№ провадження 1-кс/208/2309/23
УХВАЛА

Іменем України

24 листопада 2023 р. м. Кам`янське

Слідчий суддя Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого СВ Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 про арешт майна в межах кримінального провадження № 0001625 від 19.11.2023р., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, -

встановив:

Слідчий звернувся до слідчого судді із погодженим з прокурором вказаним клопотанням, просив накласти арешт на автомобіль ЗАЗ Ланос р.н. НОМЕР_1 .

З матеріалів клопотання та досудового розслідування вбачається, що 18.11.2023 року приблизно 22.00.год. автомобіль «Бмв» під керуванням водія ОСОБА_4 , рухаючись в м.Кам`янське Заводського району по пр.Аношкіна на перехрестя з вул Т.Шевченка на світлофорі на жовте світло, в районі буд.24 допустив зіткнення з автомобілем ЗАЗ Ланос під керуванням водія ОСОБА_5 , який рухався по пр.Т.Шевченка. Внаслідок дтп пасажир ЗАЗ Ланос ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження. У ході проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні у період часу 22.11.2023 з 13.00 год. до 13.20 год. слідчим проведено огляд автомобіля ЗАЗ Ланос р.н. НОМЕР_1 , що був учасником ДТП на перехресті пр.Аношкіна та пр.Т.Шевченка , в ході якого було оглянуто та вилучено автомобіль ЗАЗ Ланос р.н. НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 належить ОСОБА_7 , мешкає АДРЕСА_1 . Автомобіль було вилучено та поміщено на спеціальний майданчик для зберігання транспортних засобів Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області за адресою м. Кам`янське вул. Медична, 15.

На думку слідчого, автомобіль має значення для встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, для з`ясування істини у кримінальному провадженні, необхідно провести автотехнічну експертизу та експертизу технічного стану транспортного засобу, а також з метою збереження речового доказу. Необхідність арешту майна зумовлюється тим, що не застосування цього заходу спричинить можливість подальшого відчуження, переховування, знищення та втрати транспортного засобу.

У судове засіданні слідчий не з`явилась, надала суду клопотання про розгляд справи без її участі. На задоволенні клопотання наполягала.

Власник майна надав суду заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення клопотання не заперечував.

На підставі ч. 4 ст. 107 КПК України, фіксування кримінального провадження за допомогою технічних засобів не здійснювалось.

Слідчий суддя, дослідивши матеріали клопотання, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 цього Кодексу, а саме: підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності у підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, і перебувають у нього або в інших фізичних, або юридичних осіб, а також які перебувають у власності юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, з метою забезпечення можливої конфіскації майна, спеціальної конфіскації або цивільного позову (ч. 3 ст. 170 КПК України).

При цьому, ч. 3 та ч. 5 ст. 132 КПК України передбачено, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі при вирішенні питання надання накладення арешту на майно (п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України), сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.

Згідно положень ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Надані органом досудового розслідування докази, наявні в матеріалах клопотання, а саме витяг з ЄРДР за № 0001625 від 19.11.2023р, протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 19.11.2023, постанова про визнання речовим доказом, наразі утворюють достатню сукупність для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна.

Кваліфікаційні ознаки кримінального правопорушення в межах якого слідчий звернувся із клопотанням, визначені ст. 286 КК України, а саме: порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Характер та обсяг доказів, що збираються стороною обвинувачення, мають відповідати фактичним обставинам справи та правовій кваліфікації кримінального провадження.

Основним безпосереднім об`єктом дослідження в даному провадження є транспортні засоби, так як необхідним є встановлення технічного стану транспортних засобів в момент зіткнення.

А тому необхідним для встановлення фактичних обставин події, наявності або відсутності вини у діях водіїв транспортних засобів, для чого є необхідним залучення осіб, що мають спеціальні знання, під час проведення експертних досліджень, що обумовлює надання експерту об`єкту для проведення експертного дослідження.

Крім того, на підставі вимог ч. 5 ст. 9 КПК України, слідчий суддя враховує, що виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).

Зокрема, як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.), ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

А тому, враховуючи вимоги ст.. 170 КПК України, обставини встановлені під час розгляду клопотання у їх сукупності, позиції слідчого, який довів обґрунтованість заявленого клопотання, що підставою клопотання є необхідність проведення ряду процесуальних дій в межах кримінального провадження, та з метою збереження речового доказу, унеможливлення його пошкодження та знищення, що може призвести до нівелювання доказової бази, арешт майне є в достатній мірі необхідним та таким, що забезпечить потреби кримінального провадження, в тому числі проведення експертизи, що передбачає тимчасове позбавлення власника майна права на його користування, розпорядження та відчуження.

Керуючись п. 7 ч. 2 ст. 131, ст.ст. 132, 170-173 КПК України, слідчий суддя, -

постановив:

Клопотання слідчого задовольнити.

Накласти арешт на автомобіль ЗАЗ Ланос р.н. НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 належить ОСОБА_7 , мешкає АДРЕСА_1 , та який перебуває у його розпорядженні та користуванні. Заборонити особам, у володінні, користуванні яких знаходиться автомобіль ЗАЗ Ланос р.н. НОМЕР_1 , відчуження, розпорядження та використання вказаного транспортного засобу, який вилучено в ході огляду вказаної ДТП.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її проголошення.

Суддя ОСОБА_1