Номер провадження: 11-кп/813/2236/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні виділені матеріали в об`єднаних обвинувальних актах по кримінальним провадженням №0001109 від 30.07.2021 року та №0000182 від 05.02.2021 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 14.09.2023 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням розміру застави, щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Білгород-Дністровський, Одеської області, болгарина за національністю, громадянина України, одруженого, маючого неповнолітніх дітей ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , маючого вищу освіту, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.15, ч.4 ст.190, ч.5 ст.27 ч.3 ст.358, ч.4 ст.358, ч.3 ст.15, ч.4 ст.190 КК України,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця Одеської області, см. Котовськ (Подільськ), українця, громадянина України, маючого базову середню освіту, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

обвинувачених у вчиненні злочинів передбачених ч.5 ст.27, ч.ч.3, 4 ст.358, ч.3 ст.15, ч.4 ст.190 КК України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , громадянина України, з неповною вищою освітою, працюючого директором ТОВ «Кавітад», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_5 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.27 ч.3 ст.28, ч.3 ст.358, ч.3 ст.27, ч.3 ст.28, ч.4 ст.358, ч.3 ст.27, ч.4 ст.190, ч.3 ст.27 ч. 3 ст.15, ч.4 ст.190 КК України,

встановив:

Приморським районним судом м. Одеси розглядаються обвинувальні акти в об`єднаних кримінальних провадженнях, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001109 від 30.07.2021 року та №0000182 від 05.02.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.15, ч.4 ст.190, ч.5 ст.27 ч.3 ст.358, ч.4 ст.358, ч.3 ст.15, ч.4 ст.190 КК України; ОСОБА_8 у вчиненні злочинів передбачених ч. 5 ст. 27, ч. ч. 3, 4 ст. 358, ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України та ОСОБА_9 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 28, ч.3 ст.358, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч.4 ст.358, ч.3 ст.27, ч.4 ст.190, ч.3 ст.27 ч. 3 ст.15, ч.4 ст.190 КК України.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14.09.2023 року, відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 , задоволено клопотання прокурора та в порядку ст.331 КПК України продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , строком до 11.11.2023 року, із визначенням розміру застави.

Не погоджуючись з ухвалою судузахисник подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту. Захисник посилається на те, що ризики, на які посилається прокурор та суд зі спливом часу зменшилися, а матеріальний збиток завданий потерпілій стороні відсутній, обвинувачений співпрацював зі слідством, що надало органу досудового розслідування викрити інших осіб причетних до вчинення злочину. Прокурор та місцевий суд не обґрунтовують непомірний розмір застави, застосований до обвинуваченого, який перебуває під вартою з 2021 року у зв`язку із неможливістю внесення визначеної застави.

Захисник в апеляційній скарзі просив здійснювати судовий розгляд за участі обвинуваченого ОСОБА_7 . Суд забезпечив право обвинуваченого на участь в судовому засіданні шляхом направлення до установи виконання покарань ухвали про здійснення дистанційного провадження. Однак, у судовому засіданні неможливо було встановити відео зв`язок із установою виконання покарань, а захисник ОСОБА_6 не заперечував проти здійснення розгляду за відсутності обвинуваченого.

Прокурор, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи до апеляційного суду не з`явився, клопотань про відкладення судового розгляду не заявляв.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України (далі - КПК) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Колегія суддів вважає, що в умовах воєнного стану відсутня нагальна потреба очікувати на волевиявлення учасників судового розгляду бажання на прибуття до суду, оскільки це може становити загрозу для вказаних осіб.

За наведених обставин, враховуючи положення ч.4 ст.422-1 КПК, апеляційний розгляд проведено за відсутності прокурора.

Заслухавши суддю-доповідача; захисника ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити; вивчивши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 14.09.2023 року щодо обвинуваченого ОСОБА_9 не оскаржується, а тому судом зазначена ухвала переглядається лише в межах апеляційної скарги стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 .

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Мотивуючи своє рішення відносно ОСОБА_7 суд першої інстанції послався на продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, оскільки обвинувачений може вдатися до спроб переховуватися від суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності, а також може впливати на потерпілого та свідків, які судом ще не допитані. Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, які б були перешкодою для продовження відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою судом не встановлено. Також суд зазначив, що застава в межах, визначених п.2 ч.5 ст.182 КПК не здатна забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, а тому визначив розмір застави у розмірі, який значно перевищує визначений процесуальним законом розмір

Колегія суддів вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому районний суд виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК та в цілому дотримався вимог закону, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, з огляду на те, що раніше існуючі та доведені ризики не знизились і не відпали, оскільки обвинувачений не може не розуміти тяжкість злочинів, в яких обвинувачується, за один з яких (ч.3 ст.15 ч.4 ст.190 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі до 8 років.

Наведені обставини, на думку апеляційного суду, в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченої від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

Рішенням ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії» визначено: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, характер вчинення кримінальних правопорушень, в тому числі і дані про особу обвинуваченого, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що останній може здійснити спробу переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

Апеляційний суд вважає, що в даному кримінальному провадженні існує реальний ризик можливого ухилення обвинуваченого від суду.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на свідків та потерпілого в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими та свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

Колегія суддів визнає неспроможними доводи сторони захисту щодо відсутності ризику незаконного впливу обвинуваченого на свідків та потерпілого у кримінальному провадженні, оскільки покази тих осіб, які ще не допитані судом, або в повторному допиті яких може виникнути необхідність, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого судового розгляду. Перебуваючи на свободі, обвинувачений, як самостійно так і через інших осіб, може здійснювати незаконний вплив на даних осіб схиляючи їх до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Колегія суддів також звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вони мають реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинувачених кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку суд має зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування до обвинуваченої запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як місцевим судом, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованого останньому злочинів, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу на більш м`який, з великою ймовірністю, не зможе запобігти ризику можливого переховування обвинуваченого від суду та вплив на свідків та потерпілого, які не допитані судом на даний час, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, що в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.

Доводи сторони захисту про те, що обвинувачений має міцні соціальні зв`язки з посиланням на те, що він одружений, має малолітніх дітей та мати на утриманні, колегія суддів визнає непереконливими, оскільки вказані обставини не спростовують наявності ризику можливого переховування обвинуваченого від суду.

Оскільки доводи сторони захисту про відсутність підстав для продовження строку тримання обвинуваченого під вартою не знайшли свого підтвердження, апеляційний суд не знаходить підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Разом з цим, апеляційним судом встановлені обставини, які відповідно до положень п.2 ч.3 ст.407 КПК, тягнуть за собою скасування ухвали суду та прийняття апеляційним судом нової ухвали.

Обвинувачений ОСОБА_7 з 2021 року утримується під вартою. З моменту надходження обвинувального акта до суду строк тримання під вартою неодноразово продовжувався, з одночасним визначенням застави понад 7000000 гривень.

Разом з цим, на думку колегії суддів, з урахуванням тривалого тримання обвинуваченого під вартою зменшуються ризики, а тому суд має зробити висновки в частині визначеного розміру застави, який з урахуванням неможливості її внесення обвинуваченим, фактично свідчить про недотримання судом вимог ч.5 ст.182 КПК, оскільки такий розмір застави для обвинуваченого слід вважати непомірним.

Відповідно до приписів ч.5 ст.182 КПК, розмір застави визначається у таких межах:

1)щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні нетяжкого злочину, - від одного до двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2)щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3)щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Таким чином, процесуальним законом визначено, що до особи, яка обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину може бути застосовано розмір застави виключно в межах від двадцати до вісімдесяти прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У рішенні «Мангурас проти Іспанії» від 20 листопада 2010 року ЄСПЛ зазначив, що гарантії, передбачені п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), покликані забезпечити не компенсацію втрат, а зокрема явку обвинуваченого на судове засідання. Таким чином сума (застави) повинна бути оцінена враховуючи самого обвинуваченого, його активи та його взаємовідносини в професійному середовищі, яке сформувало обставини для такої діяльності, з метою забезпечення ефективності даного заходу, іншими словами, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості), при якому перспектива втрати застави, у випадку відсутності на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб унеможливити перешкоджання особою встановленню істини у кримінальному провадженні. При цьому має бути враховано наявність грошових засобів у обвинуваченого.

Водночас, із структури статті 5 Конвенції, в цілому, та її пункту 3, зокрема, випливає, що застава може вимагатись лише до тих пір, поки існують причини, що виправдовують затримання (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Musuc v. Moldova» від 06 листопада 2007 року, заява №42440/06, та § 139 рішення ЄСПЛ в справі «Олександр Макаров проти Росії» від 12 квітня 2009 року, заява №15217/07). Влада повинна бути уважною у встановленні відповідної застави, як і у вирішенні питання про необхідність продовження ув`язнення обвинуваченого.

Отже, з одного боку, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала б підозрюваного від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншого не має бути таким, щоб через очевидну неможливість виконання умов цього запобіжного заходу це фактично призвело б до подальшого його ув`язнення, яке в останньому випадку перетворилося б на безальтернативне.

Апеляційним судом встановлено, що місцевим судом, із спливом часу, не було враховано майновий стан обвинуваченого, та в порушення ст. 182 КПК України, в котрий раз визначено занадто великий розмір застави, який можна розцінювати як непомірний, а обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою фактично перетворився на безальтернативний.

Така позиція апеляційного суду також узгоджується з висновками викладеними в 2-ому реченні п. 31 рішення ЄСПЛ «Істоміна проти України» від 13.01.2022 року, відповідно до якого: хоча національне законодавство дозволяло суду у «виключних випадках» встановлювати більші розміри застави (п. 19), таке рішення мало передбачати ретельний аналіз обставин справи для обґрунтування її «виключного» характеру.

Апеляційний суд констатує, що ухвала суду в частині визначення розміру застави, яка перевищує розмір 300 прожиткових мінімумів доходів громадян, будь-якими аргументами не обґрунтована.

Так, незважаючи на відсутність доказів сторони обвинувачення щодо майнового стану обвинуваченого, а також доведеності прокурором існування виключних обставин, які б слугували підставами для визначення розміру застави у розмірі, який значно перевищує визначений процесуальним законом, місцевим судом фактично не було враховано майновий стан обвинуваченого, а також наявність у нього дружини, малолітніх дітей, наявність постійного місця проживання на території м. Одеси.

За таких обставин, враховуючи досить тривале утримання обвинуваченого під вартою та непомірного розміру визначеної застави для нього, колегія суддів визнає слушними доводи сторони захисту в частині необґрунтованого визначення розміру застави, що слугує підставою для скасування ухвали суду, з постановленням апеляційним судом нової ухвали.

Скасовуючи ухвалу суду та постановляючи нове рішення за результатами розгляду клопотання прокурора, при визначенні розміру альтернативного запобіжного заходу у виді застави, апеляційний суд керується вимогами ч.4, ч.5 ст.182 КПК.

Апеляційний суд вважає, що розмір застави повинен відповідати тяжкості кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , та тим ступенем довіри щодо належної процесуальної поведінки останнього.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає за необхідне визначити розмір застави в максимальних межах п.3 ч.5 ст.182 КПК, який буде стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню.

Відповідно до ч.3 ст.183 КПК слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. В ухвалі слідчого судді, суду зазначаються, які обов`язки з передбачених статтею 194 цього Кодексу будуть покладені на підозрюваного, обвинуваченого у разі внесення застави, наслідки їх невиконання, обґрунтовується обраний розмір застави, а також можливість її застосування, якщо таке рішення прийнято у кримінальному провадженні, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Колегією суддів встановлено, що дане кримінальне провадження перебуває на розгляді місцевого суду з 2021 року, а обвинувачений ОСОБА_7 протягом цього часу утримується під вартою.

В той же час, з матеріалів судової справи вбачається, що відносно одного з обвинувачених - ОСОБА_8 , у цьому ж кримінальному провадженні, застосований менш суворий запобіжний захід. Прокурором не надано раціонального пояснення стосовно можливості застосування до вказаного обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, на відміну від обвинуваченого ОСОБА_7 .

З пояснень сторони захисту вбачається, що не зважаючи на тривалий розгляд кримінального провадження місцевим судом - з 2021 року, суд досі досліджує письмові докази у кримінальному провадженні, а потерпілий, обвинувачені та свідки ще не допитувались. Таким чином, слід констатувати, що судовий розгляд даного кримінального провадження ще триває, а його завершення, з урахуванням динаміки розгляду, вочевидь може затягнутися ще на тривалий час з причин, які не залежать від обвинуваченого.

Вказані обставини, свідчать про те, що при продовженні строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням дуже великого розміру застави обвинуваченому, місцевий суд не врахував тривалість його перебування під вартою та стадію судового розгляду кримінального провадження, який навіть з врахуванням його складності, вочевидь затягується.

На переконання колегії суддів, встановлені обставини, а також те, що стадія судового розгляду ще триватиме досить довго, свідчать про необхідність перегляду рішення щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу в меншому розмірі.

У рішенні «Макаренко проти України» ЄСПЛ зазначив, що заявник тримався під вартою один рік та дванадцять днів. Обираючи та продовжуючи такий запобіжний захід, українські суди здебільшого ґрунтувались на таких міркуваннях: серйозність висунутих проти нього обвинувачень та існування небезпеки його переховування від слідства або перешкоджання слідству шляхом, зокрема, фальсифікації доказів або тиску на свідків.

Водночас ЄСПЛ приділяє увагу питанню визначення розміру застави, яка за своїм характером не буде надмірною та зможе забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

З огляду на вищезазначені обставини, ухвала місцевого суду не відповідає вимогам закону та підлягає скасуванню, з прийняттям апеляційним судом нової ухвали.

Враховуючи наведені обставини, апеляційний суд вважає за необхідне визначити розмір застави, передбачений ч.5 ст.182 КПК, який буде відповідним і достатнім у даному кримінальному провадженні, а також є достатнім і прийнятним з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати судовому розгляду.

На думку апеляційного суду, розмір застави в межах п.3 ч.5 ст.182 КПК, буде достатнім для забезпечення виконання обвинуваченою покладених на неї процесуальних обов`язків та не буде непомірним для обвинуваченої, членів її сім`ї та близьких родичів.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу районного суду, суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

З огляду на зазначені вище обставини, апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, оскільки ухвала суду в частині розміру застави не відповідає вимогам закону, а ухвала суду підлягає скасуванню, з постановленням апеляційним судом нової ухвали.

Крім того, враховуючи те, що обвинувачений досить тривалий час перебуває під вартою, а судовий розгляд кримінального провадження ще не завершений, апеляційний суд вважає за необхідне звернути особливу увагу суду першої інстанції на положення ст.8 Конституції України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналіз практики Європейського суду щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Суд роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Відповідно до п. 70 рішення ЄСПЛ «Меріт проти України» (Заява № 66561/01). Суд нагадує, що у кримінальних справах перебіг «розумного строку», про який ідеться в п. 1 ст. 6 Конвенції, починається з моменту, коли особу «обвинувачено»; це може трапитися до того, як справа надійшла до суду першої інстанції (див., наприклад, згадуване рішення у справі «Девеєр проти Бельгії», с. 22, п. 42), тобто з дня арешту, дати, коли особу, про яку йдеться, було офіційно повідомлено, що його буде обвинувачено, чи з дати, коли розпочалося досудове слідство (див. рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoff v. Germany) від 27 червня 1968 року, серія A, № 7, с. 26-27, п. 19; рішення у справі «Ноймайстер проти Австрії» (Neumeister v. Austria) , ухвалене того самого дня, серія A, № 8, с.41, п. 18, та рішення у справі «Рінґайзен проти Австрії» (Ringeisen v. Austria), від 16 липня 1971 року, серія A, № 13, с. 45, п. 110).

У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

З огляду на положення ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК, апеляційний суд вважає існуючу тривалість розгляду даного кримінального провадження такою, що у разі невжиття місцевим судом заходів для забезпечення розумного строку розгляду кримінального провадження, може потягти за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 14.09.2023 року, якою ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням розміру застави - скасувати в частині продовження строку дії запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_7 .

Постановити в цій частині нову ухвалу, якою продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, строком до 11.11.2023 року.

Визначити обвинуваченому ОСОБА_7 розмір застави, як запобіжного заходу достатнього для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України, в розмірі 300 (трьохсот) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у сумі 805200 (вісімсот п`ять тисяч двісті) грн.

Обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу на депозитний рахунок для зарахування заставних сум (отримувач: Одеський апеляційний суд; Код ЄДРПОУ отримувача 42268321; Код банку отримувача (МФО) 820172; розрахунковий рахунок UA1086720; Банк отримувача: ДКСУ м. Київ; Призначення платежу: Згідно ухвали Одеського апеляційного суду від 02.10.2023 року; Заставна сума за ОСОБА_7 (номер провадження №11-кп/813/2236/23; судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ).

Обвинувачений ОСОБА_7 звільняється з-під варти після внесення застави.

У разі внесення застави зобов`язати обвинуваченого після звільнення з-під варти прибувати за кожною вимогою до суду протягом дії запобіжного заходу у виді застави.

У разі внесення застави покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 обов`язки, передбачені п.п. 1, 2, 3, 8 ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: 1) прибувати за кожною вимогою до прокурора або суду; 2) не відлучатися із населеного пункту, в якому вона зареєстрований та/або проживає без дозволу суду; 3) повідомляти прокурора та суд про зміну свого місця проживання та місця роботи, контактних номерів мобільного телефону; 4) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну.

Роз`яснити обвинуваченому наслідки невиконання вказаних обов`язків, а саме: у разі, якщо обвинувачений, будучи належним чином повідомленим, не з`явиться до прокурора, суду, без поважних причин та не повідомить про причини своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

У разі звернення застави в дохід держави, суд вирішує питання про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді застави у більшому розмірі або іншого більш суворого запобіжного заходу.

Строк дії ухвали апеляційного суду становить до 11.11.2023 року.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання вимог ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК України, щодо розумності строку розгляду кримінального провадження.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4