УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2023 Справа №1-432/03

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі: головуючого судді ОСОБА_2, секретаря ОСОБА_3, за участю прокурора ОСОБА_4, заявника ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Тернополі клопотання ОСОБА_1 про зняття арешту з нерухомого майна,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із клопотанням про зняття арешту з нерухомого майна, накладеного Першою Тернопільською державною нотаріальною конторою на підставі обтяження - постанови АА №661673 від 05 грудня 2003 року державного виконавця ОСОБА_5 про арешт нерухомого майна.

В обґрунтування заяви посилається на те, що він є власником земельної ділянки, кадастровий номер :01:001:2202, загальною площею 0,0679 га, цільове призначення - для індивідуального садівництва. Маючи намір продати дану земельну ділянку та укладання договору купівлі-продажу, він звернувся за консультацією до нотаріуса, яка під час консультації повідомила йому про неможливість укладання даного договору у зв`язку з наявністю в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, заборони на відчуження об`єктів обтяження, за номером 5634071, що зареєстрована 10 вересня 2007 року о 17:18:06, яке внесене до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна Першою Тернопільською державною нотаріальною конторою на підставі обтяження - постанови АА №661673 від 05 грудня 2003 року державного виконавця ОСОБА_5 про арешт нерухомого майна. Наявність в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, заборони на відчуження об`єктів обтяження, призводить до порушення його права власності, оскільки він не може розпорядитись своїм майном. Тому він звернувся до Відділу державної виконавчої служби у м. Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) з заявою про припинення арешту рухомого та нерухомого майна, накладеного постановою АА №661673 від 05 грудня 2003 року. Листом за вих. №10493 від 08 лютого 2023 року Відділ ДВС у м. Тернополі Західного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції повідомив, що відкритих виконавчих проваджень, в яких він є боржником - немає, інформація про виконавче провадження, в межах якого була винесена постанова АА №661673 від 05 грудня 2003 року відсутня. В листі вказано, що законних підстав для зняття виконавцем решту з усього майна (коштів) боржника або його частини, зазначених в з ч.4 ст.59 Закону України "Про виконавче провадження" - немає. При цьому у листі зазначено, що відповідно до ч.5 ст.59 Закону України "Про виконавче провадження" арешт може бути знятий за рішенням суду. 05 травня 2023 року він звернувся в Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області із цивільним позовом до Відділу ДВС у м. Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просив зняти арешт з нерухомого майна, однак ухвалою суду від 12 травня 2023 року у відкритті провадження за його позовом було відмовлено.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав вимоги, заявлені у заяві, та просив зняти арешт з нерухомого майна, накладеного Першою Тернопільською державною нотаріальною конторою на підставі постанови АА №661673 від 05 грудня 2003 року державного виконавця ОСОБА_5

Прокурор в судовому засіданні щодо задоволення клопотання ОСОБА_1 заперечила.

Суд, заслухавши пояснення учасників, ознайомившись із клопотанням та матеріалами приходить до висновку, що дане клопотання ОСОБА_1 до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Згідно долученої до заяви копії постанови АА №661673 від 05 грудня 2003 року державного виконавця ОСОБА_5 про арешт нерухомого майна вбачається, що така постанова винесена при примусовому виконанні виконавчого листа №1-432/03, виданого 21 листопада 2003 року судом м. Тернополя про конфіскацію всього особистого майна ОСОБА_1

26 серпня 2003 року вироком Тернопільського міського суду Тернопільської області ОСОБА_1 було визнано винним за ст.ст. 289 ч.3, 187 ч.4, 357 ч.1, 185 ч.3 КК України та призначено покарання за ст.289 ч.3 КК України 11 (одинадцять) років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна; за ст.187 ч.4 КК України 9 (дев`ять) років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна; за ст.185 ч.3 КК України 4 роки позбавлення волі; за ст.357 ч.1 КК України 2 роки обмеження волі. Відповідно до ст.70 ч.1 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання ОСОБА_1 призначено у вигляді 11 (одинадцять) років позбавлення волі у кримінально - виконавчій установі з конфіскацією всього особистого майна.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 12 листопада 2003 року апеляцію помічника прокурора м. Тернополя задоволено, апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_1 залишено без задоволення. Вирок Тернопільського міського суду від 26 серпня 2003 року щодо ОСОБА_1 змінено. В порядку ст.365 КПК України внесено зміни в мотивувальну частину вироку щодо вартості автомобіля і вважати, що вартість автомобіля ВАЗ 21043 № НОМЕР_1 , яким незаконно заволодів ОСОБА_1 становить 19392,57 грн. Виключено з обвинувачення ОСОБА_1 за ч.3 ст.185 КК України кваліфікуючу ознаку «проникнення в приміщення», як зайво вмінену. Перекваліфікувано дії ОСОБА_1 з ч.1 на ч.3 ст. 357 КК України, за якою призначено покарання 2 роки обмеження волі. На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, передбачених ст.ст.187 ч.4, 185 ч.3, 289 ч.3, 357 ч.3 КК України, остаточно призначено ОСОБА_1 покарання 11 років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна.

12 лютого 2004 року ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 залишено без задоволення.

21 листопада 2003 року Тернопільським міським судом направлено начальнику Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби на виконання 3 виконавчих листи по кримінальній справі №1-432.

Як вбачається із постанови про арешт майна божника та оголошення заборони на його відчуження серія АА №661673 від 05 грудня 2003 року, виконавче провадження відкрито в межах кримінального провадження, на виконання виконавчого листа №1-432/03 від 21 листопада 2003 року виданого судом м. Тернополя.

Відтак ОСОБА_1 у поданій заяві просить зняти арешт, який був накладений в порядку виконання вироку суду у кримінальній справі за правилами КПК України 1960 року. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Ця правова норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України 2003 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Отже, у визначенні порядку звільнення майна з-під арешту потрібно керуватися правилами КПК України 1960 року.

Порядок щодо скасування арешту на майно було передбачено таким чином на підставі постанови слідчого в порядку частини шостої 126 КПК України 1960 року, або судом під час попереднього судового засідання в порядку статті 253 КПК України 1960 року, під час ухвалення вироку в порядку статті 324 КПК України 1960 року, або судом в порядку виконання вироку в порядку статей 409, 411 КПК України 1960 року.

У порядку, передбаченому статтею 411 КПК України 1960 року, суди вправі вирішувати питання, які виникають при виконанні вироку, зокрема щодо виконання вироку у частині цивільного позову чи конфіскації майна.

Судом установлено, що в даному випадку арешт було накладено державним виконавцем на підставі вироку суду, за яким ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів та призначено додаткове покарання конфіскацію майна.

Тобто, арешт було накладено державним виконавцем, а не слідчим чи не слідчим суддею під час досудового розслідування, і не судом під час судового провадження.

Відповідно до пункту 1 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та зазначала про таке.

Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за правилами КПК України 1960 року та завершено у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №372/2904/17-ц (провадження №14-496цс18)) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №2-3392/11 (провадження №14-105цс19)). Залежно від суб`єктного складу учасників такого спору його потрібно розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. Якщо арешт накладений на майно особи під час досудового розслідування за правилами КПК України 1960 року, ця особа була засуджена, і вирок не виконаний, однак до її засудження інша особа на підставі судового рішення стала власником відповідного майна, то вирішення питання щодо зняття такого арешту здійснюється за правилами кримінального судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №569/4374/16-ц).

Вирішуючи порушене у касаційній скарзі питання щодо юрисдикційної належності спору, Велика Палата ВС у справі №586/77/17 від 27 березня 2019 року відхиляючи аргумент скаржника щодо того, що спір має розглядатися за правилами кримінального судочинства вказала, що порядок вирішення судом питань, які виникають під час виконання вироку, врегульований ст.537 КПК. Проте зазначеною нормою не встановлено порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби. Водночас відсутнє і посилання на можливість такого оскарження за правилами ЦПК. Разом з тим ч.1 ст.181 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Оскільки у даному випадку стороною виконавчого провадження (боржником) оскаржуються дії державного виконавця з прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження з виконання вироку суду у частині конфіскації автомобіля і законами України не встановлено іншого порядку оскарження цих дій, то суди зробили правильний висновок, що спір підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, оскільки правило ст.181 КАС України є універсальним. За таких обставин Велика Палата Верховного Суду погодилася із висновками судів першої й апеляційної інстанцій щодо того, що вказаний спір належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Також, Верховний Суд в справі №1-10/10 від 23 жовтня 2023 року звернув увагу на те, що арешт майна було накладено не в межах кримінального провадження, а межах виконавчого провадження, у зв`язку з чим вирішення питання зняття арешту з майна не повинно розглядатися за правилами КПК України.

Подібна ситуація була предметом розгляду у Великій Палаті Верховного Суду. Так, у постанові від 19 червня 2019 року у справі №383/493/18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що враховуючи, що виконавчий лист був виданий на виконання вироку в частині конфіскації майна, а не на виконання судового рішення у цивільній справі, тому позовні вимоги не можуть бути розглянуті в порядку цивільного судочинства.

Велика Палата у даній постанові зазначає, що відповідно до вимог статті 404 КПК України 1960 року вирок, що набрав законної сили, звертається до виконання судом, який постановив вирок, не пізніше як через три доби з дня набрання ним законної сили або повернення справи з апеляційної чи касаційної інстанції. У разі якщо вирок або його частина підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, суд видає виконавчий лист, який надсилається на виконання органам державної виконавчої служби відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Органи, що виконують вирок, постанову або ухвалу, повідомляють суд, який їх постановив про їх виконання. Статтею 537 КПК України 2012 року (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) урегульовані питання, які вирішуються під час виконання вироків. Положеннями статті 539 КПК України 2012 року визначено порядок вирішення судом питань, які виникають під час виконання вироку. Проте зазначеними нормами закону не встановлено порядку скасування арешту, накладеного в порядку виконання вироку про конфіскацію майна як вид покарання. Відсутнє і посилання на можливість такого скасування за правилами ЦПК України. Крім того, положеннями КПК України 2012 року (розділом VIII) не встановлено порядок оскарження рішення, дій або бездіяльності органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб стосовно виконання судового рішення щодо конфіскації майна у кримінальному провадженні. Тобто суди дійшли помилкового висновку про те, що питання про зняття арешту може бути вирішене в порядку виконання вироку суду за правилами КПК України. Згідно з п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Частиною першою статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

З огляду на те, що у ВДВС на виконанні перебувало виконавче провадження по виконанню виконавчого листа, виданого на виконання вироку в частині конфіскації майна, відтак учасник виконавчого провадження на підставі положень статті 287 КАС України має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено його права, свободи чи інтереси. Велика Палата Верховного Суду вважає, що суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок про відмову у відкритті провадження у справі за позовними вимогами про скасування арешту, накладеного на майно в порядку виконання вироку в частині конфіскації майна, однак помилково вказали, що такі вимоги повинні розглядатися за правилами КПК України, особа має право на звернення з такими вимогами до суду в порядку адміністративного судочинства.

Крім того, подібних висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 12 грудня 2018 року у справі №757/61236/16-ц, від 22 січня 2020 року у справі №823/564/17.

З огляду на викладене, вирішення заявлених в клопотанні ОСОБА_1 вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Згідно ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Аналогічна норма викладена в ч.6 ст.368 КПК України.

Отже, на підставі викладеного та беручи до уваги, що арешт на належне ОСОБА_1 нерухоме майно було накладено за правилами КПК України 1960 року в межах виконавчого провадження, в порядку виконання вироку в частині конфіскації майна, суд вважає, що вирішення питання щодо скасування вказаного арешту повинно розглядатися в порядку адміністративного судочинства, у зв`язку з чим клопотання ОСОБА_1 до задоволення не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.411 КПК України 1960 року, пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року, ст.ст.369, 371, 372, 376, 537, 539 КПК України,-

п о с т а н о в и в :

в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зняття арешту з нерухомого майна, накладеного Першою Тернопільською державною нотаріальною конторою на підставі обтяження - постанови державного виконавця ОСОБА_5 АА №661673 від 05 грудня 2003 року про арешт нерухомого майна - відмовити.

Головуючий суддя ОСОБА_2