У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 листопада 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0001844 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 липня 2023 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, громадянина України, не працюючого, з професійно-технічною освітою, неодруженого, не маючого на утриманні неповнолітніх дітей, зі слів зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України,

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7

обвинувачений ОСОБА_6

захисник ОСОБА_5

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду першої інстанції скасувати. Призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років з конфіскацією майна.

На підставі ст. 70 ч. 4 КК України шляхом часткового складання призначених покарань за цим вироком та вироком Ленінського районного суду міста Миколаєва від 27.06.2022 (справа №489/1724/22) остаточно до відбуття ОСОБА_6 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років з конфіскацією майна.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з часу початку строку відбування покарання за вироком Ленінського районного суду міста Миколаєва від 27.06.2022 у справі №489/1724/22 - з 28.07.2022.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_6 у строк покарання час попереднього ув`язнення у даній справі з 23.05.2019 до 10.08.2020 включно, а також з 26.11.2021 до 27.07.2022 включно, з розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі. Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Вказує, що суд, перелічивши наявні у кримінальному провадженні докази та виклавши покази обвинуваченого, потерпілої, свідків, без належної оцінки та відповідного аналізу зробив висновок про наявність у діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України.

Вважає недопустимим доказом протокол огляду предмету від 23.05.2019р. згідно якого було оглянуто золото каблучку з камінням, загальною вагою 1,4г., яку добровільно видала ОСОБА_8 , оскільки не з`ясовано де саме потерпіла взяла каблучку, чи добровільно видала її, чи писала заяву про видачу добровільно чи під примусом, хто був присутній при протоколі огляду 23.05.2019р., чи не було здійснено психологічний вплив та фізичний вплив на ОСОБА_8 . Не зрозумілим для сторони захисту є питання яким чином під час проведення процесуальної дії була присутня потерпіла ОСОБА_9 , чому з потерпілою не було проведено впізнання речі. В матеріалах справи відсутні будь які докази того, що у потерпілої взагалі були ювелірні вироби і відкритим є питання, чому суд прийшов до висновку, що вилучена каблучка належить потерпілій, оскільки в матеріалах справи належних та допустимих доказів даного факту не має.

Зазначає, що як доказ був взятий протокол затримання від 23.05.2019р. згідно якого в ході обшуку затриманого ОСОБА_6 із лівого кармана штанів в яких був одягнутий останній було виявлено та вилучено ніж. ОСОБА_6 при затриманні надав пояснення, що даний ніж йому поклали працівники карного розшуку та немає жодного доказу, що даним ножем були нанесені будь які тілесні ушкодження. На думку захисника, є також недопустимим доказом оголошені в судовому засіданні покази потерпілої, оскільки вони порушують право на захист обвинуваченого та принцип безпосередності надання показів суду.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що 23.05.2019 близько 01:10 год. (точного часу не встановлено) ОСОБА_6 , знаходячись між будинками № 96 та № 98 по вул. Космонавтів у м. Миколаєві, будучи особою, яка раніше вчинила розбій, погрожуючи предметом, схожим на ніж, тобто погрожуючи застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілої, діючи з корисливих мотивів, вчинив розбійний напад на потерпілу ОСОБА_10 та незаконно заволодів її майном, а саме: двома золотими каблучками, з якими залишив місце скоєння кримінального правопорушення.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч.2 ст.187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений особою, яка раніше вчинила розбій.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку доводів апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_6 дотримано.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів, засобами, передбаченими цим кодексом. Обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, тобто винуватості обвинуваченого, форми вини, мотиву і мети вчинення кримінального правопорушення, виду і розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у відповідності до положень ч.1 ст.92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим кодексом випадках, на потерпілого.

Згідно вимог ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Статтею 85 КПК України визначено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на позицію, Європейського суду з прав людини, який неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

В судовому засіданні суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у пред`явленому обвинуваченні не визнав, заперечивши факт вчинення інкримінованого кримінального правопорушення.

Позиція обвинуваченого ОСОБА_6 , щодо його непричетності до вчинення нападу з метою заволодіння майном потерпілої ОСОБА_10 спростовується показами самої потерпілої ОСОБА_10 , які були надані в судовому засіданні 06.11.2019, в якому брали участь також обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_5 , та котрі скористалися своїм право на допит потерпілої, задавши їй відповідні запитання. Так ОСОБА_10 , суду показала, що 22.05.2019 у вечірній час святкувала свій день народження разом з подругою ОСОБА_11 на АДРЕСА_2 та вживали спиртні напої (пиво), куди приєдналися також обвинувачений ОСОБА_12 з друзями, який пив «Sambucu». Від вжитого алкоголю вона перебувала в стані середнього ступеня сп`яніння, але повністю розуміла та усвідомлювала навколишню обстановку та дії оточуючих. Після завершення святкування вона викликала таксі, щоб їхати додому. Коли сідала в таксі, то обвинувачений ОСОБА_12 також сів на переднє пасажирське сидіння, щоб поїхати з нею, на що вона погодилася. Дорогою в таксі вони між собою не спілкувалися, вона сиділа позаду. Коли приїхали до місця свого проживання по вул. Космонавтів, то вийшли вдвох з обвинуваченим, який запропонував її провести та купити квіти. Спочатку вона погодилася, але потім відмовилася. Близько 01.00 години 23.05.2019 вони знаходилися між будинками по вул. Космонавтів біля місця її проживання, де обвинувачений дістав ножа та, приставивши його до шиї, став погрожувати, затягнув до кущів, після чого вчинив зґвалтування. Після завершення зґвалтування ОСОБА_13 зняв у неї з руки дві золоті каблучки, при цьому вона не опиралася, оскільки в останнього був ніж, яким він погрожував їй, і вона боялася за своє життя та здоров`я. Коли обвинувачений пішов з викраденими каблучками, то вона звернулася до поліції. Там слідчий показав їй спочатку одне фото, а потім інше, на якому вона впізнала ОСОБА_13 . Через деякий час поліцейські затримали ОСОБА_13 та привезли його до поліції, після чого з було проведене впізнання з її участю, в ході якого вона впізнала ОСОБА_14 , як особу, яка вчинила її зґвалтування та напад, в ході якого викрала її каблучки. Також до поліції прийшла дівчина ОСОБА_13 , яка принесла одну з викрадених останнім у неї каблучок, пояснивши, що знайшла її за місцем свого з ОСОБА_13 проживання, та видала поліцейським. В подальшому поліцейські передали вказану каблучку їй. Коли обвинувачений погрожував їй ножем, то в неї на шиї утворилося тілесне ушкодження від ножа.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні показав, що у травні 2019 року працював таксистом та 23.05.2019 року до 01.00 години приїхав за викликом на вул. Енгельса (Вінграновського) м. Миколаєва, де знаходилися потерпіла з подругою та обвинувачений з друзями. Потерпіла попросила відвезти її за місцем проживання по АДРЕСА_3 . Вона сіла на заднє пасажирське сидіння, а обвинувачений за її згодою також сів в авто, на переднє пасажирське сидіння. Дорогою вони між собою не розмовляли, дівчина розмовляла по телефону. Вони обидва мали ознаки алкогольного сп`яніння, але поводилися адекватно, були у повній свідомості. По приїзду за вказаною адресою, дівчина розрахувалася за таксі і вийшла, обвинувачений також вийшов за нею, вони вдвох пішли в бік будинку.

Покази потерпілої та свідка є послідовними, логічними щодо дати, місця та обставин вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, а також письмових доказах, які містяться в матеріалах справи.

Доводи захисника щодо невідповідності вироку суду першої інстанції фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на матеріалах справи та зводяться до формальної незгоди з висновками суду щодо оцінки доказів, які були досліджені судом та наведені у вироку.

Апеляційний суд критично відноситься до тверджень захисника про недопустимість доказу, а саме оголошені в судовому засіданні покази потерпілої, оскільки вони порушують право на захист обвинуваченого та принцип безпосередності надання показів суду.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження потерпіла ОСОБА_10 на неодноразові виклики в судові засідання не з`являлася, на час слухання справи у суді першої інстанції, вона перебувала за межами України, не могла прибути до суду для дачі показань та надіслала до суду ряд письмових заяв про те, що знаходиться в Польщі, що підтверджується також світлокопією її паспорта про залишення території України 10.11.2021, а також просила дослідити раніше надані нею показання, тому зазначені обставини унеможливлювали явку потерпілої ОСОБА_10 до суду для дачі показань.

У зв`язку з цим, судом першої інстанції за клопотанням прокурора у судовому засіданні 09.11.2022 було постановлено ухвалу про дослідження в судовому засіданні показань потерпілої ОСОБА_10 , наданих нею особисто безпосередньо суду в судовому засіданні 06.11.2019, на якому вона була присутня та був здійснений її допит, на якому також були присутні як сторона обвинувачення, так і сторона захисту (обвинувачений та захисник), які скористалися своїм правом на допит потерпілої.

Вказана позиція суду узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 02.02.2022 у справі 127/19452/16-к, згідно з якими «однією з загальних засад кримінального провадження є безпосередність дослідження показань (п. 16 ч. 1 ст. 7 КПК України). Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених КПК України. Сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом (ст. 23 КПК України). Принцип безпосередності дослідження доказів спрямований передусім на забезпечення права сторін на перехресний допит особи, яка дає показання, що дає стороні можливість з`ясувати всі обставини, які вона вважає важливими для вирішення справи, уточнити показання свідка та поставити під сумнів ті чи інші повідомлення особи або її репутацію. Щодо сторони захисту, то це право забезпечується також і пунктом «d» частини 3 статті 6 Конвенції, щодо якого Європейський суд з прав людини зазначав, що до того, як визнати особу винуватою, усі докази проти неї мають зазвичай бути представлені в її присутності під час публічного розгляду з метою надати можливість для спростування. Виключення з цього принципу є можливими, але не можуть порушувати права захисту, які, як правило, вимагають, щоб обвинуваченому була надана адекватна та відповідна можливість викликати та допитати свідка проти нього, або коли свідок надає показання, або на наступних етапах провадження. Однак, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що засаді безпосередності, як і будь-якій іншій загальній засаді, притаманна певна гнучкість при застосуванні в конкретних обставинах, що кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 19 листопада 2019 року у справі № 750/5745/15-к (провадження № 51-10195 км 18). Таким чином, положення ч. 4 ст. 95 КПК України, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, не може тлумачитися як безумовна заборона використання показань, які особа давала перед іншим складом суду у тій же справі. Стаття 225 КПК України передбачає в певних випадках можливість судового допиту особи під час досудового розслідування, і такі показання є допустимими за умови дотримання порядку, передбаченого вказаною нормою права. Найбільш істотними складовими цього порядку є здійснення допиту перед суддею в судовому засіданні, участь сторін та дотримання правил допиту, передбачених для судового розгляду. На відміну від допиту в порядку ст. 225 КПК України, яка допускає допит за відсутності однієї зі сторін, допит під час судового розгляду справи по суті відбувається за обов`язкової участі сторін. Такий допит надає сторонам, зокрема, стороні захисту, можливість провести його більш ефективно, оскільки на цей час сторонам вже відомі елементи пред`явленого обвинувачення та докази отримані під час досудового розслідування. З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що показання, які особа надавала під час минулого судового розгляду, не можуть вважатися недопустимими доказами лише на тій підставі, що неможливо було забезпечити явку такої особи під час іншого судового розгляду».

Також є голослівними та необґрунтованими доводи захисника про відсутність будь яких доказів того, що у потерпілої взагалі були ювелірні вироби і, чому суд прийшов до висновку, що вилучена каблучка належить потерпілій.

В судовому засіданні суду першої інстанції, не було встановлено будь-яких причин для обмови потерпілою обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, оскільки до вказаних подій остання не була знайома та не підтримувала жодних відносин, в тому числі неприязних, з обвинуваченим. Покази потерпіла надавала під присягою та будучи попередженою про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань.

Твердження захисника про те, що ОСОБА_6 при затриманні надав пояснення, що ніж йому поклали працівники карного розшуку та немає жодного доказу, що даним ножем були нанесені будь які тілесні ушкодження, колегія суддів вважає надуманими. Такі покази обвинуваченого спростовуються даними висновку судово-медичної експертизи №395 від 18.06.2019р., які узгоджуються з показаннями потерпілої ОСОБА_10 про те, що в ході заволодіння належними їй каблучками обвинувачений ОСОБА_6 погрожував їй застосуванням ножа, тобто насильством, небезпечним для життя та здоров`я, приставивши його до шиї та заподіявши тілесні ушкодження. Відповідно до висновку експерта № 395 від 18.06.2019, у ОСОБА_10 мають місце тілесні ушкодження у вигляді двох саден лінійної форми на лівій боковій поверхні шиї, які утворилися внаслідок двох дій тупого твердого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею біля 6-12 годин до часу огляду (23.05.2019 відповідно до протоколу освідування) і за ступенем тяжкості кожна з них відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень. Можливе взаєморозташування ОСОБА_10 та нападника під час спричинення тілесних ушкоджень обличчям до обличчя.

Покази потерпілої ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_15 , на думку апеляційного суду, є правдивими, об`єктивно відображають обставини справи, підтверджуються іншими доказами, дослідженими судом. Упереджено до обвинуваченого вони не відносяться та не вбачають підстав оговорювати обвинуваченого.

Аналізуючи матеріали кримінального провадження, апеляційний суд встановив, що вина обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, доводиться також іншими належними, допустимими доказами, які були предметом детального дослідження судом першої інстанції та лягли в основу оскаржуваного вироку, це зокрема: протокол прийняття заяви ОСОБА_10 про вчинене кримінальне правопорушення від 23.05.2023., протокол огляду місця події від 23.05.2019, план-схеми та таблиці зображень до нього, протоколи огляду місця події від 23.05.2019 та фототаблиць до них, заява ОСОБА_10 від 24.05.2019 та протоколу огляду предмета від 24.05.2019 з фототаблицею до нього, заява ОСОБА_16 від 23.05.2019 вбачається, що остання добровільно видала поліцейським одяг свого співмешканця ОСОБА_6 , протокол огляду від 23.05.2019, де слідчим був оглянутий добровільно виданий ОСОБА_16 одяг ОСОБА_6 , заява ОСОБА_16 від 23.05.2019 про те, що остання добровільно видала поліцейським знайдене нею за місцем її спільного із ОСОБА_6 проживання по АДРЕСА_4 , каблучку з металу жовтого кольору, інкрустовану коштовними каміннями білого кольору, малого розміру, яка було захована у килим, протокол огляду від 23.05.2019, відповідно до якого слідчим була оглянута, за участю свідка ОСОБА_16 та потерпілої ОСОБА_10 , добровільно видана ОСОБА_16 жіноча каблучка з маркуванням «375 проба», вагою 1,4 г., розписка ОСОБА_10 від 23.05.2019 з якої вбачається, що остання отримала від поліції каблучку з маркуванням «375 проба», вагою 1,4 г, з білим камінням, яка була викрадена у неї 23.05.2019, відомості із НБУ від 23.05.2019 де встановлена вартість золотих виробів станом на 23.05.2019., протокол освідування ОСОБА_10 від 23.05.2019 та фототаблиці до нього, де зазначено, що при освідуванні останньої, на бічній поверхні шиї зліва, виявлено садна лінійної форми, покриті підсохлою скоринкою рожевого кольору.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідженні всі докази, надані сторонами провадження, яким судом надана оцінка з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, а тому оскаржений вирок відповідає вимогам ст.374 КПК України.

Щодо призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , то воно призначено згідно з вимогами ст.65 КК України. При цьому враховано дані про особу обвинуваченого, який не працює, характеризується посередньо, раніше неодноразово судимий та відбував покарання в місцях позбавлення волі, після звільнення з місць позбавлення волі умовно-достроково з невідбутим строком покарання, маючи не зняту та непогашену судимість, повторно вчинив новий умисний тяжкий корисливий злочин проти власності, за відсутності обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, з урахуванням досудової доповіді, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, а також з урахуванням позиції державного обвинувача, який вважав, що обвинуваченому необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією майна та застосувати принцип часткового складання призначених покарань при визначенні остаточного покарання, прийшов до висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 187 КК України з конфіскацією майна, оскільки інші види покарання є недостатніми для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Крім того, суд вважав необхідним призначити обвинуваченому ОСОБА_6 остаточне покарання з урахуванням вироку Ленінського районного суду міста Миколаєва від 27.06.2022, до ухвалення якого останній вчинив інкриміноване за даним вироком кримінальне правопорушення, призначивши останньому остаточне покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань.

Зважаючи на викладене, рішення суду є законним і обґрунтованим, оскільки постановлене згідно норм матеріального права з ретельним дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України та ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та об`єктивно оціненими судом, в порядку та в межах, передбачених на даній стадії кримінального провадження, натомість доводи та твердження апелянта, про які йдеться в поданій апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставними, в зв`язку з чим приходить до остаточного висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись статтями 376, 405, 407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 липня 2023 року, стосовно ОСОБА_6 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді