ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 1-кп/753/368/24
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2024 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

Суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участі прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спеціального судового провадження за відсутності обвинуваченого (in absentia) кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0002711, за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Свердловськ рф, Україна, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21.04.2015 року № 337-УІІІ, збройна агресія російської федерації проти України розпочалася 20.02.2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення збройними силами російської федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням російської федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму.

27.02.2014 року збройні підрозділи спеціального призначення головного розвідувального управління генерального штабу збройних сил російської федерації захопили будівлі Ради міністрів та Верховної Ради АР Крим. Президент російської федерації, порушуючи як міжнародне право, так і чинну українсько-російську договірно-правову базу, звернувся до ради федерації федеральних зборів російської федерації, яка своєю постановою від 01.03.2014 року, протиправно легалізуючи ці порушення, надала згоду на використання на території України збройних сил російської федерації. Як наслідок, це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України - АР Крим та м. Севастополя.

Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада АР Крим 16.03.2014 року провела псевдореферендум про входження АР Крим та міста Севастополя до складу російської федерації. Сумнівні результати «референдуму» не були визнані жодною країною світу, крім російської федерації. Це підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27.03.2014 «Територіальна цілісність України».

Верховна Рада АР Крим, розпущена постановою Верховної Ради України, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18.03.2014 року самозвані представники АР Крим та м. Севастополя підписали з президентом російської федерації в. путіним «Договір про прийняття до російської федерації Республіки Крим і створення у складі російської федерації нових суб`єктів». У такий протиправний спосіб відбулася незаконна і поспішна оборудка для того, щоб створити позірність правомірності збройного вторгнення російської федерації та незаконної анексії частини території України.

Приведені факти свідчать про актину підривну діяльність російської федерації та її федеральних органів, яка виражається в окупації території України, що триває до теперішнього часу.

Продовжуючи підривну діяльність проти України, військовослужбовці, співробітники спецслужб, правоохоронних органів та інших органів державної влади російської федерації утворили на окупованій території України федеральні органи державної влади, місцевого самоврядування, правоохоронні органи та судову систему з метою становлення і зміцнення окупаційної влади та недопущення контролю української влади на півострові.

Так, статтею 9 федерального конституційного закону російської федерації № 6-ФКЗ від 21.03.2014 року «Про прийняття в російську федерацію Республіки Крим і утворення у складі російської федерації нових суб`єктів - республіки крим і міста федерального значення севастополя» створено суди російської федерації на території Криму та Севастополя.

Під час зазначених подій, ОСОБА_7 , будучи громадянином України, мешканцем Автономної Республіки Крим, з власної ініціативи вирішив надати допомогу в проведенні підривної діяльності російської федерації проти України.

Зокрема, реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на вчинення державної зради, ОСОБА_7 , займаючи посаду судді Апеляційного суду АР Крим (відповідно до постанови Верховної Ради України № 5010-VI від 21.06.2012 року), маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду для зрозуміння факту окупації російською федерацією території АР Крим та м. Севастополя, усвідомлення проведення активної підривної діяльності проти України представниками спецслужб, правоохоронних та інших органів державної влади російської федерації, бажаючи допомогти в проведенні цієї підривної діяльності та зробити свій особистий внесок в утворення та функціонування в АР Крим та м. Севастополі системи органів державної влади російської федерації, у тому числі судової, з метою становлення і зміцнення окупаційної влади та недопущення контролю української влади на півострові, в порушення вимог ст. 65 Конституції України, якою передбачено обов`язок громадян України щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, порушуючи присягу судді, діючи добровільно та умисно на шкоду суверенітетові та територіальній цілісності України упродовж березня - грудня 2014 року, перебуваючи за місцем розташування Апеляційного суду АР Крим по вул. Павленко, 2, м. Сімферополь АР Крим, діючи в інтересах російської федерації, використовуючи теоретичні знання і практичні навики, отримані в Україні, продовжив здійснювати правосуддя на підставі ч. 5 ст. 9 федерального конституційного закону російської федерації № 6-ФКЗ «Про прийняття в російську федерацію Республіки Крим та утворення в складі російської федерації нових суб`єктів республіки крим та міста федерального значення севастополя» до створення та початку діяльності на зазначених окупованих територіях України судів російської федерації з винесенням рішень за російським матеріальним та процесуальним правом, як суддя незаконно створених на тимчасово окупованій території України судових органів російської федерації, чим забезпечив посилення тимчасової окупації півострова Крим та функціонування незаконно створеної судової системи країни-агресора.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, упродовж березня - листопада 2014 року, точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, суддя Апеляційного суду АР Крим громадянин України ОСОБА_7 , перебуваючи на території АР Крим, з метою мати можливість продовжити надавати допомогу іноземній державі, а саме російській федерації, у проведенні підривної діяльності проти України та забезпечити подальшу окупацію території АР Крим, свідомо та умисно підготував та подав до вищої кваліфікаційної колегії суддів російської федерації особисту заяву про рекомендацію на вакантну посаду судді незаконно створеного верховного суду республіки крим російській федерації та необхідний для цього пакет документів, передбачений ч. 6 ст. 5 закону російської федерації «Про статус суддів в російській федерації». Після цього, ОСОБА_7 за власноруч складеною заявою прийняв участь у проведенні конкурсу на заміщення вказаної посади судді російської федерації на окупованій території АР Крим і подав наступні документи: копію документу, що посвідчує особу претендента як громадянина російської федерації; копію документу, підтверджуючого отримання вищої юридичної освіти; копії трудової книжки, інших документів, підтверджуючих трудову діяльність; власноруч заповнену та підписану анкету, яка містить біографічні відомості та відомості про доходи, про майно, яке належить їй на праві власності, та обов`язків майнового характеру, а також відомості про доходи подружжя та неповнолітніх дітей претендента, про майно, яке належить їм на праві власності та обов`язків майнового характеру подружжя та неповнолітніх дітей претендента, чим підтвердила особисту згоду сприяти виконанню функцій представника судової влади країни, яка окупувала АР Крим.

Внаслідок зазначених свідомих та умисних дій ОСОБА_7 , спрямованих на спричинення шкоди суверенітетові та територіальній цілісності України, які виразились у наданні допомоги державним органам російської федерації у проведенні підривної діяльності проти України та продовженні окупації частини її території, тобто державної зради, за результатами проведеного державними органами російської федерації конкурсу указом президента російської федерації від 19.12.2014 року № 786 діючий суддя судової влади України, громадянин України ОСОБА_7 призначений на посаду судді верховного суду республіки крим російської федерації на окупованій території АР Крим та продовжив здійснення правосуддя вже як суддя верховного суду республіки крим російської федерації.

Своїми діями, які виразилися у забезпеченні діяльності на окупованій території України органу судової влади, як невід`ємної частини федеральних органів влади російської федерації, що в свою чергу призводить до зміцнення окупаційної влади та недопущення контролю української влади на півострові, завдяки чому окупація триває, ОСОБА_7 вчинив державну зраду.

Судовий розгляд у межах даного кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченого (in absentia), останній показань суду не надавав, клопотань на адресу суду також не подавав.

Дане кримінальне провадження здійснювалось з обов`язковою участю захисника, який реально був забезпечений державою.

Аналіз наявних в матеріалах справи численних документів на підтвердження завчасних належних викликів ОСОБА_7 до слідчого (прокурора) та суду, направлених йому повідомлень з приводу його прав та обов`язків, оголошеної підозри, висунутого обвинувачення та руху спеціального судового провадження свідчить про те, що ОСОБА_7 мав підстави усвідомлювати, що проти нього розпочато кримінальне провадження, він отримав чи мав би отримати оголошену підозру, відповідні виклики та пред`явлене обвинувачення, мав можливість бути обізнаним із усіма своїми правами, в тому числі, на захист та доступ до правосуддя. Відтак, держава Україна під контролем сторони захисту та суду використала всі можливості для того, щоб обвинувачений мав право під час судового провадження як мінімум на такі гарантії: а) бути терміново і докладно повідомленою мовою, яку він розуміє, про характер і підставу обвинувачення; б) мати достатній час і можливості для підготовки свого захисту, обрати захисника; в) бути судженим в його присутності і захищати себе особисто або за посередництвом обраного ним захисника, бути повідомленим про це право і мати призначеного захисника безплатно. Така ситуація узгоджується із взятими на себе зобов`язаннями, яких повинна дотримуватися держава Україна з тим, щоб забезпечити реальне використання права, яке гарантується статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права. Натомість, ОСОБА_7 скористався своїми правами на власний розсуд за відсутності будь-яких перешкод для їх реалізації на території України та з боку останньої.

Вказані висновки ґрунтуються і на правовій позиції Європейського суду з прав людини (напр., справа «Колоцца проти Італії» від 12 лютого 1985 року, «Шомоді проти Італії» від 18 травня 2004 року та ін.), за якою суд при розгляді справи в порядку спеціального судового провадження зобов`язаний обґрунтувати чи були здійсненні всі можливі, передбачені законом заходи, щодо дотримання прав обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя.

З урахуванням наведеного суд вважає, що наявні у справі документи свідчать про відмову ОСОБА_7 , який повинен знати про розпочате кримінальне провадження, від здійснення свого права предстати перед українським судом за діяння вчинені на території суверенної України, юрисдикцію якої над собою він не визнає, та захищати себе безпосередньо в такому суді, а так само свідчать про його наміри ухилитися від зустрічі з правосуддям держави Україна. Ухилення обвинуваченого від правосуддя необхідно оцінювати як реалізацію останнім його невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «g» п. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 63 Конституції України), як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості.

Фактичні обставини, які суд має визнати загальновідомими і такими, що не потребують доказування в межах даного провадження.

Тимчасова окупація з боку рф частини території України - АР Крим, яка розпочалася із збройного конфлікту, викликаного російською військовою агресією, починаючи з 20 лютого 2014 року, а також анексія з боку рф цієї частини території України є загальновідомими фактами, які за хронологією подій: а) констатовані нормативними, хоча і засудженими з точки зору міжнародного права, актами рф, а також «нормативними актами» самопроголошених суб`єктів на території України в АР Крим, законність яких не визнається державою Україна, проте прийнятих судом у даному випадку до уваги, оскільки вирішується питання про відповідальність за вчинення злочинів, внаслідок яких були прийняті такі акти; б) встановлені національними нормативно-правовими актами, які є обов`язковими для застосування на території України; в) засуджені міжнародними актами колективного реагування, - а відтак ці факти не потребують окремого судового доведення.

Так, постановою ради федерації федеральних зборів рф «Про використання збройних сил російської федерації на території України» від 01 березня 2014 року № 48-СФ за результатами звернення президента рф, виходячи з інтересів безпеки життя громадян рф, особового складу військового контингенту зс рф, що дислокується на території України (АР Крим), надано згоду президенту рф на використання зс рф на території України.

11 березня 2014 року постановою Верховної Ради АР Крим прийнята «Декларація», якою проголошено АР Крим «суверенною державою» - «Республікою Крим». Указом Президента України від 14 березня 2014 року, № 296/2014 дія цієї постанови Верховної Ради АР Крим була зупинена, а сама вона рішенням Конституційного Суду України від 20 березня 2014 року № 3-рп/2014 визнана неконституційною.

18 березня 2014 року представниками розпущеної постановою Верховної Ради України від 15 березня 2014 року № 891-VII«Верховної Ради АР Крим» підписаний «Договір» між рф та «Республікою Крим» про прийняття до рф «Республіки Крим» та утворення у складі рф нових суб`єктів, який вже 19 березня рішенням конституційного суду рф визнаний таким, що відповідає конституції рф, 20 березня 2014 року його ратифікувала більшістю голосів держдума рф, а 21 березня 2014 року - рада федерації федеральних зборів рф, відтак цей «договір» набрав чинності 21 березня 2014 року.

21 березня 2014 року прийнятий закон рф № 6-ФКЗ, яким прийнято до рф «республіку крим» та утворені в складі рф нові суб`єкти. «республіка крим» вважається прийнятою до рф з дати підписання «договору» (ст. 1 закону рф № 6-ФКЗ).

Верховною Радою України 15 квітня 2014 року прийнято Закон України № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», за яким перебування підрозділів збройних сил рф на території України з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, а також всупереч міжнародно-правовим актам, визнано окупацією частини території суверенної держави Україна, а територію АР Крим, відповідні води, територіальне море України, територію виключної (морської) економічної зони України, а також повітряний простір над цими територіями визнано тимчасово окупованими територіями України внаслідок збройної агресії з боку рф.

Крім того, Верховною Радою України 21 квітня 2015 року прийнято Постанову № 337-VIІI «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання його наслідків», згідно з якою констатовано початок такої агресії з боку рф на території АР Крим 20 лютого 2014 року, який завершився воєнною окупацією та подальшою незаконною анексією цієї частини території України.

Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН «Територіальна цілісність України» від 27 березня 2014 року № 68/262, «референдум», проведений в АР Крим 16 березня 2014 року, визнано таким, що не має законної сили і не може бути основою для зміни статусу АР Крим.

Резолюціями Генеральної Асамблеї ООН «Стан у сфері прав людини в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (Україна)» від 19 грудня 2016 року № 71/205 та від 19 грудня 2017 року № 72/190, «Проблема мілітаризації Автономної Республіки Крим та міста Севастополь, Україна, районів Чорного та Азовського морів» від 17 грудня 2018 року, «Ситуація з правами людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополь, Україна» від 22 грудня 2018 року послідовно засуджено тимчасову окупацію з боку рф внаслідок військової агресії частини території України - АР Крим - підтверджено невизнання її анексії.

Крім того, згідно з Постановою Верховної Ради України від 09 грудня 1994 року № 278/94-ВР «Про обласний суд Автономної Республіки Крим» вказаний суд було перейменовано у Верховний суд АР Крим, згідно з Указом Президента України від 20 серпня 2001 року № 642/2001 «Про Мережу та кількісний склад суддів апеляційних судів» на базі Верховного Суду Автономної Республіки Крим було утворено Апеляційний суд АР Крим з кількісним складом суддів 91 особа та адресою розташування: Україна, АР Крим, м. Сімферополь, вул. Павленка, 2, Указом Президента України від 20 травня 2011 року № 591/2011 «Питання мережі місцевих загальних та апеляційних» затверджено мережу апеляційних судів, зокрема Апеляційний суд Автономної Республіки Крим

Вказані резолюції Генеральної Асамблеї ООН, Закон України № 1207-VII, постанови Верховної Ради України та Укази Президента України є нормативно-правовими актами, що становлять частину законодавства України.

Винність ОСОБА_7 в повному обсязі підтверджується сукупністю зібраних доказів, які були досліджені та оцінені судом, а саме:

- копією рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 12.06.2012 року № 185/нс-12 щодо рекомендування обрання безстроково на посаду судді Апеляційного суду АРК (т. 3 а. п. 13, 14);

- копією постанови Верховної Ради України від 21.06.2012 року № 5010-VI про обрання суддів, а саме призначення ОСОБА_7 безстроково на посаду судді апеляційного суду АРК (т. 3 а. п. 12);

- даними відповіді Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю СБУ № 14/5/2-575 від 03 червня 2015 року ОСОБА_7 , станом на 03 червня 2015 року перебуває на території АР Крим (т. 5 а. п. 21);

- даними рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 10 листопада 2015 року № 3009/дп-15, згідно якого за результатами розгляду дисциплінарної справи, відкритої стосовно суддів АР Крим, у тому числі ОСОБА_7 , встановлено, що на підставі указу президента рф від 19 грудня 2014 року № 786 «Про призначення суддів федеральних судів» для здійснення правосуддя від імені рф на території АР Крим ОСОБА_7 , який обіймав посаду судді Апеляційного суду Автономної Республіки Крим, призначений на посаду «судді верховного суду республіки крим російської федерації» (т. 3 а. п. 59-77);

- даними протоколу огляду Інтернет - видань від 07.04.2015 та додатків до нього у виді нормативних актів рф індивідуального характеру про призначення суддів, розміщених на офіційному сайті президента рф. Так, згідно із п/п. «а» п. 2 згаданого указу президента рф від 19 грудня 2014 року № 786 ОСОБА_7 призначений суддею «верховного суду республіки крим» (т. 3 а. п. 121-137);

- даними листа Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 14 лютого 2015 року № 30-2008/15, відповідно до якого ОСОБА_7 , який раніше був обраний на посаду судді відповідно до законодавства України та склав присягу судді, призначено на посаду «судді» одного із незаконно утворених на території АР Крим «судів рф» (т. 5 а. п. 169-178);

- даними рішенням Вищої ради юстиції від 24 грудня 2015 року № 1206/0/15-15, згідно якого за результатами розгляду рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 10 листопада 2015 року № 3009/дп-15 внесено подання про звільнення серед інших суддів АР Крим і судді Апеляційного суду Автономної Республіки Крим ОСОБА_7 за порушення присяги судді (т. 3 а. п. 80-117);

- даними Постанови Верховної Ради України від 19 квітня 2016 року № 1134-VІІІ «Про звільнення судді», згідно якої ОСОБА_7 з посади судді апеляційного суду Автономної Республіки Крим у зв`язку з порушенням присяги судді (т. 3 а. п. 120).

Обставини здійснення ОСОБА_7 «правосуддя» від імені рф на території АР Крим без припинення статусу судді апеляційного суду АР Крим відповідно до законів України упродовж 2014 - 2015 років як «судді» незаконно створеного судового органу окупаційної влади «Апеляційного суду Республіки Крим», а також і після його призначення на посаду «судді» утвореного в системі правосуддя рф «верховного суду республіки крим» підтверджені даними листа Міністерства юстиції України № 2911-0-26-16/12.1 від 21 березня 2016 року та додатків до нього, а також протоколу огляду документів від 02-15 серпня 2016 року у виді судових рішень судових органів окупаційної влади на території АР Крим та протоколу огляду офіційного сайту «верховного суду республіки крим» від 10.05.2017 року, з якого вбачається, що ОСОБА_7 станом на 2017 року був діючим «суддею верховного суду республіки крим» і протягом 2014-2017 років, активно здійснював «правосуддя» на підставі законодавства рф. При цьому під головуванням ОСОБА_7 були ухвалені рішення «верховного суду республіки крим» від 29.01.2015 року, від 28.01.2016 року, від 24.03.2016 року, від 28.04.2016 року, від 21.07.2016 року, від 23.07.2016 року, від 13.10.2016 року, від 12.01.2017 року, від 21.02.2017 року, від 16.05.2017 року, а також рішення «верховного суду республіки крим» від 07.04.2015 року, ухвалене за участі ОСОБА_7 (т. 4 а. п. 1-101).

З даних протоколу огляду Інтернет - видань від 08.04.2015 року та додатків до нього у виді нормативних актів рф, розміщених на офіційних сайтах президента рф та верховного суду рф щодо діяльності судів на території АР Крим, на виконання ст. 9 Закону рф № 6-ФКЗ до створення на території АР Крим судів рф правосуддя від імені рф здійснювали суди, які діяли на день прийняття АР Крим до рф, тобто станом на 21 березня 2014 року. Згідно із федеральним законом рф № 154-ФЗ від 23 червня 2014 року «Про створення судів російської федерації на територіях Республіки Крим і міста федерального значення Севастополя…» та постанови пленуму верховного суду рф № 21 від 23 грудня 2014 року «Про день початку діяльності федеральних судів на територіях республіки крим і міста федерального значення севастополя…» на території АР Крим були створені суди рф, які розпочали свою діяльність з 26 грудня 2014 року (т. 2 а. п. 98-166).

Разом з тим під час досудового розслідування вживалися належні заходи, у тому числі через міжнародно-правові механізми, для отримання належних копій відповідних нормативних документів рф.

Як вбачається з дослідженого під час судового розгляду листа Вищої кваліфікаційної комісії суддів України № 18-2153/15 від 16 лютого 2015 року та Вищої ради юстиції № 112/0/9-15 від 12 січня 2015 року суддя Апеляційного суду АР Крим ОСОБА_7 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України чи Вищої ради юстиції із заявами про переведення до іншого суду на території України чи про звільнення з посади за загальними обставинами не звертався, хоча таку можливість мав, і такі заяви фактично подали у першому випадку - інші 53 судді, більшість з них була реалізована вже станом на 16 лютого 2015 року, а в другому - 33 судді судів АР Крим, у тому числі, у зв`язку із окупацією та припиненням громадянства України (т. 3 а. п. 23-34).

Стосовно громадянства ОСОБА_7 суд приходить до наступних висновків.

Так, відповідно до ст. 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство.

Згідно з положеннями Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-III, який визначає підстави і порядок набуття та припинення громадянства України, законодавство у цій сфері ґрунтується на принципах: єдиного громадянства, якщо громадянин України набув громадянство іншої держави, то у правових відносинах з Україною визнається лише громадянином України; неможливості позбавлення громадянина України громадянства України; визнання права громадянина України на зміну громадянства; збереження громадянства України незалежно від місця проживання (ст. 2). Громадянство України припиняється внаслідок виходу з громадянства України за клопотанням громадянина України та втрати громадянства України внаслідок добровільного набуття повнолітнім громадянином України громадянства іншої держави (ст. ст. 17, 18 та 19). При цьому, вихід з громадянства України допускається, якщо особа набула громадянство іншої держави або отримала документ, виданий уповноваженими органами іншої держави, про те, що громадянин України набуде її громадянство, якщо вийде з громадянства України, а не допускається, якщо особі в Україні повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто. Датою припинення громадянства України у всіх випадках є дата видання відповідного Указу Президента України (ст. ст. 18 та 19). Громадянин України, який подав заяву про вихід з громадянства України або щодо якого оформляється втрата громадянства, до видання Указу Президента України про припинення громадянства України несе всі обов`язки громадянина України (ст. 20).

Згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII (ч. 4 ст. 5), примусове автоматичне набуття громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території, громадянства рф не визнається Україною, і не є підставою для втрати громадянства України.

Як вбачається із протоколу огляду Інтернет - видань від 08.04.2015 року та додатків до нього у виді нормативних актів рф, розміщених на офіційних сайтах президента рф та верховного суду рф щодо діяльності судів на території АР Крим, згідно із правилами ст. 4 Закону рф № 6-ФКЗ з дня прийняття АР Крим до рф, тобто з 21 березня 2014 року, автоматично визнавалося громадянство рф у всіх громадян України, які постійно проживали на території АР Крим, за ними залишалося право протягом одного місяця заявити про своє бажання зберегти громадянство України (т. 2 а. п. 98-166).

Передбачені законодавством рф обмеження на заміщення державних посад особами, що мають громадянство іншої країни, на території АР Крим почали діяти лише після перебігу місяця з дня прийняття АР Крим до рф. На виконання ст. 9 Закону рф № 6-ФКЗ до створення на території АР Крим судів рф правосуддя від імені рф здійснювали суди, які діяли на день прийняття АР Крим до рф, при цьому особи, які займали посади суддів цих судів, продовжували правосуддя до створення і початку діяльності на території АР Крим судів рф за умови наявності у них громадянства рф, таким особам гарантувалося переважне право на заміщення посади судді в утворених судах рф (ч. ч. 2 та 5 ст. 9), які розпочали свою діяльність з 26 грудня 2014 року.

Таким чином, з урахуванням раніше встановлених фактичних обставин, вірним є висновок про те, що ОСОБА_7 , продовжуючи з 21 березня 2014 року «правосуддя» до створення і початку діяльності на території АР Крим «судів рф», та скориставшись переважним правом на заміщення посади судді в утвореному суді рф - «верховного суду республіки крим» фактично отримав за законодавством рф громадянство рф як необхідну умову такої діяльності, тобто з боку рф з 21 березня 2014 року за ним автоматично визнається громадянство рф і він своїм правом протягом одного місяця заявити про своє бажання зберегти громадянство України не скористався. Водночас, навіть за вказаним законодавством рф, залишаючи протягом одного місяця з 21 березня 2014 року можливість зберегти громадянам України на території АР Крим громадянство України та не розповсюджуючи на таких громадян України протягом вказаного місця передбачені законодавством рф обмеження на заміщення державних посад як на осіб, що мають громадянство іншої країни, рф визнавало за громадянами України, а відтак і за ОСОБА_7 протягом періоду з 21 березня по 21 квітня 2014 року не тільки громадянство рф, а й громадянство України, яке була можливість зберегти, хоча і обмежена у часі. В свою чергу законодавство рф визначає підстави набуття та припинення громадянства рф, проте не може вирішувати питання припинення громадянства іншої країни, в тому числі і України.

Отже, ОСОБА_7 по теперішній час залишається громадянином України незалежно від місця його проживання. Примусове автоматичне набуття ним як громадянином України, який проживає на тимчасово окупованій території, громадянства рф не визнається Україною, відтак не може бути підставою для втрати ним громадянства України. Фактичне набуття ОСОБА_7 громадянства рф не впливає на зміст його правових відносин з Україною, за якими він визнається лише громадянином України.

Згідно з дослідженим судом листом Адміністрації Президента України від 28 вересня 2016 року № 03-01/3021, клопотання про вихід ОСОБА_7 з громадянства України на розгляд Комісії при Президентові України з питань громадянства не надходило.

Крім того, під час судового розгляду досліджено копію паспорта громадянина України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_2 , яку було надано Апаратом Верховної Ради України на запит слідчого (т. 3 а. п. 15).

Під час судового засідання встановлено, що внаслідок розпочатої 20 лютого 2014 року збройної агресії рф проти України відбулася воєнна окупація невід`ємної частини України - АР Крим, а в подальшому і незаконна анексія цієї території України, що є формами триваючої підривної діяльності з боку рф проти України на шкоду її суверенітетові та територіальної цілісності. З метою становлення та зміцнення окупаційної влади та недопущення контролю України над цією територією рф утворила на ній, зокрема, федеральні органи судової системи.

Враховуючи наведене суд вважає доведеним, що:

- громадянин України ОСОБА_7 у період окупації АР Крим по день звільнення з посади, тобто з 20 лютого 2014 року по 19 квітня 2016 року формально-юридично мав статус судді Апеляційного суду Автономної Республіки Крим;

- громадянин України ОСОБА_7 , не будучи у встановленому законами України порядку звільненим з посади судді Апеляційного суду Автономної Республіки Крим, упродовж березня - грудня 2014 року як «суддя» незаконно створеного «апеляційного суду республіки крим» здійснював «правосуддя» на окупованій території України від імені іноземної держави - рф, керуючись її матеріальним та процесуальним правом, а з призначенням у грудні 2014 року на посаду «судді верховного суду республіки крим рф», прийняв на себе на окупованій території України повноваження судді іншої держави - рф, яка окупувала та незаконно анексувала цю територію;

- здійснення ОСОБА_7 за таких умов «правосуддя» від імені рф свідчить про порушення ним вимог ст. 65 Конституції України, присяги судді, оскільки забезпечував становлення та зміцнення окупаційної влади рф шляхом утворення та функціонування незаконно створених окупаційних органів судової влади рф на окупованій території України, виконання функцій представника окупаційної судової влади рф з метою недопущення контролю української влади на території АР Крим, а відтак надання ним допомоги рф в проведенні підривної діяльності проти України на шкоду суверенітетові та територіальній цілісності України.

Достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду ОСОБА_7 для усвідомлення ним фактів активної підривної діяльності рф проти України шляхом окупації та подальшої анексії території України в АР Крим доводиться об`єктивними даними про його кваліфікаційний рівень підготовки як судді в галузі права, який дозволяв йому здійснювати тривалий час правосуддя.

Використання ОСОБА_7 під час здійснення такого «правосуддя» від імені рф матеріально-технічної бази Апеляційного суду Автономної Республіки Крим, її власних теоретичних знань і практичних навичок підтверджується даними згаданих вище «судових рішень» окупаційних органів судової влади про організацію та проведення судових засідань в приміщенні відповідного «суду» та використання під час їх ухвалення інтелектуальних здібностей «суддів» (теоретичних знань, правосвідомості та життєвого досвіду).

Вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_7 , як суддя, відтак публічна особа, що наділена правом приймати доленосні рішення від імені держави, а у зв`язку з цим і особливими гарантіями незалежності, мав би розраховувати на те, що і від нього вимагатимуть поважливого ставлення до права. Вибір ОСОБА_7 залишитися проживати на тимчасово окупованій території України, навіть змінити громадянство самі по собі не розглядаються і не можуть розглядатися як підстава для кримінального переслідування. Принциповим є те, що вказана особа у зв`язку з такими рішеннями не склала повноважень судді Держави, яку раніше представляла і здійснювати правосуддя від імені якої на далі відмовилася, а навпаки, саме експлуатуючи цей статус почала здійснювати «правосуддя» від імені держави, яка тим часом окупувала та анексувала частину території України. ОСОБА_7 , маючи громадянські права, може не підтримувати політичний режим країни, в якій проживає, працевлаштуватися на території іншої країни тощо, але він при цьому не отримує права шкодити суверенітетові та територіальної цілісності України чи надавати іноземній державі будь-яку допомогу в проведенні підривної діяльності проти України на шкоду таким цінностям.

З огляду на викладене, розглядаючи кримінальне провадження в межах пред`явленого обвинувачення, відповідно до вимог ст. 337 КПК України, оцінюючи надані сторонами кримінального провадження докази кожен з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до безсумнівного висновку про доведеність винності ОСОБА_7 у державній зраді, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України, а саме: в наданні іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, та кваліфікує його дії за ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Законів № 1183-VII від 08 квітня 2014 року та № 1689-VII від 07 жовтня 2014 року).

Приймаючи рішення про кваліфікацію дій та призначення покарання у вказаній редакції закону суд виходить із того, що вчинений злочин має триваючий характер і не закінчився станом на 31 жовтня 2014 року - дата набрання чинності Законом України № 1689-VII від 07 жовтня 2014 року суд, та при цьому керується положеннями ч. 2 ст. 5 КК України, згідно яких закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання, суд керується вимогами ст. ст. 65-67 КК України і виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Так суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії особливо тяжкого злочину, фактичні обставини справи та характер злочинного діяння.

Також суд, приймає до уваги дані, що характеризують особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, на спеціальних обліках не перебуває

Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, судом не встановлено.

З огляду на викладене, враховуючи суспільну небезпеку скоєного, конкретні обставини справи та характер злочинного діяння, дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, суд вважає, що ОСОБА_7 представляє собою підвищену небезпеку для суспільства, і тому приходить до висновку, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами можливо тільки в умовах ізоляції обвинуваченого від суспільства, та призначає покарання у виді позбавлення волі, в межах, передбачених санкцією частини статті, вважаючи вказане покарання необхідним та достатнім. Враховуючи те, що згідно з положеннями ч. 2 ст. 59 КК України в редакції Закону України від № 1689-VII від 07.10.2014 року) конфіскація майна встановлюється, зокрема, за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу, суд вважає необхідним призначити ОСОБА_7 додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Питання речових доказів підлягає вирішенню на підставі ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 369-371 КПК України, суд, -

ЗАСУДИВ:

Визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Законів № 1183-VII від 08 квітня 2014 року та № 1689-VII від 07 жовтня 2014 року), та призначити йому покарання у виді 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Початок строку відбування покарання відраховувати з моменту затримання ОСОБА_7 в порядку виконання вироку суду.

Заходи забезпечення кримінального провадження - залишити без зміни.

Речові докази після набрання вироком законної сили - залишити в матеріалах справи.

Вирок суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення через Дарницький районний суд м. Києва.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Інформацію про ухвалений вирок, опублікувати у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями статті 297-5 КПК України та на офіційному веб-сайті суду.

Головуючий

Судді