Справа №582/375/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/1134/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_9 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 та представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 на вирок Недригайлівського районного суду Сумської області від 02.05.2023, відносно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українки, громадянки України, з вищою освітою, перебуваючої у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, зареєстрованої та проживаючої в АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшли апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 та представника потерпілої ОСОБА_7 в яких вони фактичних обставин справи, доведеності вини та правильності правової кваліфікації дій обвинуваченої не оскаржували, однак:

- прокурор просив вирок Недригайлівського районного суду Сумської області від 02.05.2023, скасувати і ухвалити новий вирок, яким просив ОСОБА_9 визнати винною та призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 3 років позбавлення волі;

- представник потерпілої просив вирок Недригайлівського районного суду Сумської області від 02.05.2023, змінити і призначити ОСОБА_9 покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Даним вироком ОСОБА_9 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено їй покарання у виді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та з покладенням на неї виконання передбачених ст. 76 КК України обов`язків, а саме:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Цивільний позов ОСОБА_11 до ТОВ «ІЗІ КРЕДИТ» та ПАТ «Страхова компанія «АРКС», третя особа: ОСОБА_9 , про стягнення матеріальної та моральної шкоди, а також витрат на правову допомогу задоволено частково та стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «АРКС» на користь ОСОБА_11 8 920,00 грн витрат на поховання, та 38 741,41 грн матеріальної шкоди. В іншій частині позову відмовлено.

Скасовано арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді від 30.11.2020.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави 14 922,20 грн процесуальних витрат.

Долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор зазначав, що суд звільняючи обвинувачену від відбування покарання з випробуванням не мотивував свого рішення.

В суді обвинувачена вину не визнала, стверджувала, що потерпілого не бачила, за вчиненне шкодує. Форма вини в обвинуваченої необережна, однак порушення нею ПДР України призвело до тяжких наслідків. Посткиримінальна поведінка обвинуваченої хоч і полягала у придбанні потерпілому ліків на лікування, однак від отриманих травм він помер. Враховуючи викладене, сторона обвинувачення переконана у відсутності підстав для звільнення обвинуваченої від покарання з випробуванням.

Представник потерпілої зазначав, що вину обвинувачена у вчиненні злочину не визнала, стверджувала, що не помітила потерпілого, однак це не узгоджується з доказами у справі, активного сприяння у розкритті злочину, на думку захисту не було, шкоду потерпілій обвинувачена не відшкодувала.

Щодо надання обвинуваченою першої допомоги потерпілому, то це не обставина, яка може пом`якшити покарання, оскільки це її обов`язок як водія. Суд у вироку згадав про стян сп`яніння потерпілого в момент ДТП, однак не вказав в чому саме полягала його вина, які норми ПДР України він порушив. Представник потерпілої вважав, що обвинувачена протиправність своїх дій так і не усвідомила, вибачення у потерпілої не просила.

Виходячи з викладеного представник потерпілої вважав, що висновок суду про звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням і без додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, передчасний.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Захисник обвинуваченої на апеляційні скарги прокурора і представника потерпілого подав заперечення в яких просив вирок суду першої інстанції залишити без зміни, а апеляційні скарги без задоволення.

Як встановлено судом першої інстанції 26.11.2020 близько 17.30 год ОСОБА_9 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Nissan» моделі «Almera» р.н. НОМЕР_1 , рухаючись в межах населеного пункту, в темну пору доби по автодорозі «Н-07» зі сполученням «Київ- Суми-Юнаківка», в с. Вільшана Роменського району (раніше Недригайлівського району), Сумської області зі сторони с. Недригайлів в напрямку м. Суми.

Перебуваючи поблизу магазину «Гостинний двір», що розташований за адресою: с. Вільшана, Роменського району (раніше Недригайлівського) вул. Київський Шлях, 5, в порушення вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, маючи реальну змогу своєчасно виявити пішохода який рухався по в попутному напрямку біля правого краю проїзної частини дороги, негайно не вжила заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, внаслідок чого допустила наїзд на ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження, та був доставлений до КНП «Роменської ЦРЛ» РМР, у подальшому був переведений до КНП «Недригайлівської ЦРЛ» НСР, де внаслідок отриманих травм ІНФОРМАЦІЯ_3 помер в приміщенні лікарні.

Відповідно до висновку експерта (судово-медичної експертизи) № 9 від 29.01.2021 характер тілесних ушкоджень вказує на те, що вони могли утворитись прижиттєво в результаті травматичного контакту з тупими предметами (предметом), на що вказують дані судово-медичного дослідження трупа та дані судово-медичних гістологічних досліджень.

Тілесні ушкодження в ділянці голови, вказані в п. А) згідно п. 2.1.3 (а,б,в,г) правил визначення тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17.05.1995 «Про розвиток та вдосконалення судово-медичної служби України» відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя. Тілесні ушкодження у вигляді саден, вказані в п. Б) мають ознаки легких тілесних ушкоджень.

Смерть ОСОБА_12 настала від відкритої травми черепу та головного мозку з пошкодженнями кісток, крововиливами над та під тверді мозкову оболонку, під м`які мозкові оболонки і забоями мозкової речовини, які викликали набряк головного мозку, часткові некрози мозкової речовини, і стало безпосередньою причиною смерті, що підтверджується даними судово-медичного дослідження трупа та судово-медичними гістологічними дослідженнями.

Отже, між вищевказаними ушкодженнями і настанням смерті є прямий причинний зв`язок.

Відповідно до висновку експерта (судової автотехнічної експертизи) № 793 від 29.04.2021, в даній дорожній ситуації водій автомобіля марки «Nissan» моделі «Almera» р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_9 повинна була діяти відповідно до вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України.

В даній дорожній ситуації, водій автомобіля марки «Nissan» моделі «Almera» р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_9 , мала технічну можливість запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_12 шляхом зниження швидкості руху свого автомобіля до швидкості руху пішохода, тобто шляхом виконання нею вимог н. 12.3 правил Дорожнього руху України.

У діях водія автомобіля марки «Nissan» моделі «Almera» р.н. НОМЕР_1 , Полюшко ( ОСОБА_13 ), вбачаються невідповідності вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору, знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням ДТП та наслідками, що настали.

Дії водія автомобіля марки «Nissan» моделі «Almera» р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_9 , по порушенню Правил дорожнього руху України умисні, форма вини до наслідків, що настали - необережна (злочинна самовпевненість).

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_6 , яка апеляційну скаргу прокурора підтримала, просила задовольнити, вирок суду першої інстанції скасувати і ухвалити новий вирок за яким ОСОБА_9 визнати винною та призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 3 років позбавлення волі, думку представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 , який свою апеляційну скаргу та скргу прокурора підтримав, та призначити обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами, думки обвинуваченої ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 , які проти задоволення обох апеляційних скарг заперечили, просили вирок суду пршої інстанції залишити без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим, ґрунтуватись на всебічному, повному, об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з дотриманням вимог кримінального і кримінального процесуального закону.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке вона засуджена, відповідає фактичним обставинам провадження, ґрунтується на доказах, досліджених судом в повному обсязі, оцінених відповідно до вимог ст. 94 КПК України і ніким з учасників судового провадження не оспорюється.

Кваліфікація дій ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, є правильною і в колегії суддів сумнівів не викликає.

В апеляційних скаргах прокурор і представник потерпілої ставили питання про призначення обвинуваченій покарання у виді 3 років позбавлення волі, що фактично і призначено судом першої інстанції, однак без звільнення обвинуваченої від цього покарання з випробуванням та з позбавленням її права керувати транспортними засобами.

При цьому, прокурор просив вирок суду скасувати і ухвалити новий вирок, а представник потерпілої просив вирок суду змінити.

Виходячи з таким вимог апелянтів колегія суддів переглядає вирок суду виключно в частині заявлених ними питань, що узгоджується зі ст. 404 КПК України.

Так, вирішуючи питання про відповідність призначеного ОСОБА_9 покарання, колегія суддів виходить з вимог ст. 65 КК України про те, що воно призначається враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, яке, згідно ч. 2 ст. 50 КК України, має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

При призначенні ОСОБА_9 покарання судом першої інстанції дотримано вимоги ст.ст. 50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.03 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» та в повній мірі враховані ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином з необережною формою вини, дані про особу винної, яка заміжня, виховує малолітню дитину, раніше не судима, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, перебуває у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, обставини, що пом`якшують покарання: активне сприяння розкриттю вчиненого кримінального правопорушення, шляхом надання правдивих показань про обставини його вчинення, поведінку обвинуваченої після дорожньо-транспортної пригоди, а саме надання допомоги потерпілому шляхом виклику швидкої допомоги; та часткове відшкодування завданих збитків, шляхом придбання ліків для лікування ОСОБА_12 . Крім цього, судом першої інстанції, як обставинами що пом`якшують покарання визнано і те, що обвинувачена має молодий вік, а також те, що на її утриманні перебуває дитина ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України, судом першої інстанції не встановлено.

Врахувавши всі обставини, які за законом мають правове значення, місцевий суд, дотримуючись принципу індивідуалізації та, виходячи з особливостей конкретного кримінального правопорушення, реалізовуючи свої дискреційні повноваження, призначив ОСОБА_9 покарання у мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, без додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Розмір призначеного ОСОБА_9 основного покарання за ч. 2 ст. 286 КК України учасниками судового провадження не оскаржується. Підстав для застосування положень ст. 69 КК України до призначеного обвинуваченій основного покарання, колегією суддів не встановлено.

Що стосується доводів представника потерпілої, викладених в прохальній частині апеляційної скарги, про необхідність призначення ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК України додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, колегія суддів виходить з наступного.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК України містить альтернативу у призначенні/не призначенні додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Відповідно до постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005 № 14, при призначенні покарання за ст. 286 КК України, судам у кожному випадку необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Колегія суддів зауважує, що на виконання ч. 1 ст. 404 КПК України діє в межах апеляційної скарги. Разом з цим, хоч представник потерпілої і просив для обвинуваченої додаткове покарання, однак шляхом зміни вироку суду першої інстанції, що фактично не узгоджується зі ст. 408 КПК України, оскільки фактично погіршує становище обвинуваченої і в такому разі колегія суддів повинна ухвалити новий вирок, що відповідатиме ст. 420 КПК України, однак про що представником потерпілої питання не ставиться, а самостійно вийти за межі вимог апелянта, у разі погіршення ставища обвинуваченої, колегія суддів не уповноважена ст. 404 КПК України. Водночас прокурор в апеляційній скарзі хоч і просив вирок суду скасувати і ухвалити новий вирок, однак про призначення для обвинуваченої додаткового покарання не просив.

Враховуючи викладене, колегія суддів в задовленні вимог апеляційної скарги представника потерпілої, в частині призначення обвинуваченій додаткового покарання, відмовляє за необґрунтованістю.

Тому, виходячи із встановленого, апеляційний суд вважає, що призначене ОСОБА_9 покарання за санкцією ч. 2 ст. 286 КК України у визначених судом межах без застосування додаткового покарання є законним, справедливим, відповідає тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню останньої та попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень, не становить «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Щодо безпідставного звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, колегія суддів приймає до уваги положення ст. 75 КК України, роз`яснення Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2004, «Про практику застосування судами законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23.12.2005 № 12 та приходить до наступного.

Відповідно до ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, зокрема у справі «Довженко проти України», який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів з огляду на відповідність таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, в тому числі, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Приймаючи рішення про можливість виправлення обвинуваченої ОСОБА_9 без відбування покарання у виді позбавлення волі та можливість застосування до неї положень ст. 75 КК України, суд першої інстанції в повному обсязі врахував ступінь тяжкості та конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, характеризуючі дані на обвинувачену, її поведінку та відношення до скоєного, яка, як наведено вище, вину у вчиненому хоч і не визнала, що є її правом, однак вжила заходів по наданню потерпілому негайної медичної допомоги, забезпечила його ліками, тим самим частково відшкодувала шкоду, активно сприяла розкриттю кримінального правопорушення, за не встановленням даних про те, що вона перебувала у стані будь-якого сп`яніння, що виключає можливість застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Крім цього слід врахувати і те, що обвинувачена має молодий вік, знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а сам потерпілий, також нехтуючи правилами дорожнього руху, будучи в стані алкогольного сп`яніння став учасником ДТП.

Існування в діях обвинуваченої складу кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК України, а також наслідки, що настали, не звільняють обвинуваченому від тягара нести відповідальність, однак вона повинна бути помірною і ґрунтуватись на встановлених вище обставинах.

Тому, провівши апеляційний розгляд в межах апеляційної скарги суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що призначене ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 років без позбавлення права керування транспортними засобами та із подальшим застосуванням положень ст. 75 КК України, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, тому не визнає його явно несправедливим, необґрунтованим, чи недостатнім для досягнення його мети.

В апеляційних скаргах прокурор і представник потерпілої стверджували про те, що обвинувачена вину не визнала, активних дій по сприянню у розкритті злочину зі сторони обвинуваченої не було, хоч і допомогла потерпілому після ДТП однак це її обов`язок як водія, її дії спричинили тяжкі наслідки, шкоду потерпілій обвинувачена не відшкодувала і вибачень у потерпілої не просила. Також, представник потерпілої зауважував, що суд у вироку згадав про стян сп`яніння потерпілого в момент ДТП, однак не вказав в чому саме полягала його вина.

Вивчивши матеріали кримінального провадження в сукупності з такими доводвами апелянтів, колегія суддів не може визнати їх достатніми для задоволення поставлених в апеляційних скаргах вимог, оскільки:

- визнанання чи не визнання особою вини, це її право, а не обов`язок, тоді як ст. 63 Конституції України визначає, що особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом;

- щодо дій обвинуваченої по розкриттю злочину, то з матеріалів справи видно, що вона місце ДТП після події не покинула, самостійно викликала швидку, а в суді першої інстанції надала детальні пояснення щодо обставин які стались. В апеляційний суд обвинувачена також прибула за першою вимогою, що вказує на її готовність нести відповідальність;

- щодо надання потерпілому допомоги після ДТП, про що представник потерпілої вказував як про обов`язок обвинуваченої як водія, то тут колегія суддів зауважує, що дійсно надати допомогу в ДТП це обов`язок, однак такі дії при призначенні обвинуваченій покарання враховуються судом як її пост злочинна поведінка, яка полягала не в залишенні місця ДТП з метою уникнути відповідальності, а вжиттю заходів по збереженню життя і здоров`я постраждалого;

- щодо тяжких наслідків, то вони дійсно мають місце, однак і дії обвинуваченої кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України та в межах санкції цієї частини статті їй і призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі. У разі не виконання покладених на обвинувачену ст. 76 КК України судом обов`язків, саме таке покарання і загрожує їй до відбування;

- щодо відшкодування потерпілій шкоди і відсутність вибачень зі сторони обвинуваченої, то з матеріалів справи видно, що цивільний позов до обвинуваченої потерпілою не заявлявся, шкоду обвинувачена відшкодовувала шляхом придбання ліків потерпілому. Вироком суду обов`язок по відшкодуванню шкоди за цивільним позовом покладено на ТОВ «ІЗІ КРЕДИТ» та ПАТ «Страхова компанія «АРКС», до яких і заявлявся цей позов (а.с. 29 т.1). Також з матеріалів справи вбачається, що потерпілою в кримінальному провадженні визнано ОСОБА_11 (сестру загиблого), яка прописана в м. Донецьк (а.с. 42 т.1), судові засідання в суді першої інстанції проводились за участю її представника адвоката ОСОБА_7 , а відповідно до наданих на апеляційні скарги заперечень захисника ОСОБА_8 , обвинувачена просила вибачення в потерпілої будучи в лікарні;

- щодо посилань суду на стан сп`яніння потерпілого, не вказавши в чому його вина, про що стверджував представник потерпілої, то тут слід зауважити, що в даному кримінальному провадженні встановлювалась вина обвинуваченої в пред`явленому їй обвинуваченні, щодо потерілого, то тут суд стан алкогольного сп`яніння потерілого врахував як обставину, яка також могла спровокувати ДТП.

Тому, оцінивши викладене, переконливих доводів, які б не були враховані судом першої інстанції та спростовували його висновки у частині достатності призначеного ОСОБА_9 покарання, прокурором і представником потерпілої в апеляційних скаргах не наведено.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо призначення покарання й того, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари як мети покарання, поведінку обвинуваченої після ухвалення щодо неї вироку, чим фактично досягнута мета покарання, колегія суддів дійшла висновку про наявність обґрунтованих підстав стверджувати, що виправлення ОСОБА_9 та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за її поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, яке є достатнім для того, щоб вона довела своє виправлення.

Вирок суду в частині цивільного позову ніким з учасників провадження не оскаржувався, а тому до його аналізу колегія суддів не вдається, що узгоджується зі ст. 404 КПК України.

Оскільки під час апеляційного розгляду не встановлено підстав, передбачених ст. 409 КПК України для скасування чи зміни вироку Недригайлівського районного суду Сумської області від 02.05.2023, який відповідає критеріям ст. 370 КПК України, апеляційні скарги прокурора та представника потерпілої залишаються без задоволення, як необґрунтовані.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Недригайлівського районного суду Сумської області від 02.05.2023, відносно ОСОБА_9 , залишити без зміни, а апеляційні скарги прокурора ОСОБА_10 та представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 на цей вирок, без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4