Номер провадження № 1-кс/756/2909/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2023 року місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва в складі слідчого судді ОСОБА_1 , секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 6 Оболонського районного суду міста Києва клопотання слідчого, яке подане в рамках кримінального провадження, внесеного 21.05.2020 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003227, про накладення арешту на майно,

УСТАНОВИВ:

20.12.2023 до Оболонського районного суду міста Києва надійшло клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 , яке подане в рамках кримінального провадження, внесеного 21.05.2020 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003227, про арешт майна.

У клопотанні прокурор просить накласти арешт на майно, яке визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0003227, а саме на: квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Дане майно, відповідною постановою старшого слідчого СВ Оболонського УП ГУНП у м. Києві, визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0003227 від 21.05.2020, за ч.4 ст.190, ч.3 ст.190, ч.1 ст.365-2, ч.3 ст.15, ч.4 ст.190, ч.5 ст. 27 ч. 4 ст. 190 КК України.

На думку прокурора, наведені обставини свідчать про те, що наразі є необхідність в накладенні арешту на вказані предмети, оскільки вони відповідають ознакам речових доказів.

В обґрунтування клопотання прокурор посилається на те, що, вказана квартира на праві приватної власності належала за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В період з ІНФОРМАЦІЯ_2 по ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 помер, та у зв`язку з тим що у особи не було родичів, вказана квартира, згідно ст.1277 ЦК України та ст.338 ЦПК України, мала бути визнана відумерлою спадщиною і перейти до територіальної громади міста Києва. 12.08.2022 року державний реєстратор ОСОБА_5 , на підставі підробленого договору дарування №427 від 23.07.2009 року, виданого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_6 , реєструє право власності щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставну особу ОСОБА_7 , РНОКПП: НОМЕР_1 . Встановлено, що вказаний договір приватним нотаріусом ОСОБА_6 не посвідчувався. Крім того, до створення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме до 01 січня 2013 року, право власності реєструвалося в «Київському міському бюро технічної інвентаризації». А на підставі вказаного договору право власності на об`єкт не реєструвалось. Так, зареєстрований договір ніби було посвідчено 23.07.2009, а ОСОБА_4 , проживав за адресою: АДРЕСА_1 , до своєї смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Отже, договір дарування від 23.07.2009 року, ніби посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6 , предметом якого стала квартира за адресою: АДРЕСА_1 , являється підробленим, а ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який ніби став власником квартири являється підставною особою. В подальшому 24.10.2022 року підставна особа ОСОБА_7 , використовуючи підроблений договір дарування №427 від 23.07.2009 року, виданого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_6 , укладає з ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_2 договір купівлі-продажу предметом якого є квартир що за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчує приватний нотаріус ОСОБА_9 .

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримав клопотання та доводи, що його обґрунтовують, просив задовольнити клопотання в повному обсязі.

Дослідивши клопотання та надані докази, суд установив наступні обставини.

Як встановлено у судовому засіданні, органом досудового розслідування, яким є Оболонське управління поліції ГУНП у місті Києві, здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні, яке внесено 21.05.2020 до Єдиного реєстру досудових розслідувань з № 0003227. Процесуальне керівництво здійснює Оболонська окружна прокуратура м. Києва. Кримінальне провадження зареєстроване за фактом того, що група осіб, у невстановлений час та місці, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, за попередньою змовою, незаконно заволоділи квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час проведення досудового розслідування дане майно відповідною постановою слідчого СВ Оболонського УП ГУ НП у м. Києві, визнано речовими доказом у кримінальному провадженні № 0003227 від 21.05.2020, за ч.4 ст.190, ч.3 ст.190, ч.1 ст.365-2, ч.3 ст.15, ч.4 ст.190, ч.5 ст. 27 ч. 4 ст. 190 КК України..

Так, відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Водночас, відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Пунктом 4 ч. 2 ст. 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно до пунктів 1-3 ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; перелік і види майна, що належить арештувати; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як убачається із клопотання про накладення арешту на майно та матеріалів доданих в його обґрунтування, прокурором обґрунтована необхідність арешту вказаного у клопотанні майна, зокрема, вказано перелік і види майна, що належить арештувати та надано документи, які підтверджують право власності на майно.

Так, в силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі «АГОСІ проти Сполученого Королівства» (AGOSI v. The United Kingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108, п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

У справі Раймондо проти Італії (Raimondo v. Italy, рішення 24.01.1994), в яких заявники скаржилася на контроль за використанням власності в зв`язку з провадженням кримінального розслідування, не знайшовши у цьому випадку порушення ст.1 протоколу № 1, Суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань (п.35).

Отже, судом встановлено, що квартири за адресою: АДРЕСА_1 , є речовими доказами, так як відповідають ст. 98 КПК України, оскільки є об`єктами, які могли зберегти на собі сліди злочину, як і самостійно або у сукупності з іншими доказами доводити певні обставини чи вказувати на їх існування.

Ураховуючи викладене, на думку суду, клопотання прокурора, яке подане в рамках кримінального провадження, внесеного 21.05.2020 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003227, про арешт майна слід задовольнити

Керуючись статтями 7, 110, 131, 132, 167-168, 170-175, 208, 369-372, 376 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора, яке подане в рамках кримінального провадження, внесеного 21.05.2020 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003227, про накладення арешту на майно задовольнити.

Накласти арешт у кримінальному провадженні, внесеного 21.05.2020 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003227, на майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 .

Заборонити на час досудового розслідування користування, розпоряджання та відчуження вказаним майном будь-яким особам і будь-яким чином.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Копію ухвали надати прокурору.

На ухвалу може бути подана апеляція безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Слідчий суддя ОСОБА_1