Справа № 464/3574/19
пр.№ 1-кп/464/130/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.09.2023 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова

головуючий суддя ОСОБА_1

секретар судового засідання: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові кримінальне провадження № 464/3574/19, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 квітня 2019 року за № 0000931, стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Будапешт Угорщини, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, невійськовозобов`язаного, одруженого, має дочку ІНФОРМАЦІЯ_2 , непрацюючого, має судимості згідно з:

1/ вироком Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 08 жовтня 2018 року, залишеним без змін ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року, засуджено за ч.2 ст.309 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки; на підставі ст.75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробуванням із іспитовим строком два роки, покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України (справа № 349/794/18);

2/ вироком Сихівського районного суду м.Львова від 08 лютого 2022 року засуджено за ч.1 ст.263, ч.3 ст.185 КК України з урахуванням ч.1 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки 3 місяці; на підставі ст.75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробуванням із іспитовим строком 3 роки, покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України (справа № 464/5300/18), -

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України,

де сторонами виступають з боку:

обвинувачення прокурори: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ;

захисту - обвинувачений ОСОБА_7 та захисники: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

з участю сторін провадження,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_7 28 березня 2019 року приблизно о 03 годині, перебуваючи у приміщенні загального коридору будинку АДРЕСА_3 , незаконно збув (продав) за 22000 гривень ОСОБА_12 автомат конструкції І.Чермака, моделі «Зразок 58В», калібру 7,62?39 мм (AK), № 14061g, вилучений 28.03.2019 у ОСОБА_12 , що є бойовою, нарізною, вогнепальною зброєю, знаходиться в несправному стані із-за зламу направляючих бойових виступів ствольної коробки, ймовірно, деформації бойової личинки, затвора та затворної рами, спричинені в момент пострілу, що призвело до їх нештатного взаєморозміщення та нерухомого блокування в ствольній коробці, даний автомат промислового чеського виробництва, до стрільби не придатний, а також патрони в кількості 76 штук, що є боєприпасами, придатними для стрільби із військової (бойової) нарізної вогнепальної зброї калібру 7,62?39 мм до автомата Калашникова та призначені для стрільби з військової (бойової) нарізної вогнепальної зброї, які є промислового виробництва. Цього ж дня, приблизно о 06 годині, після проведення оперативної закупівлі ОСОБА_12 добровільно видав в присутності двох понятих працівникам поліції вищевказаний автомат та боєприпаси у кількості 76 штук.

Окрім цього, він же 11 квітня 2019 року приблизно о 23 годині, перебуваючи у приміщенні загального коридору будинку АДРЕСА_3 , незаконно збув (продав) ОСОБА_12 за 8000 гривень обріз, який вилучений цього ж дня у ОСОБА_12 , що являється обрізом мисливської рушниці та є нестандартною гладкоствольною бойовою вогнепальною зброєю, виготовлений саморобним способом, шляхом вкорочення стволів та прикладу мисливської рушниці моделі «МЦ 21-01», 12 калібру, № НОМЕР_1 , придатний до проведення пострілів.

Таким чином ОСОБА_7 вчинив зберігання та збут вогнепальної зброї і бойових припасів без передбаченого законом дозволу, тобто вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України.

Обвинувачений під час розгляду кримінального провадження у суді у присутності захисника скористався своїм правом надання показань, беззастережно підтвердив викладені вище фактичні обставини справи. Протягом усього судового провадження свою вину визнавав у повному обсязі, однак за порадою захисника ОСОБА_10 через сумнів у калібрі боєприпасів не погоджувався на спрощений порядок розгляду справи. З кваліфікацією діянь сторона захисту повністю погоджується, просить суд суворо не карати, надати можливість виховувати дитину.

Виходячи із положень ст.91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, покладається на прокурора (ст.92 КПК України), на виконання яких останнім надано, а судом за правилами ст.94 КПК України оцінено докази, що підтверджують винуватість обвинуваченого у вчиненні цього злочину:

протоколи про результати контролю за вчиненням злочину від 28 березня та 12 квітня 2019 року;

протоколи про результати здійснення негласної слідчої (розшукової) дії від 20 травня 2019 року;

рапорт;

висновок експерта Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 08 квітня 2019 року за № 5/129 за результатами судової балістичної експертизи;

висновок експерта Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 09 квітня 2019 року за № 5/130 за результатами судової експертизи дослідження зброї;

протокол обшуку від 12 квітня 2019 року, проведений із застосуванням відеофіксації;

протокол огляду грошових купюр від 27 березня 2019 року;

протокол огляду покупця від 27 березня 2019 року;

протокол огляду місця події від 28 березня 2018 року з фототаблицею;

протокол огляду покупця від 11 квітня 2019 року;

протокол огляду місця події від 11 квітня 2019 року з рапортом від 12 квітня 2019 року;

висновок експерта Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 22 травня 2019 року за № 5/162 за результатами судової експертизи дослідження зброї;

протокол огляду предмету від 20 червня 2019 року із фотофіксацією;

показання свідка ОСОБА_13 , понятого при проведенні обшуку, про хід та результати такого.

У порядку ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд ураховує постанову Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 750/5745/15-к, в якій зроблено висновок про те, що відповідно до ч.2 ст.92 КПК обов`язок доказування допустимості доказів покладається на сторону, що їх подає, однак такий обов`язок виникає лише у разі, якщо допустимість доказу ставиться під сумнів. Це випливає із засади диспозитивності, яка надає сторонам процесу можливість визначати, серед іншого, і обсяг дослідження доказів у суді. Таким чином, законодавець створив можливість обмежити судовий розгляд з`ясуванням спірних обставин справи, а щодо безспірних - спиратися на їх визнання сторонами.

Жодних аргументів щодо недопустимості доказів чи версій, відмінних від обвинувачення, стороною захисту не наводилось, а відповідно судом такі не вирішувались. Сумніви у калібрі боєприпасів після дослідження висновків експертів у суді в обвинуваченого більше не виникало, про що обвинувачений однозначно ствердив, а тому, зважаючи на вимоги диспозитивності процесу, суд не надає оцінку таким.

Проаналізовані та досліджені у ході судового розгляду докази в сукупності та взаємозв`язку, які зібрані стороною обвинувачення відповідно до вимог кримінального процесуального закону, є належними та допустимими, беззаперечно та безсумнівно підтверджують винуватість обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України у зберіганні та збуті вогнепальної зброї та бойових припасів без передбаченого законом дозволу. Такі діяння органом досудового розслідування кваліфіковані правильно.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому, суд виходить із встановлених положеннями ст.50 КК України його мети, за якими покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Виходячи із указаної мети й принципів справедливості та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Саме така позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 13 березня 2023 року у справі № 127/10995/19, яку суд застосовує у відповідності до приписів ч.6 ст.368 КПК України.

Таким чином суд при призначенні обвинуваченому покарання ураховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно зі ст.12 КК України є тяжким злочином проти громадської безпеки, його наслідки, дані про особу винного, який не працевлаштований та не має офіційного джерела доходу, одружений та має неповнолітню дочку, відсутність хронічних захворювань, має незняту і непогашену судимість, учинив новий умисний злочин під час іспитового строку, негативну процесуальну поведінку, яка виразилась у злісному ухиленні від правосуддя під час судового провадження застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як привід та перебування у розшуку через ухилення від суду; обтяжуючі вину обставини ні органом досудового розслідування, ні судом не встановлені.

Посилання органу досудового розслідування на щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину як на обставини, що пом`якшують покарання, не знайшли свого відображення у матеріалах справи. Саме по собі визнання обвинуваченим факту кримінального правопорушення не свідчить про наявність зазначених обставин. Саме така позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 20 серпня 2020 року у справі № 750/1503/19.

Суд бере до уваги досудову доповідь щодо оцінки органом пробації середнього ризику вчинення повторного кримінального правопорушення та середнього ризику небезпеки для суспільства.

Зважаючи на особу винного та фактичні конкретні обставини у даному кримінальному провадженні у їх сукупності, суд призначає покарання у межах санкції інкримінованої статті у виді позбавлення на строк чотири роки.

Саме такий вид та розмір покарання засновані на вимогах виваженості та справедливості, відповідають принципу індивідуалізації покарання та співмірності вчиненому, є достатніми для виправлення обвинуваченого за умови ізоляції його від суспільства, підстави для призначення більш суворого покарання відсутні. Досягнення мети покарання, яка полягає в триманні обвинуваченого в умовах ізоляції та здійснення контролю за його поведінкою, неможливе без його реального відбування за умови вкрай негативної поведінки обвинуваченого.

На переконання суду цей захід примусу внесе корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує негативні настанови і позбавить можливості вчиняти нові кримінальні правопорушення.

Відомості, які б спростовували даний висновок суду, відсутні.

Правових підстав для призначення покарання із застосуванням ст.69 КК України не встановлено.

Вироком Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 08 жовтня 2018 року, залишеним без змін ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року, обвинуваченого засуджено за ч.2 ст.309 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки. На підставі ст.75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробуванням із іспитовим строком на два роки, покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 14 вересня 2021 року у справі № 127/250/17, у випадку вчинення злочину під час іспитового строку, покарання, від якого особа була звільнена з випробуванням, вважається невідбутою частиною покарання та стає реальним, яке має приєднуватися до покарання за новим вироком.

Оскільки після ухвалення вироку Рогатинським районним судом Івано-Франківської області від 08 жовтня 2018 року і до повного відбуття покарання вчинив інкримінований йому злочин, суд вважає необхідним до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком місяць позбавлення волі, з дотриманням положень ч.4 ст.71 КК України, де остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком, остаточно визначивши покарання позбавлення волі на строк чотири роки один місяць. Саме таке покарання узгоджуватиметься із принципами справедливості, співмірності та індивідуалізації, є адекватним характеру вчинення дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Зазначені вид та міра покарання з його порядком призначена висловлена і стороною обвинувачення під час судових дебатів.

У ст.75 КК України передбачено, що суд за наявності визначених законом підстав може ухвалити рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. Виходячи з цих положень закону, а також зі змісту ч.3 ст.78 КК України, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування ст.75 КК України про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі ст.71 КК України. Стала практика свідчить, що у таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим та суперечить точному змісту кримінального закону (постанови Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 521/3981/17, від 14 вересня 2021 року у справі № 127/250/17).

Неусвідомлення обвинуваченим довіри суду за попереднім вироком, який застосував ст.75 КК України при призначенні покарання, свідчить про його антисоціальну поведінку, спрямовану на продовження злочинних діянь, оскільки на шлях виправлення не став та вчинив новий тяжкий злочин під час іспитового строку, що не дає підстав для повторного застосування ст.75 КК України.

Також у ході розгляду даної справи установлено, що вироком Сихівського районного суду м.Львова від 08 лютого 2022 року обвинуваченого засуджено за ч.1 ст.263, ч.3 ст.185 КК України з урахуванням ч.1 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки 3 місяці. На підставі ст.75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробуванням із іспитовим строком на три роки, покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України. За даним вироком кримінальні правопорушення вчинено у грудні 2020 року та липні 2021 року.

У даному випадку підлягає застосуванню наступний висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 15 лютого 2021 року у справі № 760/26543/17: якщо особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

Беручи до уваги, що у даній справі обвинувачений засуджується до реального відбування покарання за злочин, вчинений до постановлення вироку від 08 лютого 2022 року, яким звільнений від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, а тому такі слід виконувати самостійно.

Ухвалюючи вирок, суд відповідно до положень кримінального процесуального закону зобов`язаний вирішити питання щодо того, що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами; на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі; як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.

Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м.Львова від 11 червня 2019 року застосовано до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначенням застави у розмірі 20 прожиткових мінімумів громадян, що становить 38420 грн. Заставу у вказаному розмірі, що була внесена заставодавцем ОСОБА_10 та знаходиться на рахунку ТУ ДСА у Львівській області (ЄДРПОУ за 26306742), слід повернути заставодавцю.

Приймаючи рішення про залік досудового тримання під вартою, суд виходить зі змісту ст.1 Закону України «Про попереднє ув`язнення», за якою попереднє ув`язнення відповідно до кримінального процесуального законодавства України є запобіжним заходом щодо обвинуваченого, підсудного, підозрюваного у вчиненні злочину, за який може бути призначено покарання у вигляді позбавлення волі, та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили. Крім того, відповідно до ч.5 ст.72 КК України попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті. Відповідно до ч.2 ст.197 КПК України строк тримання під вартою обчислюється з моменту взяття під варту, а якщо взяттю під варту передувало затримання підозрюваного, обвинуваченого, - з моменту затримання. З огляду на викладене, обвинуваченому на підставі ч.5 ст.72 КК України у строк покарання слід зарахувати строк його попереднього ув`язнення з 11 червня 2019 року (часу взяття під варту) до дня звільнення з-під варти після внесення застави, як це передбачено ч.4 ст.202 КПК України, 12 червня 2019 року включно.

Щодо долі речових доказів, то відповідно до вимог ст.ст.96-1, 96-2 КК України, до таких слід застосувати спеціальну конфіскацію, конфіскувавши у власність держави.

З обвинуваченого підлягають стягненню в користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз в сумі 3830,08 грн.

Через відсутність клопотань сторони обвинувачення про обрання запобіжного заходу обвинуваченому та незастосовуння такого, відсутні підстави для його обрання.

Керуючись ст.ст.368-371, 373-374, 381-382 КПК України,

у х в а л и в :

ОСОБА_7 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.263 КК України та призначити йому покарання - позбавлення волі на строк чотири роки.

На підставі ст.71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 08 жовтня 2018 року, та остаточно ОСОБА_7 визначити покарання - позбавлення волі на строк чотири роки один місяць.

Рахувати ОСОБА_7 строк відбування покарання з часу набрання вироком законної сили та фактичного звернення його до виконання, зарахувавши на підставі ч.5 ст.72 КК України в строк покарання попереднє ув`язнення з 11 по 12 червня 2019 року.

Вирок Сихівського районного суду м.Львова від 08 лютого 2022 року виконувати самостійно.

Стягнути з ОСОБА_7 в користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз в сумі 3830, 08 грн.

Повернути ОСОБА_10 заставу, визначену ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м.Львова від 11 червня 2019 року у розмірі 38420 грн, внесену за обвинуваченого ОСОБА_7 на депозитний рахунок ТУ ДСА України у Львівській області.

Застосувати на підставі ст.ст.96-1, 96-2 КК України спеціальну конфіскацію - конфіскувати у власність держави речові докази: гроші, зброю та бойові припаси, визначені у постановах про визнання речовими доказами від 10.04.19., 26.05.19., 20.06.19.

Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду через Сихівський районний суд м.Львова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження копію вироку мають право отримати в суді.

Головуючий суддя ОСОБА_14