УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 756/9775/22

провадження № 51 - 6209 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 28 березня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 18 липня 2023 року,

встановив:

Завироком Оболонського районного суду м. Києва від 28 березня 2023 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 4 ст.190 КК (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із конфіскацією всього належного йому майна.

Зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення ОСОБА_5 з 05 серпня 2022 року до 28 березня 2023 року, виходячи з положень ст. 72 КК, де одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Вирішено питання щодо долі речових доказів та цивільного позову.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 липня 2023 року вказаний вирок місцевого суду залишено без змін.

Згідно з вироком, ОСОБА_5 , визнано винуватим у тому, що він та невстановлені досудовим розслідуванням особи, маючи умисел, спрямований на заволодіння чужим майном, шляхом обману, в особливо великих розмірах та реалізуючи його, перебуваючи в одноповерховому приміщенні, розміщеному поблизу буд. АДРЕСА_1 , розмістивши заздалегідь оголошення про нібито надання послуг з обміну іноземних валют на вигідних умовах в мережі Інтернет на сайті «www.minfin.com.ua», 05 серпня 2022 року в першій половині дня, повідомили чоловіку потерпілої ОСОБА_6 - ОСОБА_7 про можливість обміняти грошові кошти в розмірі 30 000 доларів США на гривні, домовившись про місце, час та умови їх обміну.

Продовжуючи реалізовувати свій умисел, спрямований на заволодіння чужим майном, шляхом обману, в особливо великих розмірах, ОСОБА_5 05 серпня 2022 року, перебуваючи за вказаною адресою, близько 11 год. 20 хв., отримав від потерпілої ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 30 000 доларів США, повідомивши їй про необхідність перерахування та видачі еквівалентної суми в валюті України - гривні. Отримавши від потерпілої ОСОБА_6 грошові кошти, ОСОБА_8 помістив їх до заздалегідь встановленого в зазначеному приміщенні «дрону» та повідомив про це, за допомогою мобільного телефона, невстановлену в ході досудового розслідування особу, яка привела його в дію та через отвір у стелі дрон із грошовими коштами вилетів із приміщення, а ОСОБА_5 непомітно покинув приміщення та зник у невідомому напрямку.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить змінити оскаржувані рішення щодо ОСОБА_8 та звільнити останнього від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком. В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що суди безпідставно дійшли висновку про неможливість виправлення ОСОБА_8 без реального відбування покарання, не навели вмотивованих доводів, про те, що його підзахисного неможливо звільнити від відбування покарання з випробуванням.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши долучені до скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 4 ст. 190 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги захисника про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості є необґрунтованимиз огляду на таке.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Згідно ст. 75 цього Кодексу якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання, зокрема, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість його виправлення без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, урахував усі обставини справи, в тому числі й тяжкість вчиненого злочину,який згідно з вимогами ст. 12 КК є особливо тяжким, дані про особу винного, якийраніше не притягувався до будь яких видів відповідальності, не має міцних соціальних зав`язків, офіційно не працевлаштований, фактично не має постійного місця проживання, обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Врахувавши вищевикладені обставини, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для призначення ОСОБА_5 більш м`якого покарання із застосуванням ст. 69 КК та для звільнення від його відбування на підставі ст. 75 КК з випробуванням, та вважав що необхідним і достатнім для нього буде покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років із конфіскацією всього належного йому майна.

Суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення в межах своєї компетенції, ретельно перевірив доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та захисникаОСОБА_4 , які є аналогічними доводам, наведеним в касаційній скарзізахисника, та дійшов висновку про те, що таке покарання є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_5 та запобігання вчинення ним нових злочинів, відповідає загальним засадам, що передбачені статтями 50, 65 КК.

Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам ст.419 КПК.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника мотиви щодо незгоди з судовими рішеннями в частині призначеного ОСОБА_5 покарання, не спростовують висновків судів та не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду поставити під сумнів законність та обґрунтованість цих судових рішень.

Суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 28 березня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 18 липня 2023 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_9 ОСОБА_2 ОСОБА_3