ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 636/3920/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Ап. провадження № 11-кп/818/400/24 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст.263 КК України
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2024 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою першого заступника керівника Харківської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 11 жовтня 2023 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Чугуївського міського суду Харківської області від 11.10.2023 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця рф, Кіровська область м. Омутнінськ, громадянина України, з неповною середньою освітою, розлученого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст.89 КК України не судимий,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.

У зв`язку зі звільненням засудженого ОСОБА_10 з випробуванням покласти на нього обов`язки, передбачені п.п.1,2 ч.1 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Речові докази 33 зв`язки вибухової речовини метальної дії, 28 маленьких тканинних мішечків, всередині яких знаходиться вибухова речовина метальної дії, дерев`яний ящик, після набрання вироком законної сили, залишити 113 Обр Тро ЗСУ.

Вказаним вироком встановлено, що ОСОБА_7 в середині вересня 2022 року, після деокупації с. Михайлівка Чугуївського району Харківської області, точної дати та часу в ході досудового розслідування не встановлено, перебуваючи поблизу населеного пункту с. Михайлівка Чугуївського району Харківської області, на відкритій ділянці місцевості побачив 33 зв`язки та 28 тканинних мішечків з кристалічною речовиною циліндричної форми, зовні схожий на порох, загальною вагою 187,6 кг.

ОСОБА_7 , в порушення пункту 1 Переліку видів майна, що не може перебувати у власності громадян, громадських об`єднань, міжнародних організацій та юридичних осіб інших держав на території України, визначеного постановою Верховної Ради України «Про право власності на окремі види майна» від 17.06.1992 року та п. п. 2, 9, 11 Положення «Про дозвільну систему», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1992 року № 576, маючи на меті подальше незаконне зберігання речовини зовні схожої на порох, без наміру повідомити про отримане, взяв її та переніс до домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , чим вчинив придбання, носіння та зберігання вибухових речовин без передбаченого законом дозволу.

14.04.2023 в період часу з 12 години 35 хвилин до 14 години 48 хвилини, в ході проведення огляду місця події за адресою: АДРЕСА_2 , працівниками Чугуївського РУП ГУНП в Харківській області на території домоволодіння було виявлено та вилучено: речовину, яка відповідно до висновку експерта № СЕ-19/121-23/9325-ФХВР від 10.05.2023 року за результатами судової експертизи дослідження матеріалів речовин та виробів, за експертною спеціальністю 5.1 «Дослідження вибухових речовин, продуктів вибуху та пострілу» є вибуховою речовиною метальної дії - нітроцелюлозним (бездимним) двоходноосновним порохом, здатний до хімічного перетворення шляхом швидкого згорання з ефектом вибуху при знаходженні його з замкнутому просторі.

Не погодившись з рішенням районного суду перший заступник керівника Харківської обласної прокуратури ОСОБА_9 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 11.10.2023 року стосовно ОСОБА_7 скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням ст.75 КК України, що потягло безпідставне та неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання і невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок його м`якості.

Просить ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч.1 ст.263 КК України покарання у виді 3 років позбавлення волі.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор посилається на те, що суд першої інстанції, при призначенні ОСОБА_7 покарання, недостатньо враховав фактичні обставини кримінального провадження, а саме те, що обвинувачений знайшов, придбав та зберігав у своєму домоволодінні 187,6 кг пороху, що з урахуванням великої ваги та особливо небезпечних властивостей вибухової речовини створює особливу загрозу небезпеки для невизначеного кола осіб.

Апелянт також зазначає, що ОСОБА_7 , будучи працездатною особою, ніде не працевлаштований, вчинив тяжкий злочин в період воєнного стану.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення і просив її задовольнити, заперечення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника щодо задоволення поданої апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга першого заступника керівника Харківської обласної прокуратури ОСОБА_9 підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Висновки суду, відносно фактичних обставин справи, які в суді першої інстанції сторонами не заперечувались і відносно яких відповідно до вимог ч.3 ст. 349 КПК України докази не досліджувались, а тому колегія суддів, на підставі ч.2 ст. 394 та ч.1 ст.404 КПК України, їх не перевіряє.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням доводів поданої апеляційної скарги, конкретних обставин справи, а також фактичного змісту вироку, не в повній мірі виконав вимоги ст. 65 КК України.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання суд в кожному випадку і щодо кожного засудженого, який визнається винним у вчиненні злочину, повинен дотримуватися вимог ст. 65 КК України, а саме: враховувати характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особу засудженого та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, оскільки саме через останні реалізується принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначене судом покарання повинно бути достатнім, для виправлення засуджених і попередження здійснення ними нових злочинів.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Призначаючи вид та розмір покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості скоєного, обставину, що пом`якшує покарання, відсутність обтяжуючих покарання обставин, відомості про особу обвинуваченого, який перебуває на обліку у лікаря психіатра, у лікаря нарколога на обліку не перебуває, розлучений, в силу ст.89 КК України не судимий.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 , відповідно до п.1 ч.1 ст. 66 КК України, суд визнав щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Разом з цим, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції його від суспільства..

Такий підхід при призначенні покарання, з урахуванням насамперед фактичних обставин справи та відомостей про особу обвинуваченого, колегія суддів находить таким, що не відповідає вимогам процесуального закону і тим критеріям які наведені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Зокрема, судом першої інстанції не приділено належної уваги фактичним обставинам кримінального провадження, а саме те, що згідно формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, ОСОБА_7 в середині вересня 2022 року, після деокупації с. Михайлівка Чугуївського району Харківської області, тобто під час дії воєнного стану , придбав та зберігав без передбаченого законом дозволу вибухову речовину метальної дії - нітроцелюлозний (бездимний) двоходноосновний порох загальною вагою 187,6 кг. Тільки 14.04.2023, тобто майже через 7 місяців після придбання та початку зберігання обвинуваченим вибухової речовин, в ході проведення огляду місця події працівниками Чугуївського РУП ГУНП в Харківській області на території домоволодіння обвинуваченого було виявлено та вилучено вищезазначену вибухову речовину.

Отже, на протязі тривалого часу 7 місяців, обвинувачений ОСОБА_7 зберігав у своєму домоволодінні 187,6 кг пороху, що з урахування великої ваги та особливо небезпечних властивостей вибухової речовини створює особливу загрозу небезпеки для інших людей.

Крім того, судом недостатньо враховано, що здійсненню кримінального правопорушення ОСОБА_7 сприяло перш за все ведення бойових дій на території с. Михайлівка Чугуївського району Харківської області, яке перебувало в окупації. Засуджений порушив пункт 1 Переліку видів майна, що не може перебувати у власності громадян, громадських об`єднань, міжнародних організацій та юридичних осіб інших держав на території України, визначеного постановою Верховної Ради України «Про право власності на окремі види майна» від 17.06.1992 року та п. п. 2, 9, 11 Положення «Про дозвільну систему», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1992 року № 576, маючи на меті подальше незаконне зберігання речовини зовні схожої на порох, без наміру повідомити про отримане, що, з урахуванням великого розміру вибухової речовини, яку він зберігав у себе, у подальшому могло заподіяти значну шкоду громадській безпеці, особливо в умовах воєнного стану.

Судом першої інстанції також недостатньо враховані відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який не має стійких соціальних зв`язків, неодружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, в силу ст.89 КК України судимостей не має, офіційно не працевлаштований, стабільного джерела доходу не має, суспільно-корисною працею не займається.

Наведене беззаперечно негативно характеризує особу ОСОБА_7 , тому колегія суддів погоджується з апеляційними доводами прокурора про відсутність підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів дійшла висновку, що зазначеним обставинам не було надано належної оцінки судом першої інстанції.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що висновок суду першої інстанції про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням є необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам закону, засадам та меті покарання, визначеним статтями 50,65 КК України, а тому вирок суду в цій частині не можна вважати законним, обґрунтованим та вмотивованим, відповідно до положень статті 370 КПК України..

Згідно п.п.2, 4 ч.1 ст.420 КПК України, необхідність застосування більш суворого покарання та неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання є підставою для скасування апеляційним судом вироку суду першої інстанції і ухвалення свого вироку.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне вирок в частині призначеного ОСОБА_7 покарання скасувати та ухвалити у цій частині новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання в межах санкції ч.1 ст.263 КК України, а саме у виді позбавлення волі з реальним його відбуттям.

Дослідженням відомостей про особу обвинуваченого встановлено, що він в силу ст.89 КК України судимостей не має, неодружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, офіційно не працевлаштований, на обліку у лікаря психіатра, у лікаря нарколога на обліку не перебуває. Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта від 18.07.2023 ОСОБА_7 на теперішній час хронічного психіатричного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки не виявляє. Відповідно до свого психічного стану може усвідомлювати свої дії та керувати ними. В період часу, якому відповідає правопорушення ОСОБА_7 перебував поза хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. Міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.263 КК України, є умисним, відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів.

Відповідно до ст.66 КК України, обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 , колегія суддів визнає щире каяття у вчиненому злочині.

Обставин, що обтяжують покарання, згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.

При призначенні покарання ОСОБА_7 , необхідного і достатнього для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, колегія суддів, керуючись вимогами ст.65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, вищенаведені відомості про особу обвинуваченого, наявність обставини, що обтяжує покарання, і вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах, передбачених санкцією ч.1 ст.263 КК України.

Так, ч.2 ст. 50 КК України встановлює, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Отже, аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора про необґрунтоване застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України, колегія суддів знаходить їх слушними оскільки злочин пов`язаний із ситуацією, яка наразі склалася в країні, збройною агресією рф та конституційним обов`язком кожного громадянина, ОСОБА_7 придбав та зберігав на протязі тривалого часу вибухово небезпечну речовину у великій кількості 187,6 кг, що створювало значну небезпеку для інших осіб, особливо в умовах воєнного стану, що свідчить про значну суспільну небезпечність такого злочину.

Вищенаведені обставини унеможливлюють виправлення обвинуваченого без реального відбуття покарання в умовах ізоляції від суспільства.

Тобто, з у рахуванням вищенаведеної мети покарання, колегія суддів вважає, що звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням не може запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень іншими особами, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 75 КК України не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що при ухваленні вироку судом першої інстанції, з урахуванням вищевикладеного, помилково було звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, що призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого, що згідно з п.п.2, 4 ч. 1 ст. 420 КПК України є підставою для його скасування та ухвалення судом апеляційної інстанції нового вироку.

У зв`язку із наведеним, суд апеляційної інстанції вважає, що обвинуваченому ОСОБА_7 слід призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, яке буде відповідати вимогам статтей 50,65 КК України, і на думку колегії суддів буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових правопорушень.

Підстав для застосування норм ст.ст. 69, 75 КК України колегія суддів не вбачає.

З огляду на викладене, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок районного суду скасуванню в частині призначення покарання з ухваленням нового вироку.

Поряд з цим, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування оскаржуваного обвинувального вироку, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 413, 420, 371, 373, 374 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Харківської обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 11 жовтня 2023 року стосовно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання - скасувати.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_7 рахувати з дня фактичного його затримання в порядку звернення вироку до виконання.

В решті вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 11 жовтня 2023 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Вирок набирає чинності з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді