Номер провадження: 11-кп/813/2296/23
Справа № 522/6140/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника: ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 09.08.2023року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Дніпропетровськ, без постійного місця проживання, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України судимостей не має,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000057 від 14.02.2023 року,

установив

Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції

Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 09.08.2023року, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років з конфіскацією майна.

Згідно оскаржуваного вироку, встановлено, що в квітні 2014 року на території Луганської області створено терористичну організацію, так звану «луганська народна республіка» (далі «лнр»), яка здійснює акти тероризму, залякування населення, вбивства громадян, захоплення адміністративних будівель органів державної влади і місцевого самоврядування, а також збройний спротив військовослужбовцям Збройних сил України та працівникам правоохоронних органів, які приймають участь в операції об`єднаних сил (до квітня 2018 року - антитерористичній операції) на території Луганської області, внаслідок чого дестабілізується суспільно - політична ситуація у державі.

При цьому з`ясовано, що «лнр» є стійкою організацією, яка безперервно функціонує по даний час, з чіткою ієрархією та структурою, яка складається з політичного і силового блоків, з розподілом ролей та функцій між її учасниками, встановленими правилами поведінки, обов`язковими для усіх учасників під час підготовки і вчинення терористичних актів.

Крім того, дана організація здійснює терористичну діяльність на території України з відома та за вказівкою її керівників, у зв`язку з чим, згідно з ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» визнається терористичною.

Основною метою діяльності вказаної терористичної організації є повалення конституційного ладу, зміна меж території і державного кордону України, а також створення незаконного державного утворення «лнр».

Так, у 2014 році для функціонування терористичної організації «лнр», на учасників її політичного блоку покладалися наступні обов`язки:

- створення так званих органів державної влади «лнр» та організація їх діяльності;

- видача нормативно-правових актів від імені нелегітимних органів державної влади «лнр»;

- організація та проведення незаконного референдуму на території Луганської області про визнання суверенітету незаконного державного утворення «лнр»;

- проведення агітаційної роботи серед населення щодо діяльності терористичної організації «ЛНР», з метою схиляння їх до участі у вказаній терористичній організації та отримання підтримки власної діяльності серед мешканців східних регіонів України;

- організація збору, отримання матеріальної і фінансової допомоги від інших учасників терористичної організації та осіб, лояльно настроєних до їх діяльності, а також її розподілу;

- налагодження взаємодії з іншою терористичною організацією «донецька народна республіка» та її лідерами з метою координації дій, направлених на повалення конституційного ладу та захоплення державної влади в Україні, а також дій, направлених на зміну меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України;

- налагодження взаємодії з прихильниками злочинної діяльності, що перебувають за кордоном з метою координації дій, отримання матеріальної і гуманітарної допомоги та озброєння, а також залучення іноземних громадян для протидії правоохоронним органам та Збройним силам України;

- налагодження взаємодії з місцевими та закордонними засобами масової інформації з метою їх використання для агітацій, висвітлення діяльності «лнр», дискредитації діяльності органів державної влади України та осіб, задіяних у ході проведення антитерористичної операції та формування думки серед населення про законність власних дій, а також вчинення за їх допомогою закликів до повалення конституційного ладу і захоплення державної влади в Україні та дій, направлених на зміну меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України;

- надання матеріальної та організаційної допомоги учасникам силового блоку «лнр» для забезпечення їх протиправної діяльності;

- забезпечення учасників «лнр» транспортом, символікою та агітаційними матеріалами.

У свою чергу, на учасників силового блоку покладались такі обов`язки:

- організація та ведення збройного опору, незаконної протидії та перешкоджання виконанню службових обов`язків співробітниками правоохоронних органів і військовослужбовцями Збройних Сил України, задіяними у проведенні антитерористичної операції;

- з метою опору представникам державної влади та унеможливлення припинення злочинної діяльності правоохоронними органами та Збройними силами України, організація у групи осіб, які є прихильниками злочинної діяльності учасників «лнр», озброєння зазначених осіб та керівництво їхніми діями;

- вербування нових учасників до складу силового блоку «лнр» та керівництво їхніми діями;

- захоплення населених пунктів, будівель, військових частин та інших об`єктів на території Луганської області;

- скоєння терактів та диверсій на території України;

- захоплення зброї, боєприпасів, вибухових речовин, військової техніки, транспортних засобів та будівництво укріплень з метою протидії діяльності осіб, задіяних у ході проведення антитерористичної операції та забезпечення власної злочинної діяльності;

- викрадення осіб з метою отримання матеріальної вигоди та залякування мешканців, які підтримують діючу владу в Україні;

- силова підтримка учасників політичного блоку при проведенні незаконного референдуму на території Луганської області про визнання суверенітету незаконного державного утворення «лнр», а також укріплення та охорона зайнятих ними будівель та споруд;

- вчинення дій, направлених на унеможливлення проведення виборів Президента України на території Луганської області;

- організація поставок зброї, боєприпасів, вибухових речовин, військової техніки та їх розподіл серед учасників терористичної організації.

Чисельні злочини, вчинені представниками терористичної організації «лнр» або за її участі знайшли своє відображення у зверненнях Верховної Ради України до міжнародних організацій та іноземних держав щодо визнання «лнр» та «днр» терористичними організаціями.

Зокрема, у зверненні Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання російської федерації державою-агресором, затвердженому Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року за №129-VIII, та Зверненні до Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, національних парламентів держав-членів ЄС, США, Канади, Японії та Австралії щодо масового розстрілу людей під Волновахою в Україні, затвердженому постановою Верховної Ради України від 14.01.2015 року №106-VIII, постанові Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Щодо протидії поширенню підтриманого російською федерацією міжнародного тероризму» від 22.07.2014 року №1597-VII, постанові Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2015 року №337-VIII, постанові Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про трагічну загибель людей внаслідок терористичного акту над територією України» від 22.07.2014 року №1596-VII, постанові Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами російської федерації та керівниками терористичних організації «днр» та «лрн», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04.02.2015 року №145-VIIІ.

Радою національної безпеки і оборони України 13.04.2014 року прийнято рішення «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України», яке введено в дію Указом Президента України №405/2014 від 14 квітня 2014 року, відповідно до якого на території України розпочато антитерористичну операцію.

Так, встановлено, що після початку збройної агресії російської федерації проти Україні, у ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , орієнтовно в серпні 2014 року, коли останній перебував на території російської федерації (більш точна дата, час та місце досудовим розслідування не встановлено), з метою порушення громадської безпеки, залякування населення, провокації воєнного конфлікту, міжнародного ускладнення, впливу на прийняття рішень органами державної влади та органами місцевого самоврядування України, а також здійснення опору законним діям працівників правоохоронних органів України та Збройних Сил України, задіяним у проведенні антитерористичної операції, на території Донецької та Луганської областей, виник злочинний умисел направлений на участь у терористичній організації «лнр», яка знаходилась на території Луганської області, що тимчасово не підконтрольні українській владі.

В подальшому, ОСОБА_7 , перебуваючи на території російської федерації, через пункти пропуску, що тимчасово не підконтрольні українській владі (у невстановлений досудовим розслідуванням час та спосіб) в`їхав з території російської федерації на територію України, що тимчасово не підконтрольна українській владі, а саме на тимчасово окуповану територію Луганської області в м. Сорокине (Краснодон), що контролюються представниками терористичної організації «лнр».

Знаходячись на території підконтрольній терористичній організації «лнр», а саме в м. Сорокине (Краснодон), Луганської області ОСОБА_7 , діючи з мотивів не сприйняття діючої влади в Україні, підтримуючи злочинні наміри терористичної організації «лнр», діючи умисно, керуючись власними переконаннями, з метою порушення громадської безпеки, залякування населення, провокації воєнного конфлікту, міжнародного ускладнення, а також впливу на прийняття рішень органами державної влади та органами місцевого самоврядування України, розуміючи протиправний характер своїх дій, добровільно 02.09.2014 року прибув до військового комісаріату м. Сорокине (Краснодон), Луганської області, який розташований за адресою: Луганська область, м. Сорокине (Краснодон), вул. Первокінна, буд. 41, де вступив до лав збройного формування терористичної організації «лнр», а саме до краснодонського батальйону «русь», з пунктом дислокації в м. Сорокине (Краснодон), Луганської області, де його було призначено на посаду водія багатоцільового тягача (транспортера) легкого броньованого - МТ-ЛБ, який призначений для транспортування (перевезення) людей та вантажів, а також широко використовується в ролі артилерійського тягача та для перевезення особового складу моторизованих стрілецьких підрозділів.

При цьому, ОСОБА_7 усвідомлював, що він приймає участь в діяльності терористичної організації «лнр» і для досягнення спільної злочинної мети, перебуваючи у складі даної організації він буде з застосуванням зброї та інших засобів чинити опір законним діям працівників правоохоронних органів України та Збройних Сил України, направлених на припинення її протиправної діяльності, здійснювати завдання по переміщенню особового складу, вантажів та евакуації поранених учасників терористичної організації «лнр», виконувати завдання по забезпеченню охорони та пропускного режиму на блок-постах встановлених представниками терористичної організації «лнр» на території Луганської області, що тимчасово не підконтрольна українській владі, підтримувати належних технічний стан ввіреного йому військового майна, здійснювати його обслуговування, транспортування та інші завдання, які направленні на досягнення злочинної мети терористичної організації «лнр».

Поряд з тим, ОСОБА_7 , будучи членом силового блоку терористичної організації «лнр» розумів, що вказана терористична організація, учасником якої він є, діє на території України незаконно, та що її учасники застосовують зброю, вчиняють терористичні акти, захоплення будівель органів державної влади та місцевого самоврядування, вбивства людей, вибухи, підпали та інші дії, які створюють небезпеку для життя та здоров`я людей, завдають значної майнової шкоди та призводять до настання інших тяжких наслідків, а також чинить збройний опір, незаконну протидію та перешкоджають виконанню службових обов`язків представниками діючої української влади, співробітниками правоохоронних органів України й військовослужбовцями Збройних сил України, задіяними у проведенні антитерористичної операції.

Так, ОСОБА_7 , приймаючи участь в діяльності терористичної організації «лнр», у складі збройного підрозділу краснодонського батальйону «русь», у період з 02.09.2014 року по кінець грудня 2014 року, умисно здійснював вищенаведені дії, з метою порушення громадської безпеки, залякування населення, провокації воєнного конфлікту, міжнародного ускладнення та впливу на прийняття рішень органами державної влади, місцевого самоврядування.

Крім того, під час участі в терористичній організації «лнр» ОСОБА_7 безпосередньо контактував із іншими учасниками терористичної організації «лнр», підтримував з ними сталі стосунки.

Поряд з тим, при участі в діяльності терористичної організації «лрн» ОСОБА_7 , з метою конспірації, отримав умовне прізвисько (позивний) « ОСОБА_7 ».

У період з 02.09.2014 року по 15.09.2014 року ОСОБА_7 , перебуваючи у складі краснодонського батальйону «русь» терористичної організації «лнр», пройшов військову підготовку, його було забезпечено форменим одягом з відповідною символікою, військовим квитом та за ним було закріплено вогнепальну зброю і відповідні боєприпаси.

В подальшому ОСОБА_7 було направлено для проходження служби до блок - посту « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який розташовувався в районі населеного пункту Щастя, Луганської області, де ОСОБА_7 перебував у період з 15.09.2014 року по 15.11.2014 року та виконував завдання по забезпеченню охорони та пропускного режиму на блок пості « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованому в районі населеного пункту Щастя, Луганської області, з відповідним військовим спорядженням та зброєю.

Після чого, починаючи з 15.11.2014 року по кінець грудня 2014 року (більш точний час та дата досудовим розслідуванням не встановлено) ОСОБА_7 за власним бажанням, діючи умисно, усвідомлюючи протиправній своїх дій, діючи у складі терористичної організації «лнр», пройшов навчання на ІНФОРМАЦІЯ_3, яка призначена для знищення живої сили, артилерійських батарей, дзотів, а також для забезпечення проходів в мінних полях та польових загородженнях та увійшов до екіпажу вказаної артилерійської установки.

Насамперед, ОСОБА_7 відповідав за технічний стан та обслуговування артилерійської установки, утримував її в постійній готовності до дій, здійснював транспортування артилерійських установок з території російської федерації через ділянку кордону, що тимчасово не підконтрольні українській владі до місць визначених керівництвом терористичної організації «лнр» для виконання бойових завдань.

Однак, наприкінці грудня 2014 року (більш точна дата та час органом досудового розслідування не встановлено) ОСОБА_7 вийшов зі складу терористичної організації «лнр» та через пункти пропуску, що тимчасово не підконтрольні українській владі (у невстановлений досудовим розслідуванням час та спосіб) виїхав до російської федерації.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи кваліфікацію дій зазначає, що вважає вирок у частині призначеного покарання є вкрай суворим для обвинуваченого з урахуванням усіх обставин справи, його особистості, а також наявності пом`якшуючих обставин, відсутністю обтяжуючих обставин.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на наступне:

обвинувачений ОСОБА_7 щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, досудове розслідування та судовий розгляд, ґрунтувались лише на добровільних його показах; на підставі його свідчень були розкриті інші особи, причетні до скоєного злочину, тим самим сам обвинувачений надавав згоду на викриття та співпрацю з правоохоронними органами.

За результатами розгляду апеляційної скарги обвинувачений просить вирок Приморського районного суду м. Одеси відносно нього змінити в частині призначеного покарання, а саме пом`якшити призначене покарання у вигляді позбавлення волі, застосувавши до нього дію ст.69 КК України, призначивши покарання строком на 5 (п`ять) років позбавлення волі та звільнити його від відбування основного покарання із випробуванням.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні апеляційного суду:

Обвинувачений та його захисник підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити;

прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив оскаржуваний вирок залишити без змін.

Мотиви апеляційного суду

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції дотримано цих вимог закону.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорюються, апеляційним судом не встановлено, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація скоєного ОСОБА_7 злочину не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим колегія суддів, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, переглядає вирок суду лише в межах апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги обвинуваченого стосовно суворості призначеного покарання та можливість призначення йому покарання не пов`язаного з позбавленням волі, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Надаючи оцінку обставинам даного кримінального провадження колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Призначаючи обвинуваченому покарання за інкримінованими йому діями, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, врахував характер вчинення злочину, особу обвинуваченого, який вчинив протиправні дії, та дійшов висновку про необхідність призначення покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі, яке він має відбувати реально.

Апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому покарання, як за своїм видом, так і за розміром, не можна вважати занадто суворим.

Так, визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що обвинувачений порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання пов`язаних із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому ОСОБА_7 за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.258-3 КК України, і чи повинен він його відбувати, суд першої інстанції в повній мірі врахував наступні обставини.

Місцевий суд врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше несудимий, у лікаря на наркологічному обліку не перебуває, та те, що він обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, проти громадської безпеки. Також, судом враховано, що ОСОБА_7 щиро розкаявся, та сприяв розкриттю злочину.

З урахуванням встановлених обставин, місцевий суд не знайшов підстав для застосування при призначенні покарання положень ст.ст. 69, 75 КК України.

Колегія суддів вважає, що врахувавши тяжкість та характер вчинених кримінального правопорушення та особу обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення останньому покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції статті за якою його засуджено.

Доводи обвинуваченого про можливість застосування до нього дії ст.69, ст.75 КК України, колегія суддів визнає необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Таким чином, підставою застосування ст. 69 КК України складається з двох елементів, що характеризують вчинений злочин і особу винного, а саме: а) наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; б) дані, що певним чином характеризують особу винного.

З матеріалів кримінального провадження та оскарженого вироку вбачається, що обвинувачений в суді першої інстанції визнав свою винуватість у скоєному злочині та дійсно сприяв розкриттю злочину.

Однак щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, не можна визнати достатніми обставинами, які слугують безумовною підставою для пом`якшення покарання, тобто такою, що у відповідності до положень ст. 69 КК України істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Таким чином, встановлені апеляційним судом обставини свідчать про відсутність законних та достатніх підстав для застосування при призначенні покарання положень ст.69 та ст.75 КК України.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому покарання ґрунтується на положеннях ст.ст. 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому не вбачає підстав вважати, що призначене покарання є явно несправедливим через його суворість.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

За таких обставин, колегією суддів не встановлено істотного порушення вимог кримінального процесуального законодавства чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які є підставою для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції.

Керуючись ст. 370, 404, 405, 407, 418, 420, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 09.08.2023року відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000057 від 14.02.2023 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4