Дата документу 20.11.2023
Справа № 334/7813/23
Провадження № 1-кс/334/3221/23
УХВАЛА

іменем України

20 листопада 2023 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя

у складі: слідчого судді - ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

слідчого - ОСОБА_3

власника майна - ОСОБА_4

представника власника майна адвоката - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Ленінського районного суду м. Запоріжжя клопотання власника майна ОСОБА_4 по кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10 липня 2023 року під №0001393 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, про скасування арешту майна

ВСТАНОВИВ:

До слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшло клопотання власника майна ОСОБА_4 , про скасування арешту майна, мотивуючи тим, що СВ Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001393 від 10 липня 2023 року за ч.1 ст.286 КК України.

14 вересня 2023 року під час досудового розслідування на підставі ухвали слідчого судді на вул. Стартовій у м. Запоріжжі проведено огляд автомобіля «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на праві приватної власності належить ОСОБА_4 . Після огляду це майно було тимчасово вилучено.

18 вересня 2023 року до слідчого судді Ленінського районного суду міста Запоріжжя надійшло клопотання слідчого у кримінальному провадженні, в якому він просив накласти арешт на вказане майно заявника.

22 вересня 2023 року ухвалою слідчого судді клопотання слідчого задоволено та накладено арешт на майно.

Водночас арешт на майно накладено необґрунтовано, а на цей час в застосуванні цього заходу взагалі немає ніякої потреби.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому п.1 ч.2 ст.170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України (абз.1 ч.3 ст.170 КПК України).

Згідно з ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Проте арештоване майно не є та не може бути речовими доказами розслідуваного кримінального правопорушення, оскільки не відповідає ні одному з критеріїв, зазначених у ст. 98 КПК України, а протилежне не встановлено належними та допустимими доказами, як того вимагають приписи ст.ст.84-86 КПК України. Не містить посилання на такі докази й ухвала слідчого судді, якою накладено арешт на майно.

Крім того, як на час накладення арешту, так і зараз відсутні будь-які докази ризиків приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження арештованого майна, запобігання чому і є завданням арешту майна відповідно до абз.2 ч.1 ст.170 КПК України.

Як указано в клопотанні слідчого та ухвалі слідчого судді про арешт майна перед вилученням воно було оглянуто, про що складено відповідний протокол.

Тобто слідчий уже здійснив усі необхідні дії, спрямовані на виявлення та фіксацію відомостей щодо обставин розслідуваного кримінального правопорушення.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься розумність строків (п.21 ч.1 ст.7 КПК України).

На підставі ч.1 ст.28 КПК України під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки; розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

З дня вилучення майна минуло майже два місяці, що є достатнім та розумним строком для проведення щодо нього будь-яких судових експертиз, оглядів чи інших процесуальних дій.

Також потрібно звернути увагу на те, що про підозру заявнику у кримінальному провадженні не повідомлено, оскільки відсутня сама подія розслідуваного кримінального правопорушення.

Отже, фактично безпідставно триваючий арешт майна ґрунтується виключно на непідтверджених жодними доказами припущеннях слідчого.

Як визначено ч.2 ст.8 та ч.5 ст.9 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Судова практика ЄСПЛ орієнтує на те, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливу рівновагу» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи і має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення ЄСПЛ у справах «Sporrong and Lonnroth v. Sweden», №7151/75 та № 7152/75, §69, 23.09.1982; «James and others v. the United Kingdom», № 8793/79, §50, 21.02.1986; «Смірнов проти Російської Федерації», № 71362/01, §57, 07.06.2007).

Тобто для утримання державою майна особи у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина, якої за даних обставин немає, що порушує майнові права заявника, фундаментальні принципи здійснення яких закріплені ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч.1, 4 ст.41 Конституції України, ч.1 ст.316, ч.1 ст.317, ч.1, абз.1 ч.2 і ч.3 ст.319, ч.1 ст.321 ЦК України.

Про юридичну необґрунтованість накладеного арешту свідчить недотримання норм процесуального права щодо порядку арешту майна та невиконання імперативних норм КПК України про необхідність повернення тимчасово вилученого майна за наявності передбаченої кримінальним процесуальним законом підстави.

Так, за ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства (ч.1 ст.9 КПК України).

Абз.1 ч.1 ст.170 КПК України встановлено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

З положень ст.170 КПК України випливає, що арешт може бути накладений на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб (будь-якої фізичної або юридичної особи).

Третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, може бути будь-яка фізична або юридична особи (ч.1 ст.64-2 КПК України).

За загальним правилом, встановленим ч.1 ст.171 КПК України, з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

Натомість спеціальними нормами ч.1 ст.64-2 КПК України визначено, що третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, виникають з моменту звернення прокурора до суду із клопотанням про арешт майна.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 18 червня 2020 року №5-рп(ІІ)/2020, принцип верховенства права (правовладдя) вимагає суддівської дії у ситуаціях, коли співіснують суперечливі норми одного ієрархічного рівня. У таких ситуаціях до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): «закон пізніший має перевагу над давнішим» (lex posterior derogat priori), «закон спеціальний має перевагу над загальним» (lex specialis derogat generali), «закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим» (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.

Крім цього, про перевагу спеціальних норм (lex specialis) над загальними нормами зазначає у своїх рішеннях і ЄСПЛ, наприклад, у справах «Nikolova проти Болгарії», №31195/96, §69, 25.03.1999; «Баранкевич проти Росії», №10519/03, §15, 26 липня 2007 року; «Надточій проти України», №7460/03, §33, 15 травня 2008 року.

Системний аналіз викладених норм з огляду на принцип lex specialis derogat generali в контексті переваги спеціальних норм ч.1 ст.64-2 КПК України над загальним нормами ч.1 ст.171 КПК України дає підстави дійти висновку, що з клопотанням про арешт майна третьої особи має право звернутися виключно прокурор, а не слідчий, який не наділений таким правом, як це мало місце в даному випадку.

Це означає, що арешт на майно накладено необґрунтовано за клопотанням неналежного суб`єкта.

Потрібно зауважити і на тому, що згідно з п.3 ч.1 ст.169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено, у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу.

Ч.6 ст.173 КПК України унормовано, що ухвалу про арешт тимчасово вилученого майна слідчий суддя, суд постановляє не пізніше сімдесяти двох годин із дня находження до суду клопотання, інакше таке майно повертається особі, у якої його було вилучено.

Законом не передбачено продовження чи поновлення строку, протягом якого має бути постановлено ухвалу про арешт тимчасово вилученого майна.

Через те, що клопотання про арешт майна надійшло до суду 18 вересня 2023 року, то відведений КПК України строк у сімдесят дві години для постановлення ухвали про арешт тимчасово вилученого майна відповідно до ч.2,7 ст.115 КПК України закінчився 21 вересня 2023 року.

Але ухвалу про арешт майна було постановлено 22 вересня 2023 року - з пропущенням указаного вище строку, що в силу п.3 ч.1 ст.169 та ч.6 ст.173 КПК України є безумовною підставою для повернення майна.

Зважаючи на все вищенаведене, арешт, накладений на майно заявника, є необґрунтованим та непотрібним, а тому підлягає скасуванню.

Відповідно до п.9 ч.1 ст.7 та ч.1 ст.16 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься недоторканність права власності; позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Положеннями абз.2 ч.1 ст.174 КПК України передбачено, що арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано. Просить скасувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 вересня 2023 року у кримінальному провадженні №0001393 від 10 липня 2023 року за ч.1 ст.286 КК України на автомобіль «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

В судовому засідання власник майна ОСОБА_4 підтримав клопотання просив його задовольнити.

В судовому засіданні представник власника майна - адвокат ОСОБА_5 підтримав клопотання про скасування арешту майна.

Слідчий в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання, просив відмовити в задоволенні клопотання.

Заслухавши доводи власника майна, представника власника майна, думку слідчого вивчивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя приходить до наступних висновків.

Відповідно до змісту ст.170 ч.1 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину або може бути конфісковане у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру, або може підлягати спеціальній конфіскації щодо третіх осіб, юридичної особи або для забезпечення цивільного позову.

Частиною 2 ст.170 КПК України передбачено, що метою арешту майна є забезпечення кримінального провадження, забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, забезпечення конфіскації або спеціальної конфіскації. Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді.

Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

В судовому засіданні встановлено, що 10 липня 2023 року були внесені відомості до ЄРДР під №0001393 з правовою кваліфікацією ч.1 ст.286 КК України.

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 вересня 2023 року накладено арешт на тимчасово вилучене майно, а саме: на автомобіль марки «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію належить ОСОБА_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та котрий знаходиться на майданчику тимчасового тримання транспортних засобів при Запорізькому РУП ГУНП в Запорізькій області, з тимчасовим позбавленням права на розпорядження та користування даним транспортним засобом.

Як вбачається з ухвали слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 вересня 2023 року метою накладення арешту на автомобіль марки «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1 є забезпечення кримінального провадження та збереження речового доказу як знаряддя вчинення кримінального правопорушення, оскільки вказаний автомобіль зберігає на собі сліди кримінального правопорушення та обґрунтовано має значення для встановлення обставин скоєння вищевказаного кримінального правопорушення.

В рамках досудового розслідування по кримінальному провадженню за №0001393 після низки експертиз планується призначення комплексної судово-медичної та інженерно транспортної експертизи.

Отже, суд приходить до висновку, що вказаний арешт за ухвалою слідчого судді від 22 вересня 2023 року на автомобіль по суті є формою забезпечення доказів у кримінальному провадженні, зняття арешту з автомобіля на даний час може негативно вплинути на хід досудового розслідування, в збереженні арешту вилученого майна є нагальна потреба, а тому на теперішній час слідчий суддя не вбачає підстав для скасування арешту в порядку ст.174 КПК України на тимчасово вилучене майно, накладеного ухвалою слідчого судді.

Заявником при зверненні до суду не доведено, що на даний час відсутні потреби у застосуванні арешту майна або необґрунтованість його накладення, у зв`язку з чим слідчий суддя на даному етапі досудового розслідування не знаходить достатніх підстав для задоволення внесеного клопотання про скасування арешту.

Відповідно до роз`яснень пункту 13 листа ВССУ №223-558/0/4-13 від 05 квітня 2013 року, рішення за результатами розгляду клопотання про скасування ухвали про арешт майна, на відміну від ухвали слідчого судді про арешт майна або відмову у ньому (п.9 ч.1 ст.309 КПК), оскарженню не підлягає.

Крім того, за вказаних обставин певне тимчасове втручання в реалізацію права власності, яке прямо передбачено законом, не суперечить змісту статті 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини, оскільки переслідує легітимну мету в суспільних інтересах розгляду кримінального провадження, з дотриманням справедливого балансу інтересів.

Виходячи з викладеного, слідчий суддя приходить до висновку, щодо відмови в задоволенні клопотання про скасування арешту майна.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.170, 174 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання власника майна ОСОБА_4 про скасування арешту майна в кримінальному провадженні внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10 липня 2023 року під №0001393 - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1