справа № 631/1037/23
провадження № 1-кп/631/145/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2023 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю

з боку сторони обвинувачення:

прокурора ОСОБА_2

з боку сторони захисту:

обвинуваченого ОСОБА_3

а також:

секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 приміщення суду в селищі міського типу Нова Водолага Харківського району Харківської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 червня 2023 року під № 0000063, щодо обвинувачення:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця селища міського типу Нова Водолага Харківської області,

громадянина України, із середньою освітою, не одруженого,

не працевлаштованого, який зареєстрований та проживає за адресом:

АДРЕСА_1 ;

раніше судимого:

1)09.08.2018 року Красноградським районним судом Харківської області за частиною 2 статті 185 Кримінального кодексу України до 2 років 9 місяців позбавлення волі. Звільнений 28.01.2019 по відбуттю покарання;

2)04.10.2019 року Красноградським районним судом Харківської області за частиною 2 статті 185, із застосуванням приписів частини 4 статті 70 і статті 72 Кримінального кодексу України до 1 року позбавлення волі;

3)08.11.2021 року Нововодолазьким районним судом Харківської області за частиною 3 статті 185, із застосуванням приписів статті 75 Кримінального кодексу України до 5 року позбавлення волі зі звільненням від відбуття покарання з випробуванням на 3 роки;

у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 190 Кримінального кодексу України, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 , будучи особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України, судимість за який не відбута, не знята та не погашена, 17 червня 2023 року близько 07 години 00 хвилин, більш точно часу як на стадії досудового розслідування, так і в суді встановити не виявилось за можливе, перебуваючи в гостях у свого знайомого ОСОБА_5 за місцем його мешкання за адресою: АДРЕСА_2 ,- де в нього виник раптовий злочинний, корисливий умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою потерпілого, а саме: велосипедом марки «CROSSBIKE», рожевого кольору, який належить потерпілому ОСОБА_5 на праві власності. Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, діючи умисно та повторно, з метою незаконного збагачення, використовуючи довіру потерпілого, що ґрунтувалась на особистих стосунках, які склалися між ними раніше, ОСОБА_3 попросив у ОСОБА_5 належний останньому велосипед марки «CROSSBIKE» в тимчасове користування, запевнивши його, що за годину поверне, не маючи реальної мети та наміру виконувати свої зобов`язання з повернення майна. Виходячи з почуття довіри, потерпілийОСОБА_5 погодився та передав ОСОБА_3 вказаний велосипед, який, заволодівши шахрайським шляхом належним ОСОБА_5 велосипедом марки «CROSSBIKE», рожевого кольору, на рамі якого наявний напис « НОМЕР_1 », колеса (56-559) 26 х 2,125 в справному стані, придбаного в травні 2023 року, залишив територію домоволодіння останнього та розпорядився велосипедом на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_5 матеріальну шкоду на загальну суму 7191,00 гривень.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 винним себе визнав повністю й пояснив, що дійсно має не відбуту та не погашену судимість за вчинення кримінального правопорушення у виді крадіжки. 17.06.2023 року близько 07 години 00 хвилин, більш точно час він не пам`ятає, знаходився в гостях у потерпілого, з яким він товаришує, за місцем мешкання того за адресою: АДРЕСА_2 . У власних справах йому потрібно було поїхати додому, а тому він попрохав у ОСОБА_5 його велосипед, рожевого кольору, який той недавно придбав. Потерпілий погодився та надав йому у тимчасове користування свій велосипед, натомість в той момент він вже вирішив не повертати його ОСОБА_5 , а зловживаючи довірою потерпілого, заволодіти ним, потім продати за невеликі гроші, які залишити собі. Заволодівши велосипедом ОСОБА_5 , що знаходився у справному стані, він залишив територію його домоволодіння, а велосипед продав як свій за невеликі гроші. Зазначив, що не оспорює ані марку, ані вартість велосипеда. Вказав, що інших правопорушень не вчиняв, у тому, що сталося, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення.

Оцінюючи показання ОСОБА_3 , суд визнає їх послідовними, логічними, правдивими і достовірними, оскільки вони об`єктивно і доволі повно відображають фактичні обставини справи, пояснюють мотиви вчиненого, а також не викликають сумнівів щодо правильності розуміння ним змісту обставин інкримінованого йому кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції у цьому.

Крім того, підстав для самообмови судом не виявлено.

Відтак, у зв`язку із безсумнівним та добровільним, тобто без будь-якого впливу із чиєї б то ні било сторони, визнанням у повному обсязі ОСОБА_3 своєї вини в інкримінованому йому органом досудового розслідування кримінальному правопорушенні (повідомленій підозрі), погодженні з кваліфікацією вчиненого ним діяння, підтвердженням ним його фактичних обставин, відсутності жодних заперечень щодо них з боку сторони обвинувачення, усвідомленням і правильним розумінням, роз`ясненого судом положення частини 3 статті 349 Кримінального процесуального кодексу України про те, що у випадку визнання ними змісту даних фактичних обставин, сторони кримінального провадження будуть позбавлені права оскаржувати їх в апеляційному порядку, відсутністю їх заперечень проти визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оскаржуються, суд, за згодою учасників судового провадження, а також визнавши покази обвинуваченого послідовними, логічними, а також такими, що не викликають сумнівів щодо правильності розуміння ним змісту обставин інкримінованого йому кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції у цьому, ухвалив дослідити докази, обмежившись показаннями обвинуваченого, документами, що характеризують його особу, а також тими, що впливають на доведеність обставин, які мають значення для кримінального провадження.

Так, з висновку експерта за результатами товарознавчої експертизи № 3837/23, складеного 07.07.2023 року судовим експертом ОСОБА_6 , попередженою під особистий короткий підпис про кримінальну відповідальність за статтями 384 і 385 Кримінального кодексу України, яка діяла на підставі відповідної постанови слідчого СВ ВП № 3 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області від 07.07.2023 року «Про призначення судово-товарознавчої експертизи», убачається, що ринкова вартість велосипеду марки «CROSSBIKE», рожевого кольору, з написом на рамі « НОМЕР_1 », (56-559) 26 х 2,125, бувшого у використанні, з урахуванням зносу, станом на 17.06.2023 року становила 7191,00 гривень (а. с. 89 93).

Оцінюючи висновок експерта з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку у сукупності з іншими дослідженими у судовому засіданні доказами, суд визнає його вірним, мотивованим достатньо переконливо та таким, що не суперечить іншим доказам у справі, а тому вважає за можливе покласти його в основу судового рішення, що ухвалюється.

Крім того, згідно з довідкою № 57-20062023/63061, виданою станом на 21.06.2023 року, ОСК ГУНП в Харківській області та станом на 20.06.2023 ОСК МВС України мають відомості про судимість та притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності, а саме:

1)09.08.2018 року Красноградським районним судом Харківської області за частиною 2 статті 185 Кримінального кодексу України до покарання у виді 2 років 9 місяців позбавлення волі. Звільнений 28.01.2019 по відбуттю покарання;

2)04.10.2019 року Красноградським районним судом Харківської області за частиною 2 статті 185, із застосуванням приписів частини 4 статті 70 і статті 72 Кримінального кодексу України до покарання у виді 1 року позбавлення волі;

3)08.11.2021 року Нововодолазьким районним судом Харківської області за частиною 3 статті 185, із застосуванням приписів статті 75 Кримінального кодексу України до покарання у виді 5 року позбавлення волі зі звільненням від відбуття покарання з випробуванням на 3 роки (а. с. 94 - 97).

З листів, наданих КОМУНАЛЬНИМ НЕКОМЕРЦІЙНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ «НОВОВОДОЛАЗЬКА ЦЕНТРАЛЬНА РАЙОННА ЛІКАРНЯ» НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ за вихідним № 644 і № 645 від 22.06.2023 року, а також довідок № 146 та 147 від 21.06.2023 року вбачається, що обвинувачений не перебуває на диспансерному обліку ані у лікаря-психіатра, ані у лікаря-нарколога (а. с. 98, 99, 100, 101).

Відповідно до характеристики, виданої депутатом Нововодолазької селищної ради ОСОБА_7 , підпис якої засвідчений селищним головою ОСОБА_8 та відбитком гербової печатки, що зареєстрована за вихідним № 02-27/1204 від 21.06.2023 року, ОСОБА_3 мешкав в будинку АДРЕСА_1 . Скарг і нарікань від мешканців селища не надходило, компрометуючи матеріали відсутні (а. с. 102).

На підставі інформації, наданої начальником Другого відділу ХАРКІВСЬКОГО РАЙОННОГО ТЕРИТОРІАЛЬНОГО ЦЕНТРУ КОМПЛЕКТУВАННЯ ТА СОЦІАЛЬНОЇ ПІДТРИМКИ підполковником ОСОБА_9 за вихідним № 810 від 23.06.2023 року, з`ясовано, що обвинувачений перебуває у них на військовому обліку (а. с. 102).

Вироком, ухваленим 08.11.2021 року Нововодолазьким районним судом Харківської області в межах справи з єдиним унікальним № 631/937/21 (провадження № 1-кп/631/119/21) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України, та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі із застосуванням приписів статей 75 і 76 цього ж кодексу звільнено від відбування покарання з випробуванням на строк 3 роки та покладенням певних обов`язків (а. с. 108 - 116).

З інформації Харківського районного сектору філії ДЕРЖАВНОЇ УСТАНОВИ «ЦЕНТР ПРОБАЦІЇ» в Харківській області, зареєстрованої за вихідним № 22/26/492-23 від 20.06.2023 року, убачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває у них на обліку з 16.12.2021 року на підставі вироку Нововодолазького районного суду Харківської області від 08.11.2021 року, яким його засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України, до 5 років позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням строком в 3 роки (а. с. 107).

Окрім того, суд упевнився у тому, що ОСОБА_3 щиро покаявся у вчиненому та активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення.

Відтак, з наведеного суд робить обґрунтований висновок про те, що обвинувачений на момент вчинення ним інкримінованого йому кримінального правопорушення має невідбуту судимість, холостий, на диспансерному обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, є військовозобов`язаним, має постійне місце мешкання, за яким характеризується задовільно.

Оцінюючи усі надані та безпосередньо досліджені судом письмові докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку як окремо так і у їх сукупності з іншими дослідженими у судовому засіданні доказами, суд визнає їх такими, що не суперечать один одному, є достовірними та мають буди покладені в основу судового рішення, що ухвалюється.

Приходячи до такого суд ураховує, що з огляду на зміст статті 85 Кримінального процесуального кодексу України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів

Окрім того, відповідно до положень, закріплених у статті 86 зазначеного вище кримінального процесуального кодифікованого закону України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Отже, наведеними доказами та їх процесуальними джерелами підтверджуються обставини, перелічені статтею 91 вказаного вище нормативно-правового акту України, а тому ураховуючи позицію сторін цього кримінального провадження щодо наявності підтвердження фактичних обставини справи відповідними доказами, зібраними під час досудового розслідування, та щодо відсутності процесуальної необхідності досліджувати їх усі в ході судового розгляду справи, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, визнає такі фактичні обставини справи повністю доведеними.

Одночасно із цим суд зауважує, що частина 2 та 4 статті 17 Кримінального процесуального кодексу обумовлено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на користь такої особи.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року в Римі, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, Європейський суд з прав людини у пункті 43 свого Рішення від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України» констатував, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростованих презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак неможна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та допустимих відомостях, визнаних доказами, або відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

За таких обставин, з огляду на сталу практику Європейського суду з прав людини, зокрема, викладену й у справі «Дж. Мюррей проти Сполученого Королівства» (рішення суду від 28.10.1994 року), критерієм доведення винуватості особи у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення є те, що саме прокурор має довести вину обвинуваченого поза межами розумного сумніву. Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд має бути переконаний поза межами розумного сумніву, що кожен із суттєвих елементів інкримінованого особі кримінального правопорушення є доведеним.

Обговорюючи питання кваліфікації дій обвинуваченого, суд ураховує правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, який, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями), забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме: - постанову Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятої 05.04.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 658/1658/16-к (провадження № 51-735 км 18),- щодо розуміння кваліфікації злочину як кримінально-правової оцінки поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

Відповідно до пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» шахрайство - це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.

При цьому обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього.

Отже, обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього.

Крім того, згідно з пунктом 18 вказаної вище Постанови отримання майна з умовою виконання якого-небудь зобов`язання може бути кваліфіковане як шахрайство лише в тому разі, коли винна особа ще в момент заволодіння цим майном мала на меті його привласнити, не виконуючи зобов`язання.

Також, відповідно до припису частин 1 і 3 статті 32 Кримінального кодексу України повторністю злочинів визнається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу. Вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених різними статтями цього Кодексу, визнається повторним лише у випадках, передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

Одночасно із цим, вчинення нового умисного кримінального правопорушення особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення визнається рецидивом кримінальних правопорушень, що закріплено в статті 34 вище наведеного кодифікованого акту.

Відтак, частина 1 примітки до статті 185 цього ж кодифікованого закону України передбачає саме таку вказівку, оскільки читко обумовлює, що у статтях 185, 186 та 189 191 повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.

Натомість, Пленум Верховного Суду України у абзаці 2 пункту 7 своєї постанови № 7 від 04.06.2010 року «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» роз`яснив, що якщо злочини, які утворюють повторність, відповідають одному і тому самому складу злочину (наприклад, три крадіжки, п`ять розбоїв, тощо), їх кваліфікація здійснюється за однією статтею або частиною статті Особливої частини Кримінального кодексу. У таких випадках повторність злочинів повинна зазначатись у процесуальних документах, які стосуються обвинувачення особи, як кваліфікуюча ознака відповідних злочинів.

З огляду на таке та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, розглядаючи кримінальне провадження відповідно до правил, обумовлених частиною 1 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципу диспозитивності, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, суд приходить до висновку про доведеність «поза розумним сумнівом» вчинення обвинуваченим ОСОБА_3 17 червня 2023 року злочину проти власності ОСОБА_5 в об`ємі та на суму, визначену у обвинувальному акті, оскільки він, дійсно своїми умисними діями заволодів майном, належним потерпілому, шляхом зловживання його довірою (шахрайство), вчинене повторно.

Отже, всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясувавши всі обставини, встановлені під час кримінального провадження, перевіривши їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, дослідженими в судовому засіданні у їхні сукупності й оціненими з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, суд вважає, що вина ОСОБА_3 доведена повністю. Дії його відповідають складу злочину, передбаченого частиною 2 статті 190 Кримінального кодексу України, і правильно кваліфіковані, як шахрайство, вчинене повторно (заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, вчинене повторно), у зв`язку із чим, обвинувачений підлягає кримінальному покаранню.

Призначаючи покарання ОСОБА_3 , суд керується нормою прямої дії, а саме приписом частини 2 статті 61 Конституції України щодо того, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, й ураховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, данні про його особу та обставини, що пом`якшують і обтяжують йому покарання.

Так, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_3 кримінального правопорушення, суд виходить з їх класифікації, особливостей та обставин його вчинення, й ураховуючи санкцію інкримінованої йому частини 2 статті 190 Кримінального кодексу України та приписів частини 4 статті 12 цього ж кодифікованого закону, приходить до висновку, що обвинуваченим вчинений нетяжкий злочин.

Вивчаючи особу винного шляхом з`ясування стану його здоров`я, поведінки до вчинення злочину, складу родини, а також матеріального стану, судом встановлено, що ОСОБА_3 на момент вчинення ним інкримінованого йому злочинного діяння раніше судимий, судимість у встановленому законом порядку не відбута, не знята та не погашена, офіційно не працевлаштований, холостий, без утриманців, на диспансерному обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога КОМУНАЛЬНОГО НЕКОМЕРЦІЙНОГО ПІДПРИЄМСТВА «НОВОВОДОЛАЗЬКА ЦЕНТРАЛЬНА ЛІКАРНЯ» НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ не перебуває, має постійне місце реєстрації, за яким характеризується задовільно, є військовозобов`язаним, у вчиненому щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення.

З досудової доповіді, складеної представником персоналу органу пробації Харківського районного сектору філії ДЕРЖАВНОЇ УСТАНОВИ «ЦЕНТР ПРОБАЦІЇ» в Харківській області провідним інспектором ОСОБА_10 , вбачається, що орган пробації, беручи до уваги інформацію, яка характеризує особистість обвинуваченого та його спосіб життя, історію правопорушень, а також високу ймовірність вчинення повторного правопорушення вважає, що виправлення цієї особи без позбавлення або обмеження волі може становити небезпеку для суспільства (у тому числі окремих осіб). На їх думку виконання покарання у громаді можливо лише у винятковому порядку за умови здійснення з боку органу пробації інтенсивного нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, а саме: залучати фахівців у сфері працевлаштування. У разі якщо суд дійде висновку про можливість звільнення правопорушника від відбування покарання з випробуванням, орган пробації вважає доцільним покладання на правопорушника обов`язків, передбачених пунктами 1 і 2 частини 1 та пунктом 2 частини 3 статті 76 Кримінального кодексу України (а. с. 56 57).

Вирішуючи при призначенні покарання обставини, які його пом`якшують ОСОБА_3 , суд перш за все керується змістом частини 1 та 2 статті 66 Кримінального кодексу України, в яких наведений перелік таких обставин та зазначено, що при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині 1 цієї статті.

Аналогічна правова позиція викладена і у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року (зі змінами та доповненнями), від якої до сих пір Верховний Суд не відступив, та яка роз`яснює, що наведені у частині 1 статті 66 Кримінального кодексу України перелік обставин, які пом`якшують покарання, не є вичерпним. При призначенні покарання суд може визнати пом`якшуючими й інші обставини, не зазначені в частині 1 цієї статті (наприклад, вчинення злочину внаслідок збігу випадкових обставин чи неправильної поведінки потерпілого, відвернення підсудним шкідливих наслідків злочину, часткове відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди). Визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивоване у вироку.

Також, суд знов ураховує правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, а саме:

- постанову Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятої 30.10.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 559/1037/16-к (провадження № 51-3612 км 18),- щодо розуміння, що основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній китичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

- та постанову Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятої 07.11.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 297/562/17 (провадження № 51-329 км 18),- щодо розуміння, що щире каяття як таке характеризує суб`єктивне ставлення винного до вчиненого злочину, яке полягає в тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що склалась. За наявності щирого каяття не обов`язковим має бути активне сприяння у розкритті злочину. Активне сприяння розкриттю злочину є окремою обставиною, що пом`якшує покарання, згідно з пунктом 1 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України. Тобто передбачені цим пунктом обставини, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину, є альтернативними, незалежними та можуть існувати відокремлено одна від одної.

За викладених обставин, в силу пункту 1 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України суд визнає обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_3 , щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

В силу приписів частини 3 статті 67 Кримінального кодексу України обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_3 , судом не встановлено.

Пленум Верховного суду України у пункті 1 своєї Постанови «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року (зі змінами та доповненнями) звернув увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватись вимог статті 65 Кримінального кодексу України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Також Верховний суд України у пункті 2 зазначеної вище Постанови Пленуму визначив, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 65 Кримінального кодексу України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті особливої частини цього кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу, судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочин на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім особам похилого віку і тим, що щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Крім того, судом при призначенні покарання повинні враховуються і вимоги статті 50 вказаного кодексу, тобто, що метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого й запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень, а тому особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Одночасно з цим, Верховний Суд як найвищий судом у системі судоустрою України, який, забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, у своїй постанову у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятій 17.04.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 298/95/16-к (провадження № 51-2501 км 18) зауважив, що у частині 2 статті 65 Кримінального кодексу України встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно є достатнім для досягнення мети покарання. Суд вважає, що такий же принцип застосовується і при вирішенні питання про порядок відбування покарання, зокрема, про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням. Обов`язок доведення того, що менш суворий від покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

Зважаючи на таке суд, обговорюючи питання про призначення покарання ОСОБА_3 , ураховує позицію сторони обвинувачення, яка вважала за можливе призначити обвинуваченому міру покарання за вчинене у виді позбавлення волі на строк 2 роки, а також позицію потерпілого, який був пасивним під час судового розгляду справи і у питанні призначення покарання поклався на розсуд суду (а. с. 20), й керуючись принципом законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, враховує особу винного, який повністю визнав себе винуватим у вчиненому, мету, мотиви, обставини та характер вчиненого ним кримінального правопорушення, відповідно до яких будь-якої шкоди державним та громадським інтересам заподіяно не було, а також поведінку під час та після вчинення злочинних дій, наявність невідбутої судимості, постійного місця мешкання, відсутність родини, стабільного заробітку через відсутність місця роботи, а також відсутність до нього будь-яких претензій з боку потерпілого як морального, так і матеріального характеру, а також щире каяття винного та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Проте, під час обговорення питання про призначення покарання ОСОБА_3 , суд вважає, що слід застосувати приписи частини 1 статті 69-1 Кримінального кодексу України, оскільки вказаною нормою обумовлено, що за наявності обставин, які пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини 1 статті 66 наведеного кодифікованого акту, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливою частини цього кодексу.

При цьому суд застосовує роз`яснення, надані Верховним Судом як найвищий судом у системі судоустрою України, що забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, у своїй постанові у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятій 10.07.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 148/1211/15-к (провадження № 51-1330 км 18), а саме те, що положення статті 69-1 Кримінального кодексу України застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини 1 або будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини 1 статті 66 цього кодексу.

Відтак, судом достеменно встановлено наявність усіх передумов задля застосування положень статті 69-1 Кримінального кодексу України, оскільки ОСОБА_3 повністю визнав свою вину в інкримінованому йому злочині, наявні обставини, що пом`якшують йому покарання, передбачені саме пунктом 1 частини 1 статті 66 кримінального кодифікованого акту України, а також відсутні обставин, що обтяжують покарання винному.

З огляду на санкцію частини 2 статті 190 Кримінального кодексу України, яка передбачає покарання у виді:

1)штрафу від трьох тисяч до чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

2)або виправні роботи на строк від одного до двох років;

3)або обмеженням волі на строк до п`яти років;

4)або позбавлення волі на строк до трьох років,-

тому при призначенні покарання за вчинений злочин суд вважає за необхідне застосувати норму кримінального права, визначену у частині 1 статті 69-1 Кримінального кодексу України, яка мовить про те, що строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливою частини цього кодексу

Зазначене передбачає, що строк покарання, який слід призначити ОСОБА_3 за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 190 Кримінального кодексу України, слід визначити у розмірі двох третин від максимального строку, передбаченого відповідною санкцією, тобто у 2 роки позбавлення волі.

Усе наведене у своїй сукупності та у співвідношенні, ураховуючи, що метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого й запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень, дозволяє суду зробити обґрунтований висновок про те, що виправлення ОСОБА_3 можливе лише в ізоляції та поміщенні його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу, а тому йому слід призначити покарання в межах, встановлених санкцією частини 2 статті 190 із застосуванням приписів частин 1 статті 69-1 Кримінального кодексу України, у виді позбавлення волі на певний строк, що дорівнює 2 роки, так як саме таке покарання буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

На думку суду таке покарання відповідатиме гуманності й справедливості, та не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між інтересами суспільства, які захищаються, та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечуватиме співрозмірність діяння та кари, відповідатиме таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Також, призначаючи ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі на певний строк, суд не знаходить підстав для його звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до приписів статті 75 Кримінального кодексу України, або застосування положень статті 69 зазначеного кодексу, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких ці норми права мають бути застосовані.

Окрім того, ухвалюючи вирок, суд також не знаходить підстав для застосування приписів статей 96, 96-1 та 96-2 Кримінального кодексу України з тих самих підстав.

Проте, ухвалюючи вирок суд бере до уваги, що ОСОБА_3 вчинив це кримінальне правопорушення після ухвалення 08.11.2021 року Нововодолазьким районним судом Харківської області обвинувального вироку, що набрав законної сили 09.12.2021 року, яким його засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України, та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку на 3 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених частиною 1 та пунктом 2 частини 3 статті 76 вищевказаного кодексу (а. с. 108 - 116).

Розв`язуючи питання щодо визначення правила призначення остаточного покарання в цьому випадку, суд звертається до правозастосовної практики, викладеної Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, а саме: до висновків щодо застосування норм права Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, зроблених нею на виконання приписів статті 442 Кримінального процесуального кодексу України у постанові, прийнятій 01.06.2021 року в межах справи з єдиним унікальним № 766/39/17 (провадження № 51-8867 кмо 18),- в якій роз`яснено, що при визначенні того, які з правил призначення остаточного покарання (за сукупністю злочинів чи за сукупністю вироків) підлягають застосуванню за наявності іншого обвинувального вироку (вироків) щодо цієї ж особи, слід керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили, та:

а) якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особу в цьому кримінальному провадженні, було вчинено до постановлення попереднього вироку, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими частиною 4 статті 70 Кримінального кодексу України (за сукупністю злочинів);

б) якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особи в цьому кримінальному провадженні, було вчинено після постановлення попереднього вироку, але до повного відбуття покарання, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими статтею 71 Кримінального кодексу України (за сукупністю вироків).

Відтак, суд вважає за необхідне в силу вимог кримінального процесуального кодифікованого закону та висновків щодо застосування норм права Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, зроблених нею на виконання приписів статті 442 Кримінального процесуального кодексу України, застосувати при призначенні ОСОБА_3 остаточного покарання в цьому кримінальному провадженні правило, визначене при призначенні покарання за сукупністю вироків, згідно із статтею 71 Кримінального кодексу України шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Отже, оскільки ОСОБА_3 після постановлення 08.11.2021 року Нововодолазьким районним судом Харківської області обвинувального вироку, яким його засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України, із застосуванням приписів статей 75 і 76 цього ж кодексу, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років зі звільненням від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку в 3 роки, впродовж встановленого судом іспитового строку вчинив нове кримінальне правопорушення, тому відповідно до приписів частини 3 статті 78 і частини 1 та 4 статті 71 Кримінального кодексу України до покарання, призначеного за цим вироком слід частково приєднати не відбуту частину покарання за попереднім вироком суду, й остаточно призначити засудженому покарання у виді позбавлення волі на певний строк, який дорівнює 6 років.

Приходячи до такого, суд ураховує позицію сторони обвинувачення, яка вважала за можливе призначити обвинуваченому остаточно покарання у виді позбавлення волі саме на такий строк, та переконаний, що призначене остаточне покарання відповідатиме його меті, не потягне за собою порушення засад виваженості через призму невтручання держави в приватне життя засудженої особи, не становить для нього надмірного тягаря, не є свавільним та сприятиме ресоціалізації ОСОБА_3 .

Крім того, призначаючи обвинуваченому покарання за правилами статті 71 Кримінального кодексу України, суд виходить з судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою обирати між альтернативами, кожна з яких є законною та інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності призначеного покарання тощо.

В рамках цього кримінального провадження цивільний позов поданий не був.

Відповідно до пункту 5 частини 9 статті 100 Кримінального процесуального кодексу України речові докази:

- спортивний велосипед марки «CROSSBIKE», рожевого кольору, із ручними гальмами, на рамі якого наявний напис «LT220106879», а на колесах - (56-559) 26 х 2,125, визнаний постановою, прийнятою дізнавачем сектору дізнання ВП № 3 Харківського РУП № 1 ГУНП в Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_11 21.06.2023 року та переданий на зберігання під схорону розписку потерпілому (а. с. 117 118, 119);

- мобільний телефон марки «MEIZU M6T», модель М811Н, серійний номер НОМЕР_2 , MEID НОМЕР_3 (IMEI 1: НОМЕР_4 ; IMEI 2: НОМЕР_5 ), у чохлі у формі книжки зеленого кольору, визнаний постановою, прийнятою дізнавачем сектору дізнання ВП № 3 Харківського РУП № 1 ГУНП в Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_11 26.06.2023 року та переданий на зберігання під схорону розписку потерпілому (а. с. 120 121, 122),-

підлягають поверненню власникові (законному володільцю).

Частина 1 статті 126 Кримінального процесуального кодексу України покладає на суд обов`язки вирішити питання щодо процесуальних витрат у вироку або ухвалі суду.

Згідно з положеннями пункту 3 частини 1 статті 118 Кримінального процесуального кодексу України к процесуальним витратам відносяться витрати, пов`язані із залученням експертів, які в силу приписів частини 1 та 2 статті 122 цього ж кодифікованого процесуального закону України несе сторона кримінального провадження, яка залучила експерта. При цьому у разі залучення експертів спеціалізованих державних установ стороною обвинувачення, це здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з Державного бюджету України.

Частина 2 статті 124 Кримінального процесуального кодексу України зобов`язує суд у разі ухвалення обвинувального вироку стягнути з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Оскільки в рамках цього кримінального провадження було проведене експертне дослідження судовим експертом ОСОБА_6 , яка не є фахівцем державної спеціалізованої експертної установи, й стороною обвинувачення не доведений факт витрат держави на її роботу, підстав для стягнення на цей час з ОСОБА_3 витрат на залучення експерта при проведенні товарознавчої експертизи (висновок експерта за результатами проведення судово-товарознавчої експертизи № 3837/23 від 07.07.2023 року) в сумі 260,00 гривень не має (а. с. 88).

В рамках цього кримінального провадження заходи забезпечення не застосовувались.

Також суд не знаходить підстав задля обрання засудженому міри запобіжного заходу до набрання вироком законної сили з огляду на принцип диспозитивності процесу, так як жодна із сторін кримінального провадження не клопотала про це перед судом.

Ухвалюючи вирок, суд також вважає за необхідне зазначити, що пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області.

За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави.

Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо.

При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів.

Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом.

Пунктом 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» вищезазначеного Закону на законодавчому рівні унормовано, що до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до цього, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України.

Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, воєнний стан на території України не припинений та не скасований, а тому справа перебувала на розгляді належного суду.

На підставі викладеного, керуючись статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року в Римі; Рішеннями Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України» та від 28.10.1994 року у справі «Дж. Мюррей проти Сполученого Королівства»; статтями 9, 59, 61 та 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями); статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями); статтею 17, пунктом 6 частини 2 статті 36 і пунктами 3 та 3-1розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями); Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів»; пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року; статтями 12, 32, 34, 50, 63, 65 - 67, 69-1, приміткою 1 до статті 185 та частиною 2 статті 190 Кримінального кодексу України № 2341-ІІІ від 05.04.2001 року (із змінами та доповненнями); Постановами Пленуму Верховного суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (зі змінами та доповненнями), № 10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» (зі змінами та доповненнями) та № 7 від 04.06.2010 року «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» (зі змінами та доповненнями); постановою Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, прийнятою 01.06.2021 року в межах справи з єдиним унікальним № 766/39/17 (провадження № 51-8867 кмо 18); постановами Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятими 05.04.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 658/1658/16-к (провадження № 51-735 км 18), 07.11.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 297/562/17 (провадження № 51-329 км 18); постановами Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятими 30.10.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 559/1037/16-к (провадження № 51-3612 км 18), 17.04.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 298/95/16-к (провадження № 51-2501 км 18) і 10.07.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 148/1211/15-к (провадження № 51-1330 км 18), а також статтями 17, 31, 35 - 37, 84 86, 91, пунктом 5 частини 9 статті 100, статтями 131 132, 349, 368 371, 373 376, 392, 393, 395, 442, 532 535 Кримінального процесуального кодексу України № 4651-VІ від 13.04.2012 року (із змінами та доповненнями),-

з а с у д и в:

ОСОБА_3 визнати винним у пред`явленому йому обвинуваченні, передбаченому частиною 2 статті 190 Кримінального кодексу України, і призначити йому по даній нормі закону покарання із застосуванням частини 1 статті 69-1 Кримінального кодексу України у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

В силу приписів частини 3 статті 78 і частини 1 та 4 статті 71 Кримінального кодексу України ОСОБА_3 за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Нововодолазького районного суду Харківської області від 08.11.2021 року, остаточно призначивши йому до відбування покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 обчислювати з моменту звернення вироку до виконання та його затримання.

Речові докази:

- спортивний велосипед марки «CROSSBIKE», рожевого кольору, із ручними гальмами, на рамі якого наявний напис «LT220106879», а на колесах - (56-559) 26 х 2,125, визнана постановою, прийнятою дізнавачем сектору дізнання ВП № 3 Харківського РУП № 1 ГУНП в Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_11 21.06.2023 року та переданий на зберігання під схорону розписку потерпілому;

- мобільний телефон марки «MEIZU M6T», модель М811Н, серійний номер НОМЕР_2 , MEID НОМЕР_3 (IMEI 1: НОМЕР_4 ; IMEI 2: НОМЕР_5 ), у чохлі у формі книжки зеленого кольору, визнаний постановою, прийнятою дізнавачем сектору дізнання ВП № 3 Харківського РУП № 1 ГУНП в Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_11 26.06.2023 року та переданий на зберігання під схорону розписку потерпілому,-

повернути власникові (законному володільцю).

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Копію цього судового рішення не пізніше дня, наступного за днем його ухвалення, надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні при його проголошенні.

Роз`яснити учасникам судового провадження, що вони мають право отримати в суді копію вироку.

На вирок може бути подана апеляція в Харківській апеляційний суд через Нововодолазький районний суд Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі її подання - вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, що набрав законної сили, є обов`язковим для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, підлягає виконанню на всій території України й звертається до виконання не пізніш як через три дні з дня набрання ним законної сили або повернення матеріалів кримінального провадження до суду першої інстанції із суду апеляційної чи касаційної інстанції.

Вирок постановлено, виготовлено шляхом комп`ютерного набору та підписано суддею в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя ОСОБА_1