Справа № 314/1715/23
Провадження № 1-кс/314/66/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2024 року м. Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву судді Вільнянського районного суду Запорізької області ОСОБА_3 про самовідвід у кримінальному провадженні №0001648 від 26.10.2022 відносно ОСОБА_4 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вільнянського районного суду Запорізької області перебуває вищезазначене кримінальне провадження.

Суддею ОСОБА_3 подана заява про самовідвід.

Заява про самовідвід обґрунтована наступним.

Суддя зазначає, що у його провадженні знаходиться кримінальна справа за клопотанням про застосування примусових заходів медичного характеру від 10.04.2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001648 від 26.10.2022 відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ознаками кримінального правопорушення за ч.1 ст.263 КК України, де він є головуючим суддею. Наразі рішення по суті справи не ухвалено.

22.11.2023 захисник у судовому засіданні по цій справі повідомила суд про те, що якщо судом не буде здійснено зупинення розгляду справи й інших процесуальних дій які вона вважала правильними, то вона повідомить поліцію про злочин здійснений головуючим суддею, після чого здійснила такий виклик у судовому засіданні 22.11.2023, про що суддею було складено повідомлення у тому числі Генеральному прокурору.

10.01.2024 року Запорізькою обласною прокуратурою складено листа №155-24 з якого вбачається, що зазначене повідомлення яке надійшло з Офісу Генерального прокурора розглянуто , на виконання доручення обласної прокуратури внесено відомості за ч. 1 ст. 376 КК України, наразі досудове розслідування триває, нагляд за додержанням законів під час його проведення здійснюється відповідною групою прокурорів.

Суд, дослідивши матеріали заяви про відвід головуючого судді ОСОБА_3 , дійшов таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За приписами ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом (ст. 26 КПК України).

Вичерпний перелік підстав, за наявності яких суддя безумовно підлягає відводу, визначений ст. ст. 75, 76 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КПК України суддя, слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні: 1) якщо він є заявником, потерпілим, цивільним позивачем, цивільним відповідачем, близьким родичем чи членом сім`ї слідчого, прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, заявника, потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача; 2) якщо він брав участь у цьому провадженні як свідок, експерт, спеціаліст, представник персоналу органу пробації, перекладач, слідчий, прокурор, захисник або представник; 3) якщо він особисто, його близькі родичі чи члени його сім`ї заінтересовані в результатах провадження; 4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості; 5) у випадку порушення встановленого частиною третьою статті 35 цього Кодексу порядку визначення слідчого судді, судді для розгляду справи.

Стаття 6 Європейської конвенції з прав людини § 1 вимагає, аби кожен суд, до якого вона застосовується, був «безстороннім». Зазвичай безсторонність визначається як відсутність упередження або наперед складеної думки і може оцінюватись у різний спосіб (Kyprianou проти Кіпру [ВП], § 118; Micallef проти Мальти [ВП], § 93).

Суд розрізняє:

i. суб`єктивний підхід, тобто спробу встановити переконання або особистий інтерес

певного судді у даній справі;

ii. об`єктивний підхід, тобто встановити, чи суддя надав достатні гарантії, які виключали б будь-які правомірні сумніви з цього приводу (Kyprianou проти Кіпру [ВП], § 118; Piersack проти Бельгії, § 30; Grieves проти Сполученого Королівства [ВП], § 69, Моріс проти Франції [ВП], § 73).

Межа між цими двома поняттями не є герметичною, оскільки не лише сама поведінка судді може, з точки зору зовнішнього спостерігача, породити об`єктивно виправдні сумніви у його неупередженості (об`єктивний підхід), але й може свідчити про його особисте переконання (суб`єктивний підхід). Тому застосування одного з цих критеріїв, або ж обох, залежатиме від конкретних обставин, пов`язаних із спірною поведінкою (Kyprianou проти Кіпру [ВП], §§ 119 і 121).

Об`єктивна оцінка стосується переважно ієрархічних чи інших зв`язків між суддею і іншими учасниками провадження, які можуть об`єктивно обґрунтувати сумніви в неупередженості суду і, відповідно, не відповідають нормам Конвенції стосовно об`єктивної безсторонності (Micallef проти Мальти [ВП], § 97). Тому у кожному подібному випадку необхідно вирішити, чи характер і ступінь даних зв`язків є такими, що засвідчують недостатню неупередженість з боку суду (Pullar проти Сполученого Королівства, § 38).

У цьому випадку навіть зовнішня видимість може бути важливою. Вона полягає у довірі, котру в демократичному суспільстві суди мають викликати під час судового розгляду, в тому числі й у підсудних. Тому кожен суддя, в неупередженості якого є правомірні сумніви, має заявити самовідвід (Castillo Algar проти Іспанії, § 45).

Слід вказувати також міркування матеріального характеру (Piersack проти Бельгії, § 30 d)). Існування національної процедури, покликаної гарантувати неупередженість, а саме, правила стосовно відводу і самовідводу суддів, є необхідною складовою. Такі правила засвідчують намагання національного законодавця усунути будь-які правомірні сумніви в неупередженості судді і відповідного суду, а також є спробою забезпечити безсторонність, усунувши таким чином причину занепокоєння. Окрім гарантування відсутності дійсно заангажованого підходу, вони мають на меті усунути будь-яку видимість упередженості і, відповідно, зміцнити довіру, яку в демократичному суспільстві суди мають викликати у громадськості (Micallef проти Мальти [ВП], § 99; Meћnariж проти Хорватії, § 27; Harabin проти Словаччини, § 132).

Суд братиме до уваги такі правила, вирішуючи, чи суд є неупередженим, і, зокрема, чи сумніви заявника можуть вважатись об`єктивно виправданими (Pfeifer і Plankl проти Австрії, § 6; Oberschlick проти Австрії (№ 1), § 50; Pescador Valero проти Іспанії, §§ 24-29). Таким чином, від заявників очікується використання тих правил, які існують у відповідному національному законодавстві (Zahiroviж проти Хорватії, §§ 31-37). З іншого боку, нездатність національних судів розглядати скаргу на відсутність неупередженості, яка відразу не здається очевидно позбавленою сутності, може викликати порушення статті 6§1 Конвенці з урахуванням довіри, яку суди повинні вселяти в тих, хто підпадає під їх юрисдикцію (Remli проти Франції, § 48)

Суд, враховує обставину того, що матеріали кримінального провадження перебувають на розгляді в суді з 25.04.2023.

Матеріали кримінального провадження містять неодноразові заяви про відвід головуючого судді.

Суд зауважує, що процесуальні дії учасників, на які головуючий суддя посилається в заяві про самовідвід та наслідки таких дій, не можуть створювати ознаки об`єктивних критеріїв неупередженості суду в контексті ст.6 Європейської конвенції з прав людини.

Судове провадження, відносно забезпечення реалізації гарантій справедливого судового за ст.6 Європейської конвенції з прав людини, на переконання суду, не може переходити в такий стан, де процесуальні дії сторони кримінального провадження призводять до зміни складу суду.

Застосування іншого, могло б свідчити про наявність процесуальної можливості у учасників процесу вчиняти відповідні дії, навіть якщо вони містять ознаки зловживання процесуальними правами, які призводять до зміни складу суду, що на переконання суду є неприпустимим.

Керуючись ст. 75, 80, 372 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви про самовідвід головуючого судді ОСОБА_3 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1

18.01.2024