ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 568/931/23

Провадження № 1-кп/568/98/23

"25" жовтня 2023 р. м.Радивилів

Радивилівський районний суд Рівненської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000004 від 14.04.2023 року по обвинуваченню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Залужжя, Дубенського району, Рівненської області, громадянина України, українця, із професійно-технічною освітою, розлученого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , який проходить військову службу за мобілізацією на особливий період на посаді начальника інженерної ремонтної майстерні ремонтного взводу військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «штаб-сержант», раніше не судимого,

у скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст.408 Кримінального кодексу України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем Збройних Сил України за призовом під час мобілізації на особливий період, проходячи військову службу на посаді начальника інженерної ремонтної майстерні ремонтного взводу військової частини НОМЕР_1 , у порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, які затверджені Законом України №548-XIV від 24 березня 1999 року, ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою ухилитися від військової служби, в умовах воєнного часу, 11 квітня 2023 року близько 08 години 00 хвилин самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , проводив службовий час на власний розсуд, не пов`язаний із проходженням військової служби та обов`язки військової служби не виконував, припинивши тим самим виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості України.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав частково, посилаючись на те, що не мав наміру ухилятися від військової служби. Пояснив суду, що в частині роботи не було, відпустку йому не давали, а йому необхідно було допомагати дітям, батькам і поратися по господарству, а тому він лишив частину. Весь час він перебував у себе вдома або вдома у колишньої дружини. Передзвонивши один раз командиру, він з розмови зрозумів, що може поки знаходитися вдома, а коли буде необхідність йому зателефонують. Вважає, що вчинив не вірно і необхідно було вирішувати свої особисті питання у інший, законний спосіб.

Не дивлячись на часткове не визнання вини обвинуваченим ОСОБА_4 , його вина у вчиненні злочину, за обставин, викладених у вироку, підтверджується поза розумним сумнівом сукупністю досліджених безпосередньо у судовому засіданні доказів, які оцінені судом з точки зору їх достовірності, належності та допустимості.

Так, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, введено воєнний стан в Україні, що діє до теперішнього часу.

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частина) №8 від 04.03.2022р. (к.с., а.с.13), прапорщика ОСОБА_4 - начальника інженерної ремонтної майстерні, зараховано до списків особового складу частини з 04.03.2022р. на всі види забезпечення та присвоєно військове звання старшого сержантського складу «Штаб-сержант».

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показав, що обіймає посаду командира військової частини НОМЕР_1 . Обвинуваченого знає, із ним перебуває у службових відносинах. 11.04.2023р. під час ранкового шикування близько 08 год. 00 хв. було виявлено відсутність на військовій службі за місцем розташування підрозділів військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 . Його пошуки організовувалися спочатку власними силами військовослужбовців, однак позитивних результатів не дали. Свідок заперечив, що у період самовільного залишення військової частини йому телефонував ОСОБА_4 . Жодних дозволів на перебування поза межами військової частини він йому не надавав. У зв`язку із тим, що до 11 квітня 2023р. ОСОБА_4 самовільно залишав розташування військової частини на НОМЕР_2 дні (із 31.03.2023р. по 02.04.2023р.) та був доставлений військовослужбовцями ІНФОРМАЦІЯ_2 , відтак, за його розпорядженням перебував на казарменому положенні, дозволів на залишення військової частини йому ніхто не давав. ОСОБА_4 мав проблеми із алкоголем, направлявся на лікування у наркологічний диспансер, однак від лікування відмовився. Бесіди із ОСОБА_4 проводилися постійно, він попереджався про кримінальну відповідальність за самовільне залишення військової частини під особистий підпис. Йому невідомі будь-які поважні причини самовільного залишення військової частини ОСОБА_4 . Дозвіл на виконання обов`язків військової служби поза межами військової частини за його місцем проживання він не надавав. ОСОБА_4 із рапортом про його переведення до іншої частини не звертався, але йому відомо, що він хотів перевестися до іншої частини. Нестатутні заходи впливу до ОСОБА_4 не застосовувалися, він не був учасником якихось конфліктних ситуацій у військовій частині.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показав, що обіймає посаду заступника командира частини НОМЕР_1 з морально-психологічного забезпечення. Зазначив, що ОСОБА_4 дійсно 11.04.2023р. самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 . Де він перебував до затримання, йому невідомо. ОСОБА_4 під час проходження служби ігнорував розпорядження командирів, зокрема, відмовлявся від проведення господарських робіт. ОСОБА_4 не в повній мірі виконував свої службові обов`язки. Під час перебування у відрядженні у АДРЕСА_2 , хотів перевестися до цієї частини. Після самовільного залишення військової частини 11.04.2023р. він особисто організовував пошуки ОСОБА_4 , однак за місцем проживання його не виявили. Також, зазначив, що до цього мав місце ще один випадок самовільного залишення військової частини ОСОБА_4 з 31.03.2023р. по 02.04.2023р. Після цього з ним проводилися бесіди, в ході яких він виявляв небажання у подальшому проходити військову службу, казав, що залишить військову частину знову та ніхто його не зупинить. Після цього, йому під підпис були доведені та роз`яснені статті КК України, в т.ч. за самовільне залишення військової частини та дезертирство. Йому невідомі будь-які поважні причини самовільного залишення військової частини ОСОБА_4 . Нестатутні заходи впливу до ОСОБА_4 не застосовувалися. ОСОБА_4 отримував достатнє матеріальне, грошове та інше забезпечення у військовій частині.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 повідомив, що проходить військову службу на посаді заступника командира військової частини НОМЕР_3 з морально-психологічного забезпечення. Військова частина НОМЕР_1 є структурним підрозділом військової частини НОМЕР_3 . Особисто ОСОБА_4 не знає, однак в силу виконання своїх службових обов`язків із підготовки та отримання доповідей за фактами порушення військовослужбовцями дисципліни йому відомо, що ОСОБА_4 двічі самовільно залишав розташування військової частини НОМЕР_1 . Вдруге із 11.04.2023р. та до військової частини вже не повертався, доповіді від командира військової частини НОМЕР_1 про його повернення не надходили. Нестатутних заходів впливу до ОСОБА_4 не зафіксовано, скарги від нього до вищого командування не надходили.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 показав, що проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді начальника медичної служби. Під час проходження військової служби ОСОБА_4 направлявся командуванням військової частини до наркологічного диспансеру із приводу лікування алкогольної залежності, однак, у зв`язку із тим, що ОСОБА_4 відмовився від лікування, його виписали. Також, ОСОБА_4 порушував порядок перебування на лікуванні, оскільки і там вживав алкогольні напої. ОСОБА_4 . ВЛК визнаний придатним.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 показав, що проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 на посаді старшого помічника начальника штаба з кадрів і стройової частини. Із ОСОБА_4 перебуває у службових відносинах. Безпосереднім командиром ОСОБА_4 був штаб-сержант ОСОБА_11 . В силу виконання своїх службових обов`язків йому відомо, що 11.04.2023р. ОСОБА_4 самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 та до розташування не повертався, до виконання обов`язків військової служби не приступав. До кадрової частини будь-які дані щодо наявності у ОСОБА_4 поважних причин для відсутності на службі не надходили, таких документів не бачив. Щодо переведення ОСОБА_4 до іншої військової частини, йому про це було відомо, однак рапортів ОСОБА_4 не писав, а потім взагалі виведений у розпорядження командира у зв`язку із самовільним залишенням військової частини. Рапортів про надання відпусток, звільнень у період самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 не писав, відпустки та звільнення не надавалися.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 показав, що на даний час звільнений із військової служби за сімейними обставинами, був командиром ремонтного взводу військової частини НОМЕР_1 . ОСОБА_4 знає, останній був його підлеглим та обіймав посаду начальника ремонтної майстерні. 11.04.2023р. ОСОБА_4 самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 та до розташування не повертався. Йому невідомі жодні поважні причини самовільного залишення військової частини та відсутності на службі ОСОБА_4 . ОСОБА_4 йому не дзвонив та не повідомляв про причини відсутності. Про кримінальну відповідальність за військові злочини, в т.ч. самовільне залишення частини та дезертирство, ОСОБА_4 попереджався. Останній час поведінка ОСОБА_4 щодо виконання своїх обов`язків погіршилася. Нестатутні заходи впливу до ОСОБА_4 не застосовувалися.

Вина ОСОБА_4 у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 408 КК України підтверджується наступними письмовими доказами:

-рапортом командира ремонтного взводу ОСОБА_12 від 11.04.2023р. командиру військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 про те, що 11.04.2023р. близько 08.00 год. під час перевірки наявності особового складу ремонтного взводу було виявлено відсутність начальника інженерної ремонтної майстерні ремонтного взводу штаб-сержанта ОСОБА_4 . В подальшому були вжиті заходи для пошуку ОСОБА_4 на території військової частини НОМЕР_1 , однак результату пошуки не дали. На підставі зазначеного, просить призначити службове розслідування (к.с. а.с. 99);

-доповіддю командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_6 командиру в/ч НОМЕР_3 від 11.04.2023р. про самовільне залишення ОСОБА_4 військової частини 11.04.2023р. (к.с. а.с. 100);

-витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №70 від 11.04.2023р. про призначення службового розслідування відносно ОСОБА_4 (к.с. а.с. 105);

-актом службового розслідування, складеним офіцером-психологом в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_13 від 09.05.2023р., відповідно до якого встановлено, що військовослужбовець начальник інженерної ремонтної майстерні ремонтного взводу штаб-сержант ОСОБА_4 11.04.2023р. самовільно залишив військову частину, до теперішнього часу не повернувся та запропоновано притягнути до дисциплінарної відповідальності (к.с. а.с. 106-108);

- витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) №30 від 09.05.2023р. «Про результати службового розслідування» ОСОБА_4 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено стягнення сувора догана (к.с. а.с. 109).

12.05.2023р. ІНФОРМАЦІЯ_3 були направлені матеріали службової перевірки відносно ОСОБА_4 для прийняття рішення (к.с. а.с. 92-94).

15.05.2023 р. керівнику Рівненської спеціалізованої прокуратури у ІНФОРМАЦІЯ_4 було направлено повідомлення про вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення за ч.4 ст. 408 КК України (а.с.к.с. а.с. 88).

Згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 15.05.2023, до ЄРДР за № 0000048 внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4ст.408 КК України (к.с. а.с.85).

На підставі сукупності досліджених безпосередньо у судовому засіданні доказів, судом встановлено, що 11 квітня 2023 року ОСОБА_4 , умисно, в умовах воєнного стану, будучи зобов`язаним з`явитися на службу, маючи на меті ухилення від проходження військової служби, залишив місце несення служби та був відсутній весь час до моменту обрання йому судом запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою 26.05.2023р., обов`язки військової служби не виконував, до місця несення військової служби безпідставно не прибував, проводив час, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для з`явлення до місця військової служби, звернення до правоохоронних або інших державних органів чи органів військового управління, за наявності реальної можливості для цього, чим вчинив кримінальне правопорушення, яке кваліфікується судом за ч. 4ст. 408 КК України, як дезертирство, тобто самовільне залишення місця служби, з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.

Доводи сторони захисту про те, що дії обвинуваченого кваліфіковані невірно за ч.4 ст.408 КК України, оскільки обвинувачений не мав на меті ухилитися від військової служби, суд вважає непереконливими, виходячи з таких обставин.

У ході судового розгляду кримінального провадження ОСОБА_4 , не заперечуючи того факту, що 11.04.2023р. він залишив місце несення служби через необхідність ведення домашнього господарства, догляду за дітьми, зазначив, що наміру ухилятися від військової служби він не мав, наразі бажає продовжувати нести службу.

Об`єктом злочину, передбаченого ст. 408 КК України, є порядок проходження військової служби.

З об`єктивної сторони дезертирство полягає у діях або бездіяльності, які мають дві відповідні форми: 1) самовільне залишення військової частини або місця служби; 2) нез`явлення на службу у разі призначення, переведення, з відрядження, відпустки або з лікувального закладу. У першій формі дезертирство є закінченим злочином з моменту, коли суб`єкт фактично залишив розташування військової частини (місця служби), а у другій - коли він не з`явився в частину (до місця служби) в установлений строк.

Фактичний термін відсутності військовослужбовця в місці служби при дезертирстві може не перевищувати навіть і однієї доби, але це має значення лише для призначення покарання.

Обов`язковою ознакою дезертирства є мета: військовослужбовець має намір ухилятися від військової служби протягом не трьох діб, місяця, двох місяців тощо, тобто не тимчасово, а ухилитися від військової служби взагалі, назавжди. При цьому військовослужбовець може заявляти про свій намір ухилитися від військової служби взагалі або ухилятися від неї протягом невизначеного часу (наприклад, доки його не затримають).

Для наявності складу дезертирства немає значення, в який момент у особи виник намір ухилитися від служби - безпосередньо в момент самовільного залишення частини/не з`явлення на службу, або вже в період незаконного перебування за її межами. Коли військовослужбовець після самовільного залишення частини або не з`явлення на службу приймає рішення ухилитися від військової служби, його дії слід кваліфікувати як дезертирство, оскільки будь-яке за способом самовільне залишення частини чи нез`явлення на службу може виступати і способом дезертирства, а отже, поглинається останнім і не утворює множинності злочинів.

Кваліфікуючими ознаками дезертирства, у тому числі, є вчинення його в умовах воєнного стану.

З огляду на докази, здобуті у даному кримінальному провадженні та досліджені під час судового розгляду, пояснення самого обвинуваченого, встановлено, що ОСОБА_4 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені діючим законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин, а саме дезертирство, яке по своїй суті є переховуванням від правоохоронних та інших державних органів, а також органів військового управління, з метою ухилення від проходження військової служби.

Про мету ухилення ОСОБА_4 від проходження військової служби свідчить те, що він 11.04.2023 р. залишив місце несення служби, самостійно не повернувся до місця несення служби, допоки йому не була пред`явлена підозра у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України та обраний запобіжний захід тримання під вартою. При цьому, безумовно маючи таку можливість, обвинувачений протягом цього часу не намагався зв`язатись із командуванням військової частини, повідомити про своє місце перебування чи зазначити про намір повернутись до військової служби через певний час. Вказані обставини свідчать про те, що самовільне ухилення обвинуваченого від військової служби було перервано саме у зв`язку із його затриманням, а не у зв`язку із його добровільним поверненням до військової служби, тобто протиправні дії ОСОБА_4 щодо дезертирства були припинені не з його волі. Крім того, про намір ухилитися від проходження військової служби свідчить і факт повторності самовільного залишення військової частини. Так, 31.03.2023р. ОСОБА_4 вже залишав самовільно військову частину та був повернутий 02.04.2023р. органами військового правопорядку.

Разом з тим, матеріали кримінального провадження не містять доказів, що у інкримінований ОСОБА_4 період самовільного залишення місця служби, він здійснював догляд за дітьми, займався господарством, а доводи обвинуваченого про те, що він не переховувався та знаходився постійно за місцем свого проживання, самі по собі не свідчать про те, що він не мав наміру ухилятися від служби, оскільки за досить тривалий період, з 11.04.2023 до моменту пред`явлення підозри 23.05.2023р. та обрання запобіжного заходу 26.05.2023р., він не здійснив жодних заходів з метою самостійного повернення на місце проходження служби, або хоча б повідомлення командира про поважні причини свого неприбуття до розташування військової частини. Крім того, з таких пояснень обвинуваченого суд робить висновок, що він помилково тлумачить вимоги чинного законодавства, оскільки, виходячи з його позиції, з метою його повернення до місця несення служби його повинні були шукати інші військовослужбовці за місцем його проживання або шляхом здійснення телефонних дзвінків.

За таких обставин, суд знаходить кваліфікацію дій ОСОБА_4 за ч.4 ст. 408 КК України вірною.

При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому суд враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, його наслідки, дані про особу обвинуваченого, його відношення до скоєного, пом`якшуючі та обтяжуючі покарання обставини.

Обвинувачений ОСОБА_4 є раніше не судимою особою, вчинив особливо тяжкий злочин проти встановленого порядку несення військової служби в умовах введеного в Україні воєнного стану, розлучений, має двох неповнолітніх дітей, має постійне місце проживання, є військовослужбовцем, за місцем несення служби згідно зі службовою характеристикою характеризується посередньо, за місцем проживання та попереднього ув`язнення характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває.

Обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , судом не встановлено.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд керується поняттям судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка охоплює повноваження суду, надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням вчиненого та відомостей про особу обвинуваченого, його відношення до скоєного, відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, суд приходить до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, та з цих підстав вважає за необхідне призначити йому мінімальне покарання в межах санкції статті, за якою кваліфікується його діяння, у виді позбавлення волі, вважаючи, що таке покарання буде необхідним та достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

У даній справі суд не вбачає законних підстав для застосування при призначенні покарання ОСОБА_4 положень статей 69,75 КК України.

Запобіжний захід ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою, враховуючи обраний йому судом вид покарання та існування ризиків ухилення від виконання вироку суду, слід залишити без змін до набрання вироком суду законної сили.

Враховуючи те, що згідно з ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 26.05.2023р. ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, після чого він продовжувався на підставі відповідних судових рішень, строк відбування ним покарання слід рахувати саме з 26.05.2023р., а строк попереднього ув`язнення обвинуваченого слід зарахувати в строк відбуття покарання із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України.

Речові докази та судові витрати у кримінальному провадженні відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.369,373,374,376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у вчинені злочину, передбаченого ч.4 ст.408 КК України і призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 обчислювати з 26 травня 2023 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_4 у строк покарання термін попереднього ув`язнення з 26 травня 2023 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Запобіжний захід, застосований відносно ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою, до набрання вироком суду законної сили, залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений до Рівненського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, -у той же строк після отримання копії вироку.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На підставі п. 15 ст. 615 КПК України судом у судовому засіданні проголошено резолютивну частину вироку.

Повний текст вироку після його проголошення вручається учасникам кримінального провадження, які присутні у судовому засіданні, та не пізніше наступного дня надсилається учаснику судового провадження, який в судове засідання на проголошення вироку не прибув.

Головуючий суддя ОСОБА_1