Номер провадження: 11-сс/813/1714/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши в письмовому провадженні матеріали справи за апеляційною скаргою представника власника майнаОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 16.06.2017 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0009562 від 22.12.2016 року з правовою кваліфікацією ч.2 ст.191 КК України,

встановив:

Оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання слідчого СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 , погодженого прокурором ОСОБА_8 та в кримінальному проваджені №0009562 накладено арешт на приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) власником якого є ОСОБА_5 , із забороною відчуження та розпорядження нерухомим майном.

Прийняте рішення слідчий суддя мотивував тим, що дане майно відповідає критеріям ч.1 ст.98 КПК України, оскільки є предметом вчинення кримінального правопорушення, а незастосування арешту може призвести до подальших протиправних дій із вказаним нерухомим майном, а також з метою недопущення знищення, відчуження та інших дій з майном.

Не погоджуючись з ухвалою, представник власника майна ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та відмовити в задоволенні клопотання про накладення арешту на нерухове майно.

Апелянт посилається на незаконність та необґрунтованість ухвали, оскільки ОСОБА_5 у даному кримінальному провадженні не має статусу підозрюваної/обвинуваченої, а накладений на її майно арешт порушує її права. Крім того, апелянт зазначає, що з 2017 року, з нерухомим майном, на яке накладено арешт жодних процесуальних дій не здійснювалось до теперішнього часу, договір купівлі продажу об`єкту нерухомості не визнаний недійсним, а слідчим до клопотання не додано доказів, що вказане майно набуте незаконним шляхом.

Разом з апеляційною скаргою адвокатом подано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, яке мотивоване тим, що слідчий суддя розглянув клопотання без власника майна або його представника, копія ухвали не направлялась на адресу власника майна або його представника.

Відповідно до ч.1 ст.406 КПК України (далі - КПК), суд апеляційної інстанції має право ухвалити судове рішення за результатами письмового провадження, якщо всі учасники судового провадження заявили клопотання про здійснення провадження за їх відсутності.

За таких підстав, враховуючи положення ч.4 ст.107, ч.1 ст.406 КПК апеляційний розгляд проведено у письмовому провадженні за відсутності учасників провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів.

Заслухавши суддю-доповідача; вивчивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів приходить до висновку про таке.

Що стосується клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, колегія суддів виходить з того, що власник майна ОСОБА_5 та її представник, відповідно до матеріалів судової справи, не були присутніми під час розгляду клопотання слідчого про накладення арешту на майно.

Матеріали провадження не містять відомостей про надіслання судом на адресу власника майна копії оскарженої ухвали. Апелянт стверджує, що про існування оскарженої ухвали власник майна дізналась 03.11.2021 року та невідкладно звернулась до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту на майно, в задоволенні якого відмовлено. Після цього, 24.06.2022 року, представник власника майна звернувся з апеляційною скаргою.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.08.2023 року відмовлено в задоволенні клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та скарга повернута апелянту.

Матеріали судової справи надійшли в провадження колегії суддів після скасування ухвали Одеського апеляційного суду від 03.08.2022 року постановою Першої судової палати ККС у складі ВС від 21.09.2023 року (справа №51-2305км22).

Враховуючи наведені обставини, рішення касаційного суду, колегія суддів вважає за необхідне забезпечити право на доступ до правосуддя ОСОБА_5 та поновити строк на апеляційне оскарження.

Вирішуючи питання про можливість розгляду апеляційної скарги подана особою, яка відповідно до матеріалів кримінального провадження, не має процесуального статусу і не є стороною цього провадження, апеляційний суд виходить з наступного.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно зі ст. 24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК ухвала слідчого судді про арешт майна підлягає апеляційному оскарженню. При цьому, КПК не встановлено чіткого переліку осіб суб`єктів права на апеляційне оскарження цієї ухвали, але п. 10 ч. 1 ст. 393 КПК регламентовано, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених КПК.

Одним із учасників як кримінального, так і судового провадження є третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт (п. 25, 26 ч. 1 ст. 3 КПК).

Статтею 64-2 КПК визначається зміст і процесуальний статус третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт.

Водночас, в останньому абзаці ч. 7 ст. 173 КПК передбачено, що треті особи мають право на захисника та право оскаржити судове рішення щодо арешту майна.

За таких обставин, власник чи володілець майна, щодо якого вирішується питання про арешт, є особою прав, свобод та інтересів якої стосується судове рішення, а отже, належить до категорії «інші особи», які вправі подати апеляційну скаргу на рішення слідчого судді.

Згідно матеріалів судового провадження та долучених до апеляційної скарги документів, вбачається, що власником нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) є ОСОБА_5 .

Таким чином, з урахуванням аналізу норм закону, закріплених в ст.41 Конституції України, ст.ст. 24, 64-2, 173, ч.1 ст.174, п.10 ч.1 ст.393 КПК, представник власника майна адвокат ОСОБА_6 є особою, яка вправі звернутися з апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді про накладення арешту на майно.

Що стосується доводів апеляційних скарг про незаконність ухвали слідчого судді, апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Згідно з вимогами ст.404 КПК, рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Перевіряючи рішення слідчого судді та доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, арешт майна це один із заходів забезпечення кримінального провадження та є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення.

Положення ст. 2 КПК визначають завдання кримінального судочинства, а саме: захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень; охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження; забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Положеннями ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Перевіряючи рішення слідчого судді та доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального закону, арешт майна це один із заходів забезпечення кримінального провадження та є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Наведені норми процесуального закону узгоджуються з положеннями ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Вказані положення також знайшли своє відображення в рішеннях Європейського Суду з прав людини (далі, ЄСПЛ), в тому числі в рішеннях «Бакланов проти Росії» (від 09 червня 2005 року) та «Фрізен проти Росії» (від 24 березня 2005 року), де ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що: «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Згідно з положеннями ч.ч. 1-3 ст. 170 КПК, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Разом з тим, ч.10 ст.170 КПК визначено, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку, зокрема на рухоме/нерухоме майно, щодо якого ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 98 КПК, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як вбачається з матеріалів справи та клопотання слідчого, 21.12.2016 року з Одеської місцевої прокуратури №3 до Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області надійшли матеріали заяви голови правління кредитної спілки «Промислово - фінансова спілка» ОСОБА_9 про вчинення головою наглядової ради вказаної кредитної спілки ОСОБА_10 кримінального правопорушення, а саме розтрати нерухомого майна яке належало кредитній спілці ().

Дана заява внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0009562 від 22.12.2016 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України

Допитана ОСОБА_9 повідомила про відомі їй обставини вчинення кримінального правопорушення з боку ОСОБА_10 та надала документи, які у повному обсязі підтверджують її свідчення.

Так, з свідчень ОСОБА_9 вбачається, що вона була призначена на посаду голови правління КС «Промислово фінансова спілка» у вересні 2016 року за пропозицією голови наглядової ради кредитної спілки ОСОБА_10 . Протягом жовтня середини грудня 2016 року вона, як голова правління кредитної спілки підписувала ряд фінансових та інших розпорядчих документів кредитної спілки, які разом з нею також підписував і голова наглядової ради кредитної спілки ОСОБА_10 , у якого і знаходилась печатка установи.

Приблизно 15-17 листопада 2016 року, у одного з приватних нотаріусів в м. Одесі ОСОБА_10 запропонував їй, як голові правління кредитної спілки, підписати угоду купівлі - продажу квартири, яка належала кредитній спілці. Однак, азана квартира площею приблизно 80 кв.м. була оцінена в суму, еквівалентну 15 тисячам доларам США, тобто ціна квартири була явно занижена у декілька разів. При цьому, ОСОБА_10 повідомив їй, що фактично він хоче придбати вказану квартиру у свою власність на підставних осіб. На вказану пропозицію вона відповіла категоричною відмовою підписати угоди купівлі продажу, оскільки не було дозволу наглядової ради на вчинення вказаної угоди. Тому вона запропонувала ОСОБА_10 оформити згоду наглядової ради кредитної спілки на відчуження нерухомого майна кредитної спілки, зробити належну оцінку майна та продати приміщення з аукціону за його реальну ринкову вартість. ОСОБА_10 був розлючений її відмовою та заявив, що знайде людину, яка підпише необхідні документи з продажу майна.

Після вказаних подій вона і в подальшому виконувала обов`язки голови правління кредитної спілки, підписуючи разом з ОСОБА_10 необхідні фінансові та інші документи приблизно до 9 грудня 2016 року, на які ОСОБА_10 ставив печатку кредитної спілки та свій підпис як особа, яка також уповноважена підписувати документи від імені спілки.

Приблизно 7-8 грудня 2016 року ОСОБА_10 запропонував їй підписати ряд підготовлених ним платіжних документів про розподіл коштів між вкладниками кредитної спілки. Вона поцікавилась, звідки на рахунку кредитної спілки появились кошти. ОСОБА_10 повідомив їй, що на рахунок кредитної спілки надійшов один мільйон гривень від продажу нерухомого майна кредитної спілки, а саме майна які розташовані в АДРЕСА_2 у сумі 15 тисяч доларів США, по вул. Велика Арнаутська, 79 за 15 тисяч доларів США та по вул. Космонавтів, 1 в сумі 10 тисяч доларів США.

Вона почала збирати інформацію про відчуження вказаних об`єктів та встановила, що дійсно вказані об`єкти нерухомості були продані кредитною спілкою протягом листопада 2016 року. Однак вона, як голова правління кредитної спілки, ніяких документів з вказаного приводу не підписувала.

Також вона звернулась до ПАТ «Укргазбанк», у якому був відкритий розрахунковий рахунок кредитної спілки та отримала інформацію про те, що на рахунок кредитної спілки поступили кошти у якості оплати за придбання нерухомого майна:

- 18.11.2016 у сумі 383040 грн. від ОСОБА_5 ;

- 25.11.2016 у сумі 253400 грн. від ОСОБА_5 ;

- 25.11.2016 у сумі 392700 грн. від ОСОБА_5 .

В подальшому, 17.12.2016 року, голова наглядової ради кредитної спілки ОСОБА_10 звернувся до неї з пропозицією написати заявою про звільнення з посади голови правління кредитної спілки заднім числом з 14.11.2016 року, однак вона відмовилась. Тоді ОСОБА_10 їй повідомив, що вона вже не голова правління кредитної спілки, нічого їй не поясняючи з вказаного приводу.

Вона звернулась до державного реєстратора та взнала, що ще 16.11.2016 року головою правління кредитної спілки призначено ОСОБА_11 , а з 23.11.2016 ОСОБА_12 .

З вказаного приводу вона спілкувалась з одним з членів наглядової ради кредитної спілки та вияснила, що ОСОБА_10 не обговорював з нею питання зміни голови правління та продажу нерухомого майна спілки.

Тобто, у той час як вона протягом листопада середини грудня 2016 року виконувала обов`язки голови правління кредитної спілки підписуючи з ОСОБА_10 відповідні документи установи, то ним заднім числом були виготовлені документи про призначення інших осіб на її посаду, яку вона займала.

В подальшому вона встановила мету, з якою ОСОБА_10 були вчинені вказані дії.

Звернувшись до державних реєстраторів вона взнала, що за вказаний період часу мали місце три факти відчуження нерухомого майна яке належало кредитній спілці, а саме:

- 15.12.2016 року було продане приміщення 3-х кімнатної квартири площею 76,9 кв.м. за адресою АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_13

- 18.11.2016 року була продана квартира площею 77.7 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_5 ;

- 25.11.2016 року було продане приміщення площею 30,6 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_5

При цьому, в ПАТ «Укргазбанк» вона встановила, що оплату за приміщення по АДРЕСА_3 поступала від ОСОБА_5 , тому вона вважає, що ОСОБА_10 отримав кошти готівкою від покупця ОСОБА_13 , а оплата була проведена від імені ОСОБА_5 , щоб частину отриманих коштів присвоїти собі.

До своїх свідчень ОСОБА_9 надала витяги з реєстрів речових прав на вказане нерухоме майно які у повному обсязі підтверджують її свідчення про наведені факти відчуження вказаних об`єктів нерухомості.

Також, на підтвердження своїх свідчень ОСОБА_9 надала оригінал грошового чеку від 07.12.2016 на якому є її підпис та підпис ОСОБА_10 як уповноважених осіб КС «Промислово фінансова спілка» на отримання коштів, скріплені печаткою установи. Вказаний чек не був прийнятий банком, так як у ньому була помилка, а тому нею і ОСОБА_10 був підписаний інший чек, поданий до банку, а вказаний чек вона випадково залишила собі. Вказаний чек вона заповнила під диктовку ОСОБА_10 , а отримавши кошти передала їй йому у повному обсязі.

Прийняття вказаного чеку банком підтверджує факт, що протягом листопада середини грудня 2016 року ОСОБА_9 виконувала обов`язки голови правління кредитної спілки, а документи щодо призначення в листопаді 2016 року на вказану посаду інших осіб є фіктивними.

Також у державного реєстратора вона отримала завірену копію протоколу № 3 від 15.11.2016 засідання наглядової ради КС «Промислово фінансова спілка» згідно якого під час засідання була заслухана її заява про звільнення і призначення на посаду голови правління кредитної спілки ОСОБА_11 , яка підтримує тісні відносини з ОСОБА_10 .

З приводу вказаного протоколу ОСОБА_14 заявила, що вона не писала ніяких заяв про своє звільнення з посади голови правління кредитної спілки і вказаний протокол сфальсифікований ОСОБА_10 .

Таким чином, зібрані під час досудового слідства докази свідчать про те, що ОСОБА_10 , будучи посадовою особою кредитної спілки «Промислово фінансова спілка», маючи право підпису документів фінансово організаційного характеру установи, та маючи доступ до печатки кредитної спілки, вирішив заволодіти нерухомим майном кредитної спілки шляхом підписання договорів купівлі продажу на підставних осіб за заниженою ціною. У зв`язку з відмовою ОСОБА_9 підписати угоду купівлі продажу від імені голови правління кредитної спілки, ОСОБА_10 сфальсифікував протокол проведення засідання спостережної ради кредитної спілки на якій на вказану посаду признали іншу особу, задовольнивши заяву ОСОБА_9 про звільнення. В подальшому, не дивлячись на те, що ОСОБА_9 і далі виконувала обов`язки голови правління кредитної спілки, підписуючи відповідні фінансово організаційні документи, інші особи, а саме ОСОБА_12 та ОСОБА_11 від імені голови правління кредитної спілки підписали три вищевказані угоди купівлі продажу нерухомого майна, яке належало кредитній спілці. Вказані об`єкти відчужувались без проведення конкурсу, подачі оголошень про продаж майна, а сума продажу носить явно занижений характер, що вочевидь підтверджує свідчення ОСОБА_9 про навмисну розтрату майна кредитної спілки.

Так, 18.11.2016 року, діючи з вказаною метою ОСОБА_10 прибув до нотаріальної контори, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , де у приватного нотаріуса ОСОБА_15 був посвідчений договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_5 , яка належала КС «Промислово фінансова спілка». На вказану угоду ОСОБА_10 поставив печатку кредитної спілки. Відповідно до умов угоди вказана квартира загальною площею 77,7 кв.м. продана за 383 400 гривень на користь ОСОБА_5 .

Вказана ціна проданого приміщення вочевидь не відповідає ринковій вартості об`єкта нерухомості та є значно заниженою.

Так, згідно даних з відкритих джерел в мережі Інтернет, середня ринкова вартість квадратного метра житлової нерухомості в м. Одесі в листопаді - грудні 2016 року складала 787 доларів США за квадратний метр, що згідно з курсу НБУ станом на 18.11.2016 року (2605 грн. за 100 доларів США) складає 20.501 грн. за кв.м., у той час як вказаний об`єкт нерухомості був проданий за ціну всього 4.934 грн. за кв.м., тобто середня ринкова вартість занижена приблизно в 4 рази.

Аналогічним чином, 25.11.2016 року, ОСОБА_10 , діючи з вказаною метою, прибув до нотаріальної контори, яка розташована за адресою: АДРЕСА_6 , де, у приватного нотаріуса ОСОБА_16 був посвідчений договір купівлі-продажу приміщення АДРЕСА_1 яке належало КС "Промислово фінансова спілка. На вказану угоду ОСОБА_10 поставив печатку кредитної спілки. Відповідно до умов вказаного договору вказане приміщення загальною площею 30,6 кв.м. продано за 253 400 тисяч гривень на користь ОСОБА_5 .

Вказана ціна проданого приміщення вочевидь не відповідає ринковій вартості об`єкта нерухомості та є значно заниженою.

Так, згідно даних з відкритих джерел в мережі Інтернет, середня ринкова вартість квадратного метра житлової нерухомості в м. Одесі в листопаді - грудні 2016 року складала 787 доларів США за квадратний метр, що згідно з курсу НБУ станом на 18.11.2016 року (2605 грн. за 100 доларів США) складає 20.501 грн. за кв.м., у той час як вказаний об`єкт нерухомості був проданий за ціну всього 8281 грн. за кв.м., тобто середня ринкова вартість занижена приблизно в 2.5 рази.

Діючи аналогічним чином, 15.12.2016 року, ОСОБА_10 прибув до нотаріальної контори, яка розташована за адресою: АДРЕСА_7 де у приватного нотаріуса ОСОБА_17 був посвідчений договір купівлі-продажу приміщення АДРЕСА_3 яке належало КС "Промислово фінансова спілка. На вказану угоду ОСОБА_10 поставив печатку кредитної спілки. Відповідно до умов вказаного договору вказане приміщення загальною площею 76.9 кв.м продане за 392 700 гривень.

Вказана ціна проданого приміщення вочевидь не відповідає ринковій вартості об`єкта нерухомості та є значно заниженою.

Так, згідно даних з відкритих джерел в мережі Інтернет, середня ринкова вартість квадратного метра житлової нерухомості в м. Одесі в листопаді - грудні 2016 року складала 787 доларів США за квадратний метр, що згідно з курсу НБУ станом на 18.11.2016 року (2605 грн. за 100 доларів США) складає 20.501 грн. за кв.м., у той час як вказаний об`єкт нерухомості був проданий за ціну всього 5.106 грн. за кв.м., тобто середня ринкова вартість занижена приблизно в 4 рази.

Також, органом досудового розслідування, станом на час звернення з клопотанням про накладення арешту на майно отримана оперативна інформація про те, що ОСОБА_10 підшукує покупців на інші приміщення кредитної спілки по АДРЕСА_8 , а також з метою ускладнення повернення вказаного майна на користь кредитної спілки підшукує покупців з метою подальшого перепродажу вказаних приміщень для того, щоб новий власник набув прав добросовісного покупця.

Погоджуючись з рішенням слідчого судді та оцінюючи доводи прокурора про необхідність накладення арешту на майно із забороною відчуження та розпорядження ним, колегія суддів зазначає наступне.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь та на рішення ЄСПЛ у справі «Новоселецький проти України» (Заява №47148/99, рішення від 22.02.2005, остаточне рішення від 22.05.2005), ЄСПЛ вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар .

Відповідно до пунктів 69, 73 рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Відповідно до ч. 4 ст. 173 КПК слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Оцінюючи обставини даного кримінального провадження з доводами прокурора про необхідність накладення арешту на вилучене майно, а також з урахуванням того, що на даний час призначені відповідні експертизи та проводиться досудове розслідування, а у разі скасування арешту на майно в повному обсязі, на орган досудового розслідування покладеться тягар, який унеможливить проведення ретельного досудового розслідування.

Водночас, колегія суддів з огляду на доводи прокурора, що знайшли своє відображення в ухвалі слідчого судді, звертає увагу на те, що оскарження представником власника майна накладення арешту на нерухове майно не несе для «власника» майно будь-який тягар, оскільки арешт накладений на майно, з можливістю користування, що жодним чином не порушує будь-які його права.

При цьому, майно, на яке накладено арешт, за версією органу досудового розслідування набуте злочинним шляхом, а протилежне може бути спростовано лише за результатами повного та всебічного досудового розслідування, про що власник майна негайно буде повідомленим.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги представника власника майна на теперішній час не можуть бути задоволені, оскільки для цього відсутні законні підстави, а тому суд визнає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Істотних порушень норм КПК, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи положення п.1 ч.3 ст.407 КПК, згідно з якими апеляційний суд, за наслідками апеляційного розгляду має право залишити ухвалу слідчого судді без змін, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Задовольнити клопотання представника власника майнаОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 16.06.2017 року.

Апеляційну скаргу представника власника майнаОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 16.06.2017 року, якою у кримінальному провадженні №0009562 від 22.12.2016 року з правовою кваліфікацією ч.2 ст.191 КК України накладено арешт на майно (приміщення), яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) власником якого є ОСОБА_5 , із забороною відчуження та розпорядження нерухомим майном залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4