП, що призвело до отримання потерпілою тілесних ушкоджень. Вказує, що добровільно розповів слідству все, що пам`ятав про обставини ДТП.

Стверджує, що щиро жалкував та жалкує про те, що його дії призвели до ДТП та травмування потерпілої. Вказує, що через свою правову необізнаність у суді першої інстанції він помилково засумнівався у ступені тяжкості отриманих потерпілою тілесних ушкоджень. Однак на даний час він усвідомив, що потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження.

Зазначає, що усвідомивши свою неправоту, він виплатив потерпілій усі кошти, які вона просила стягнути у суді першої інстанції. Також вони з потерпілою дійшли згоди про те, що у подальшому їй будуть відшкодовані кошти, які вона буди витрачати усуваючи наслідки отриманих ушкоджень. Також зазначає, що ним вживались заходи до відшкодування заподіяної потерпілій шкоді і після ДТП.

Вважає, що у даному випадку наявні обставини, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття, визнання вини, сприяння розкриттю кримінального правопорушення та відшкодування заподіяної шкоди.

Акцентує, що його поведінка до та після вчиненого кримінального правопорушення свідчить про те, що він не становить суспільної небезпеки.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 також просить змінити оскаржуваний вирок у частині призначеного покарання та на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з призначенням йому додаткового покарання.

На підтримку своїх апеляційних вимог захисник покликається на невідповідність висновків суду, фактичним обставинам кримінального провадження, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Вказує, що ОСОБА_6 у судовому засідання визнав свою вину повністю, а не частково як зазначено судом першої інстанції. Вважає помилковим покликання на те, що ОСОБА_6 не визнавав факт отримання потерпілою тяжких тілесних ушкоджень, оскільки в медичних документах та у висновку експерта були розбіжності, а зокрема у віднесенні решітчастої кістки перелом якої був зафіксований до основи черепа (згідно висновку експерта), а в медичних документах до кісток лицевого скелета, що в свою чергу виключало б тяжкі тілесні ушкодження. Водночас після пояснень експерта ОСОБА_6 не заперечував дані обставини та визнавав свою вину.

Також вважає невірним твердження що ОСОБА_6 не контактував з потерпілою та не намагався відшкодувати спричинену шкоду, адже такий після вчинення ДТП вживав можливі для себе заходи для відшкодування потерпілій заподіяної шкоди.

Захисник покликається, що призначене обвинуваченому покарання без застосування ст.75 КК України не відповідає особі обвинуваченого, обставинам вчинення кримінального правопорушення, наявністю декількох обставин які пом`якшують покарання та відсутністю обставин які обтяжують покарання.

Вказує на наявність обставин, які пом`якшують покарання, а саме визнання обвинуваченим вини та щире каяття, оскільки такий в судовому засідання повністю визнав свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення. Звертає увагу на відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Зазначає, що ОСОБА_6 критично ставиться до своїх дій та зробив належні висновки, має стійкі соціальні зв`язки, одружений, має постійне проживання та роботи, а саме ОСОБА_6 працює на посаді молодшого інспектора 2-ї категорії відділу режиму охорони державної установи «Львівська установа виконання покарань (№19).

Акцентує, що ОСОБА_6 вчинив злочин з необережності, а щодо обставин вчиненого кримінального правопорушення, зазначає, що потерпіла сиділа на задньому пасажирському сидінні та не була пристебнута ременем безпеки.

До початку судового розгляду потерпіла ОСОБА_12 надіслала до апеляційного суду заяву, у якій просила не позбавляти ОСОБА_6 волі та звільнити його від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік. Зазначила, що ОСОБА_6 , після ухвалення вироку, повністю відшкодував завдані їй збитки, заявлені нею у суді першої інстанції. Також Чапала та його сім`я взяли на себе письмове зобов`язання до 21 березня 2025 року компенсувати їй додаткові витрати, які вона понесла у зв`язку із необхідністю усунення шрамів на обличчі у сумі 28 000 грн. Ствердила, що не має до обвинуваченого жодних претензій та вважає, що ОСОБА_6 усвідомив свій вчинок та щиро розкаявся у вчиненому.

Також у подані заяві потерпіла просила проводити апеляційний розгляд без її участі, оскільки через зайнятість по роботі вона не має можливості прибути у судове засідання.

При апеляційному розгляді справи обвинувачений та його захисник підтримали подані апеляційні скарги, з наведених у них мотивів, та просили такі задоволити.

Прокурор заперечив апеляційні скарги сторони захисту, з огляду на безпідставність таких, зазначивши про законність, обґрунтованість та вмотивованість оскаржуваного судового рішення.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за встановлених судом першої інстанції обставин, кваліфікація його дій, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому, з урахуванням вимог ч.1 ст.404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Крім цього, згідно поданих апеляційних скарг сторона захисту не оспорює вид та розмір призначеного ОСОБА_6 покарання у виді 3 років 3 місяців позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

Апеляційні доводи обвинуваченого та захисника стосуються можливість застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

В силу вимог ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає у передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання у цілому.

Як вбачається з вироку суду при призначенні ОСОБА_6 покарання місцевим судом враховано характер та тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, фактичні обставини справи, тяжкість заподіяних злочином наслідків, спосіб вчинення злочину і його мотиви, форму вини, обстановку вчинення злочину, дані про особу винного, який позитивно характеризується по місцю проживання, на обліку в нарколога та психіатра не перебуває, вчинив тяжкий злочин з необережності, спричинену шкоду не відшкодував, відсутність обставин, які обтяжують та пом`якшують покарання.

За наслідками судового розгляду місцевий суд дійшов до висновку про відсутність у обвинуваченого ОСОБА_6 щирого каяття, як обставини, яка органом досудового розслідування була визначена пом`якшуючою, та активне сприяння розкриттю злочину, оскільки обвинувачений під час судового розгляду вину визнав частково, адже ОСОБА_6 не визнавав ті обставини які йому інкриміновано досудовим слідство, а саме факт отримання потерпілою тяжких тілесних ушкоджень, не відшкодував потерпілій заподіяну шкоду та не вибачився перед нею.

Урахувавши наведені обставини, місцевий суд дійшов висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, покарання у межах санкції даної статті, а саме у виді 3 років 3 місяців позбавлення волі з позбавлення права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

Згідно поданих апеляційних скарг вид та розмір призначеного обвинуваченому покарання за ч.2 ст.286 КК України в апеляційному порядку не оспорюється.

Перевіривши апеляційні доводи обвинуваченого та його захисника про можливість звільнення ОСОБА_6 від призначеного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Колегія суддів враховує, що системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до ЄРДР (наприклад, при з`явленні із зізнанням), так і після їх внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що на даний час обвинувачений ОСОБА_6 вину свою визнав повністю та щиро розкаявся у вчиненому, оскільки жодних фактичних обставин кримінального провадження, встановлених місцевим судом, в апеляційному порядку не оскаржує, і після ухвалення оскаржуваного вироку повністю відшкодував потерпілій завдані їй збитки, заявлені нею у суді першої інстанції, та у подальшому зобов`язався компенсувати потерпілій додаткові витрати, пов`язані із усунення наслідків отриманих нею тілесних ушкоджень.

Наведені обставини щодо відшкодування обвинуваченим заподіяної шкоди підтвердила і потерпіла ОСОБА_12 у своїй заяві від 01.06.2024р., яка надійшла на адресу апеляційного суду 04.06.2021р., про що зазначено вище.

Крім цього у цій заяві потерпіла зазначає про відсутність до обвинуваченого будь яких претензій та просить не позбавляти його волі та звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.

Також колегія суддів враховує обставини, про які не зазначено у мотивувальній частині оскаржуваного вироку, однак наявність таких підтверджено матеріалами справи, а саме те, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше не судимий, працює, за місцевим праці характеризується позитивно.

Крім цього, колегія суддів вважає, що відсутність даних про вчинення обвинуваченим інших правопорушень після ДТП, свідчить про його позитивну посткримінальну поведінку.

Отже, колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину та конкретні обставини справи, тяжкість заподіяних злочином наслідків, дані про особу винного, який раніше не судимий, працює, позитивно характеризується по місцю проживання та праці, на обліку в нарколога та психіатра не перебуває, наявність обставин, які пом`якшують покарання, а саме визнання вини, щире каяття, та відшкодування заподіяної шкоди, відсутність обставин, які обтяжують покарання, думку потерпілої ОСОБА_12 щодо призначеного ОСОБА_6 покарання, викладену у її заяві від 01.06.2024р.

При цьому, колегія суддів враховує відсутність даних про негативну посткримінальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 .

Наведені вище обставини у своїй сукупності спонукають апеляційний суд прийти до переконання, що ОСОБА_6 на даний час не становить підвищеної суспільної небезпеки, а тому надалі досягнення мети його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж трьохрічного іспитового строку, що передбачено законом.

З урахуванням викладених вище обставин кримінального провадження, даних про особу винного, який на даний час не представляє підвищеної суспільної небезпеки, колегія суддів дійшла висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі й звільнення його на підставі ст.75 КК України від його відбування з випробуванням з іспитовим строком та з покладенням на обвинуваченого обов`язків, визначених ст.76 КК України.

Апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді 3 років 3 місяців позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки, із звільненням від відбування основного покарання з випробуванням із встановленим іспитовим строком в один рік буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень, а відтак буде досягнуто, передбачену ст.50 КК України, мету покарання.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 задоволити частково.

Вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 березня 2024 року щодо ОСОБА_6 змінити у частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді 3 (трьох) років 3 (трьох) місяців позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_6 від призначеного основного покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю один рік.

Згідно п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_6 такі обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, навчання та роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції шляхом подання касаційної скарги на протязі трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: