Провадження №11-кп/801/1130/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6

засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

та його захисника ОСОБА_8

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2023 року,

якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про розв`язання питання, пов`язаного з виконанням вироку,

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про розв`язання питання, пов`язаного з виконанням вироку.

Клопотання мотивоване тим, що вироком Верховного суду Автономної Республіки Крим від 10.02.1997 року ОСОБА_7 засуджено за ст. 69, п.п. «а,г,е,з» ст. 93, ч. 2 ст. 17, п.п. «а,г,е,з» ст. 93, ст. 42 КК України (в ред. 1960 року) до виключної міри покарання смертної кари розстріл з конфіскацією усього особистого майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 15.05.1997 року вирок Верховного суду Автономної Республіки Крим від 10.02.1997 року щодо ОСОБА_7 залишено без змін.

Ухвалою Верховного суду Автономної Республіки Крим від 08.06.2000 року вирок Верховного суду Автономної Республіки Крим від 10.02.1997 року по відношенню до ОСОБА_7 в частині призначення покарання змінено: замість виключної міри покарання смертної кари призначено довічне позбавлення волі з конфіскацією усього особистого майна.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29.03.2018 року ОСОБА_7 зараховано, в строк покарання, призначеного вироком Верховного суду Автономної Республіки Крим від 10.02.1997 року, строк попереднього ув`язнення з 23.02.1996 по 15.05.1997 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

З огляду на викладене, строк призначеного йому покарання досяг більш як 28 років позбавлення волі. Тому вважає, що до нього мають бути застосовані приписи частини першої статті 25 КК (у редакції 1960 року), оскільки санкцією статті 93 КК було передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років позбавлення волі. Покарання у виді довічного позбавлення волі до КК було внесене лише на підставі Закону України від 22.02.2000 № 1483-ІІІ. Саме тому заявник вважає, що його відповідальність була значно посилена порівняно з тим видом покарання, яке було передбачене кримінальним законом на час вчинення діяння, за яке він засуджений. При цьому заявник у клопотанні посилався на рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 № 11-рп/99, відповідно до якого положення КК, якими передбачена виняткова міра покарання, визнані нечинними. Заявник у клопотанні посилався на те, що Конституційний Суд України не створив жодної нової норми і не скасував жодної чинної норми кримінального закону. Натоміть покарання у виді довічного позбавлення волі до інституту кримінальних покарань було введене на підставі закону № 1483-ІІІ. Тому заявник вважає, що згідно з частиною першою статті 25 КК, позбавлення волі може бути призначене на строк понад 15 років, але не більше 25 років. Оскільки, КК 1960 року передбачав двоярусну систему покарання, яка з прийняттям КК 2001 року змінена на одноярусну. Верхня межа кримінального покарання у КК 1960 року згідно з частиною першою статті 25 КК в редакції до 29.03.2000 складала 20 років, а після цієї дати 25 років. Отже, на переконання заявника, до 01.09.2001 кримінальне законодавство не містило інституту невизначених вироків до позбавлення волі, натомість всі покарання мали певний строк і верхня межа такого покарання становила 25 років. Саме тому заявник вважає, що верхня межа кримінального покарання, яка могла бути йому призначена, складає 25 років позбавлення волі у зв`язку з чим він має бути звільнений від відбування призначеного йому покарання.

Засуджений ОСОБА_7 у судовому засіданні клопотання підтримав та просив його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у клопотанні.

Захисник засудженого адвокат ОСОБА_8 у судовому засіданні клопотання засудженого підтримав та просив його задовольнити з підстав викладених в клопотанні.

Прокурор ОСОБА_9 у судовому засіданні, що правові підстави для задоволення клопотання відсутні, у зв`язку з чим, просив суд відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_7 .

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2023 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про розв`язання питання, пов`язаного з виконанням вироку.

У своїх висновках суд першої інстанції вказав, що довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року, на час вчинення ОСОБА_7 особливо тяжкого злочину, то положення КК України 1960 року із змінами, внесеними Законом України № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище засудженого. А тому, посилання ОСОБА_7 на відсутність в суду правових підстав для призначення іншого покарання 15-25 років позбавлення волі є необґрунтованим.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, що їх подали.

В апеляційній скарзі поданій в інтересах засудженого ОСОБА_7 захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 18.09.2023 року та ухвалити нову ухвалу про задоволення клопотання засудженого.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржуване судове рішення є незаконним та необґрунтованим. Вважає, що до ОСОБА_7 мають бути застосовані приписи ч.1 ст.25 КК України (в редакції 1960 року), оскільки санкцією ст.93 КК було передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років позбавлення волі. Покарання у виді довічного позбавлення волі до КК було внесене лише на підставі ЗУ від 22.02.2000 №1483, тому вважає, що відповідальність засудженого була значно посилена порівняно з тим видом покарання, яке було передбачене кримінальним законом на час вчинення діяння за яке він засуджений.

Захисник звернув увагу суду на те, що до 01.09.2001 кримінальне законодавство не містило інституту невизначених вироків до позбавлення волі, натомість всі покарання мали певний строк і верхня межа кримінального покарання яка могла бути йому призначена його підзахисному, складає 25 років позбавлення волі, у зв`язку з чим він має бути звільнений від відбування призначеного йому покарання, адже строк відбуття ним покарання в місцях позбавлення волі досяг понад 28 років.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні апеляційної інстанції захисник ОСОБА_8 та засуджений ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Прокурор ОСОБА_6 заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника, посилаючись на її безпідставність, вважає ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідача, пояснення по апеляційній скарзі захисника та засудженого, заперечення прокурора, перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Як визначено ч.2 ст.370 КПК України, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом.

Згідно ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до п.2, п.14 ч.1 ст.537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений ч.2 ст.539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Перевіряючи в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції встановлено, що зазначені вимоги закону судом дотримані.

Як було встановлено в ході судового розгляду судом першої інстанції, що також знайшло своє підтвердження в ході апеляційного розгляду вироком Верховного суду Автономної Республіки Крим від 10.02.1997 року ОСОБА_7 засуджено за ст. 69, п.п. «а,г,е,з» ст. 93, ч. 2 ст. 17, п.п. «а,г,е,з» ст. 93, ст. 42 КК України (в ред. 1960 року) до виключної міри покарання смертної кари розстріл з конфіскацією усього особистого майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 15.05.1997 року вирок Верховного суду Автономної Республіки Крим від 10.02.1997 року щодо ОСОБА_7 залишено без змін.

Ухвалою Верховного суду Автономної Республіки Крим від 08.06.2000 року вирок Верховного суду Автономної Республіки Крим від 10.02.1997 року по відношенню до ОСОБА_7 в частині призначення покарання змінено: замість виключної міри покарання смертної кари призначено довічне позбавлення волі з конфіскацією усього особистого майна.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29.03.2018 року ОСОБА_7 зараховано, в строк покарання, призначеного вироком Верховного суду Автономної Республіки Крим від 10.02.1997 року, строк попереднього ув`язнення з 23.02.1996 по 15.05.1997 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

На даний час засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)».

Встановлено, що рішенням Конституційного суду України від 29.12.1999 року у справі № 1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст. 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кодексу 1960, які передбачали смертну кару як вид покарання.

Законом України № 1483 від 22.02.2000 року Кримінальний кодекс 1960 року приведено у відповідність з вищевказаним рішенням. Кодекс 1960 доповнено новою статтею 25-2, яка визначила новий вид кримінального покарання довічне позбавлення волі. Крім того, цим Законом внесено зміни і до другого речення ч.1 ст. 25 КК України, зокрема слова «смертна кара» замінено словами «довічне позбавлення волі», слово «двадцяти» замінено словами «двадцяти п`яти».

В пункті шостому зазначеного рішення КСУ вважає, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань (пункт 1-1 частини першої статті 23 Кодексу 1960) поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Конституційний Суд України вважав, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу 1960 із змінами, внесеними Законом № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом. На підставі ч. 1 ст. 58 Конституції України, ч. 2 ст. 6 Кодексу 1960 року, ч. 1 ст. 5 Кодексу 2001 року положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили передбачені Кодексом 1960 особливо тяжкі злочини до набрання чинності зазначеним законом, у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності Законом № 1483 не було виконано.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18.05.2006, заяви №9852/03, №13413/04,"Ткачов проти України" від 13.12.2007 року, заява № 39458/02).

З дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 29.12.1999 року № 11-рп/99 (справа про смертну кару) і до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 року № 1483-ІІІ, яким введений новий вид покарання - довічне позбавлення волі, існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до Кримінального кодексу України 1960, стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. І цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положень Кримінального кодексу України 1960 щодо смертної кари і набранням чинності Законом №1483-ІІІ стосовно встановлення нового виду покарання.

При цьому, наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кримінального кодексу України 1960 втратили альтернативний характер та передбачали покарання лише у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Кримінальний кодекс України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94).

Проте, законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

В своєму Рішенні Конституційний Суд України, зокрема зазначає, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що положення, які б визначали граничний строк виконання покарання у виді довічного позбавлення волі або граничний термін ув`язнення особи, яка засуджена до покарання у виді довічного позбавлення волі, норми Кримінального кодексу України 1960 року не містять. Також чинні положення КК України не містять відповідних положень, які б визначали граничний строк ув`язнення особи, засудженої до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Чинним законодавством, яке регулює порядок виконання покарання у виді довічного позбавлення волі, не передбачено звільнення від відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Разом з тим, у своїх рішеннях ЄСПЛ вказав на те, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання та можливість дострокового звільнення, але й знати, що їм потрібно робити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення.

Таким чином, апеляційний суд звертає увагу засудженого та його захисника на те, що діючими нормами КПК України передбачено правовий механізм заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на інше, більш м`яке покарання, у разі наявності визначених законом правових підстав.

Відповідно до ч.1 ст.82 КК України покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. Згідно з вимогами ч. 5 ст. 82 КК України, покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Згідно вимог ч.3 ст.82 КК України, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

Згідно з ч.6 ст.82 КК України до осіб, яким покарання замінене більш м`яким, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення за правилами, передбаченими статтею 81 цього Кодексу.

Пунктом 3 частини третьої статті 81 КК України регламентовано, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом, зокрема, у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавленням волі на певний строк.

З сукупного аналізу наведених норм випливає, що особа, засуджена до довічного позбавлення волі, спочатку (після відбування нею не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання) має право на заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, і лише після фактичного відбування нею не менше трьох чвертей строку вже заміненого покарання така особа матиме право на умовно-дострокове звільнення від його відбування.

Також у відповідності до п.9 «Порядок визначення ступеня виправлення засудженого», якщо засуджений виявив бажання звернутися до суду особисто щодо заміни покарання відповідно до статтей 81, 82 КК України та в інших випадках, передбачених кримінально-виконавчим законодавством, він письмово звертається до адміністрації установи виконання покарань.

Адміністрація установи виконання покарань протягом п`яти днів безкоштовно зобов`язана надати засудженому копії документів, передбачених абзацом другим пункту 3 цього Порядку, для подачі їх до суду в установленому законодавством порядку.

За встановлених обставин, колегія суддів вважає, що в ході апеляційного розгляду ні захисником, ні самим засудженим не наведено мотивів та ґрунтовних доводів щодо підстав для задоволення апеляційної скарги захисника.

Тому аналізуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції під час розгляду клопотання засудженого повністю дотримався вимог кримінального закону та розділу 8 КПК України, та обґрунтовано дійшов висновку про відмову в його задоволенні.

Викладені засудженим та захисником в ході судового розгляду та в апеляційній скарзі обставини були в повній мірі перевірені та враховані як судом першої, так і апеляційної інстанції при прийняті рішення.

За таких обставин колегія судів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою та підстави для її скасування відсутні, а тому апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2023 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про розв`язання питання, пов`язаного з виконанням вироку- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4