Провадження № 1-кп/761/1490/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі - головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , представника потерпілого ОСОБА_6 , захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальні провадження № 120 191 000 000 012 91 від 01.12.2019 та № 120 200 000 000 007 10 від 20.07.2020, у якому

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 15 п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 119, ч. 1 ст. 263, ч. 1, 4 ст. 358 КК України,

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 15 п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України,

та

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 15 п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України,

у с т а н о в и в :

Шевченківським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_10 за ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 15 п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 119, ч. 1 ст. 263, ч. 1, 4 ст. 358 КК України, ОСОБА_11 за ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 15 п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК Українита ОСОБА_12 за ч.5 ст. 27 ч. 2 ст. 15 п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

До обвинувачених застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк якого рішенням суду від 10.11.2023 продовжений по 08.01.2024 включно. Однак, завершити судовий розгляд цього кримінального провадження до зазначеної дати не виявилось можливим у зв`язку з складністю кримінального провадження.

Керуючись викладеним, прокурор наполягав, що обвинувачені з огляду на суворість покарання, що їм загрожує у разі визнання їх винуватими у вчиненні інкримінованих дій, можуть переховуватись від суду. Також, з метою уникнення відповідальності за вчинення інкримінованих дій, обвинувачені можуть здійснити незаконний вплив на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні. Крім того, не виключений ризик вчинення ними іншого суспільно-небезпечного діяння.

У зв`язку з наведеним, прокурор просив продовжити строк тримання обвинувачених під вартою.

Представник потерпілого ОСОБА_6 підтримав клопотання прокурора та просив його задовольнити.

Захисник ОСОБА_7 зазначив, що його підзахисний вину визнає, однак не визнає правову кваліфікацію його дій. Крім того, захисник зазначив, що ризики непроцесуальної поведінки ОСОБА_10 , зазначені прокурором, ґрунтуються на припущеннях. Також, просив врахувати, що ОСОБА_10 упродовж тривалого часу брав участь у бойових діях на сході України, має бойовий досвід, який може використати на користь держави під час воєнних дій, які тривають в Україні.

Також, захисник просив у разі задоволення клопотання державного обвинувача, утримувати ОСОБА_10 в умовах ІТТ ГУ НП у м. Києві.

Обвинувачений ОСОБА_10 підтримав думку свого захисника та наполягав на зміні застосованого до нього запобіжного заходу на особисте зобов`язання.

Захисник ОСОБА_9 просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора, посилаючись на те, що останній не довів, що більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки ОСОБА_12 . У зв`язку з цим захисник просив змінити його підзахисному запобіжний захід на більш м`який.

Обвинувачений ОСОБА_12 підтримав думку свого захисника.

Захисник ОСОБА_8 просив передати ОСОБА_11 на поруки директору Благодійної організації «Благодійний Фонд «Разом ми єдині» ОСОБА_13 , оскільки останній готовий забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.

У зв`язку з цим, захисник просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора, наполягаючи, що ОСОБА_11 не причетний до інкримінованих останньому дій, тому, враховуючи, що ризики непроцесуальної поведінки прокурором належним чином не обґрунтовані, захисник просив змінити його підзахисному запобіжний захід на домашній арешт.

Обвинувачений ОСОБА_11 підтримав клопотання ОСОБА_13 , просив передати його на поруки останньому.

Суд, заслухавши доводи сторони обвинувачення та сторони захисту, дослідивши наявні матеріали судового провадження, дійшов висновку про таке.

У силу ч. 3 ст. 331 КПК України суд за наявності клопотань зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

На стадії судового розгляду кримінального провадження відповідно до положень Глави 28 КПК встановленню підлягає, чи доведена вина особи поза розумним сумнівом, отже оцінка обґрунтованості підозри, яка відповідно до положень Глави 18 КПК є складовою порядку вирішення питання щодо продовження строку дії застосованого запобіжного заходу, на цій стадії судового провадження виключається.

Таким чином, суд, розглядаючи питання доцільності подальшого тримання особи під вартою, має встановити існування ризиків неправомірної процесуальної поведінки цієї особи, а також, чи може запобігти існуючим ризикам застосування до підозрюваного менш суворого запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», Закону України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) - є частиною національного законодавства України і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Статтею 9 КПК визначено, що під час кримінального провадження суд зобов`язаний керуватись у своїй діяльності рішеннями Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

У своїй практиці ЄСПЛ, досліджуючи строк, упродовж якого особа обмежується у свободі у зв`язку з його триманням під вартою, зазначає, що тримання під вартою особи має відповідати меті п. 1 ст. 5 Конвенції, тобто продовження тримання під вартою може бути виправдане тільки за наявності певного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до свободи особистості.

У справі «Лабіта проти Італії» ЄСПЛ зазначив, що продовжуване утримання особи під вартою може бути виправдане у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, не зважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають правило поваги до особистої свободи.

Зокрема, відповідно до рішення у справі «С. , В. і А. проти Данії [ВП]» менш серйозні заходи, аніж тримання під вартою визнані недостатніми для цілей охорони приватних інтересів або інтересів громадськості, оскільки відповідне правопорушення визнане серйозним і таким, що може спричинити такі наслідки, як загроза для життя і здоров`я або ризик заподіяння значної матеріальної шкоди.

У цьому контексті ЄСПЛ наголосив, що органи державної влади зобов`язані захищати права фактичних і потенційних потерпілих від насильницьких нападів відповідно до статей 2, 3 та пункту 1 статті 5 Конвенції.

З наведеного витікає, що для обґрунтованості рішення щодо подальшого тримання особи під вартою суд має керуватись принципом пропорційності, який передбачає встановлення обмежень прав і свобод людини і громадянина за умови, що таке обмеження є суспільно необхідним (Ріш. Конституційного суду України від 19.10.2009 № 26-рп/2009), тобто має зіставити аргументи «за» та «проти» звільнення такої особи.

Отже, вирішуючи питання щодо реальності зазначених стороною обвинувачення ризиків непроцесуальної поведінки ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , суд має керуватись наявністю підстав, які свідчать про необхідність подальшого ізолювання осіб від суспільства з метою забезпечення інтересів невизначеного кола громадян.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України», наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Суд бере до уваги рішення ЄСПЛ у справі «Грубник проти України», де ЄСПЛ визначив, що органи державної влади зобов`язані захищати права фактичних і потенційних потерпілих від насильницьких нападів відповідно до статей 2, 3 та пункту 1 статті 5 Конвенції.

Крім того, ЄСПЛ у зазначеній вище справі вказав, що суд, розглядаючи відповідну справу, має брати до уваги не тільки обставини та умови вчинення інкримінованих особі дій, але й суспільно-політичні умови та обстановку, у яких здійснюється розгляд справи.

Отже, суд, оцінюючи наявність реальної небезпеки для суспільства у разі застосування до обвинуваченого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням його під вартою, має дослідити обставини справи, виходячи з наданих сторонами кримінального провадженнями матеріалів щодо обставин вчинення інкримінованих обвинуваченому дій.

Відповідно до обвинувального акта ОСОБА_10 , діючи на замовлення, за попередньою змовою з ОСОБА_11 , на виконання спільного злочинного плану, спрямованого на здійснення умисного позбавлення життя ОСОБА_14 , перебуваючи на балконі кімнати № 310 готелю «FireInn», здійснив прицільний постріл з нарізної напівавтоматичної вогнепальної зброї, обладнаної оптичним прицілом та глушником, в область голови ОСОБА_14 , який у цей час перебував на передньому водійському сидінні автомобіля, в якому знаходились дружина останнього і малолітні діти - ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .

У результаті прицільного пострілу ОСОБА_14 отримав легке тілесне ушкодження в області задньої частини голови, малолітній син ОСОБА_16 отримав смертельне вогнепальне поранення голови, від якого помер на місці, що не охоплювалось злочинним умислом ОСОБА_10 , ОСОБА_11 . При цьому, не дивлячись на те, що ОСОБА_10 виконав всі дії, які він та ОСОБА_11 вважали необхідними для доведення злочину - умисного вбивства ОСОБА_14 , до кінця, злочин не було закінчено з причин, які не залежали від їх волі.

Крім того, відповідно до обвинувального акта з метою уникнення відповідальності за вчинене обвинувачені почали переховуватись від органів досудового розслідування та маскувати сліди своєї причетності до вчинених кримінальних правопорушень.

Також, з обвинувального акта вбачається, що ОСОБА_12 , діючи спільно з іншими особами з метою вчинення умисного вбивства ОСОБА_14 на замовлення, здійснив низку заходів з метою придбання, маскування та пересування засобів вчинення злочину, зокрема, нарізної вогнепальної зброї, бойових припасів до неї, одягу, взуття, головних уборів, оренди гаражного приміщення, розташованого неподалік від місця вчинення кримінального правопорушення, транспортного засобу, спільно з іншою особою забезпечив фінансування реалізації задуманого.

З викладеного витікає, що спосіб вчинення інкримінованогоОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 злочину, характер наслідків його вчинення, зокрема смерть малолітньої дитини від вогнепального поранення в область голови, свідчить про наявність у цій справі специфічних ознак у частині вимог задоволення публічного інтересу, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважає правило поваги до особистої свободи.

Крім того, суд не вважає, що саме наявність у обвинувачених досвіду участі у бойових діях зумовило обрання способу вчинення інкримінованих обвинуваченим дій.

Викладене підтверджує суспільну небезпечність обвинувачених та, враховуючи введення на території України воєнного стану у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, суттєвим збільшенням обігу зброї на території України, суд вважає, що лише подальше ізолювання обвинувачених зможе забезпечити безпеку невизначеного кола громадян та виконання останніми своїх процесуальних обов`язків.

Суд також бере до уваги, що інкриміновані обвинуваченим дії кваліфікуються як особливо тяжкий злочин, за який законом передбачено покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії» серйозність звинувачень може примусити судові органи помістити обвинуваченого під варту з метою попередження спроб подальших правопорушень. Однак необхідно, щоб цей ризик був очевидним, а захід таким, що відповідає обставинам справи, зокрема, минулому та особі обвинуваченого.

Відповідно до ст. 178 КПК суворість покарання, яке загрожує обвинуваченим у разі доведення їх винуватості у вчиненні інкримінованого злочину, поруч і з іншими факторами є обов`язковою для оцінки судом обставин при вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу.

Таким чином, суд не залишаючи поза увагою наявність у обвинувачених певних сімейних зв`язків, постійного місця реєстрації на території міста Києва, вважає допустимим висновок щодо критичної оцінки моральних якостей обвинувачених та наявність високої ймовірності вчинення останніми позапроцесуальних дій з метою ухилення від кримінальної відповідальності, створення перешкод судовому розгляду або ж загрози суспільству.

Отже, на теперішній час будь-які обставини, які б спростували попередні висновки суду під час обрання та продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , не встановлені.

Крім того, приймаючи до уваги, що на теперішній час свідки та потерпілі у судовому провадженні не допитані, не виключено, що обвинувачені з метою уникнення відповідальності можуть вдатись до спроб здійснення незаконного впливу на таких осіб.

Також, враховуючи, що інкримінований ОСОБА_10 та ОСОБА_11 злочин вчинений з метою отримання грошової винагороди за умисне спричинення смерті людині, суд вважає, що ризик вчинення останніми іншого кримінального правопорушення з корисливим спрямуванням є достатньо високим.

Отже, надаючи оцінку доводам прокурора щодо наявності ризиків, суд вважає доведеними ризики неналежної процесуальної поведінки обвинувачених, а саме: можливість переховування обвинувачених від суду, здійснення обвинуваченими незаконного впливу на свідків та потерпілих, вчинення іншого кримінального правопорушення.

За результатами встановлених у судовому засіданні обставин, з урахуванням доводів сторін кримінального провадження, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу та наявність факторів, які передбачені ч.1 ст. 194 КПК, що свідчать про обґрунтованість продовження тримання обвинувачених під вартою.

При цьому відповідно до положень ч.4 ст. 183 КПК суд вважає за можливе при постановленні ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не визначати розмір застави, оскільки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 обвинувачуються у вчиненні злочину, що спричинив загибель людини.

З вказаних підстав суд також вважає, що не підлягає задоволенню клопотання гр. ОСОБА_13 про взяття обвинуваченого ОСОБА_11 на поруки

Крім того суд вважає за необхідне залишити застосований до обвинуваченого захід безпеки у виді тримання ОСОБА_10 в Ізоляторі тимчасового тримання ГУ НП у м. Києві.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 177, 178, 180, 194, 331 КПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні заяви гр. ОСОБА_13 про взяття обвинуваченого ОСОБА_11 на поруки відмовити.

Клопотання прокурора ОСОБА_5 задовольнити.

Продовжити строк дії застосованого до обвинуваченого ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 08 лютого 2024 року включно, утримуючи його в ІТТ ГУ НП у м. Києві.

Продовжити строк дії застосованого до обвинуваченого ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 08 лютого 2024 року включно, утримуючи його в ДУ «Київський слідчий ізолятор».

Продовжити строк дії застосованого до обвинуваченого ОСОБА_12 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 08 лютого 2024 року включно, утримуючи його в ДУ «Київський слідчий ізолятор».

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду упродовж п`яти днів з дня оголошення судового рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3