Справа №523/7076/23
Провадження №1-кс/523/3260/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.10.2023 слідчий суддя Суворовського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 розглянувши в судовому засіданні клопотання ст. слідчого ОСОБА_4 про накладення арешту на майно по матеріалам досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000168 від 08.03.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до клопотання, 07.03.2023 до чергової частини ВП №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області надійшла заява від ОСОБА_5 , в якій вона просить вжити заходів до низки невстановлених осіб, які шляхом обману здійснили незаконне виключення останньої зі складу учасників ТОВ «ЄВРОТАНК ЛПІДЖІ», ТОВ «Схід-A», ТОВ «Єгаз-Рітейл», ТОВ «Активгаз», тим самим, намагались заволодіти належними їй частками в статутних капіталах товариств.

За даним фактом, 08.03.2023р. слідчим відділенням внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000168, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

Незаконне виключення ОСОБА_5 з учасників ТОВ «ЄВРОТАНК ЛПІДЖІ» створило передумови та надало можливість для подальших незаконних дій щодо продажу майна ТОВ «ЄВРОТАНК ЛПІДЖІ», а саме в період коли остання була незаконно виключена зі складу учасників ТОВ «ЄВРОТАНК ЛПІДЖІ», директором цього товариства ОСОБА_6 було укладено низку правочинів щодо відчуження ряду нерухомого майна товариства на користь третіх юридичних осіб, кінцевим бенефіціаром яких є ОСОБА_7 , а саме:

-за договором купівлі-продажу від 10.01.2023р., ТОВ «ЄВРОТАНК ЛПІДЖІ» в особі директора ОСОБА_8 продало, а ТОВ «ДОБРО» в особі директора ОСОБА_9 купило нежитлові приміщення, автозаправну станцію, які розташовані в АДРЕСА_1 , загальною площею 7,2кв.м.; продаж вчинено за 1296284грн., а оціночна (ринкова) вартість Об`єкта складає 1080237грн.;

-за договором купівлі-продажу від 10.01.2023р., Товариство в особі директора ОСОБА_8 продало, а ТОВ «ДОБРО» в особі директора ОСОБА_9 купило земельну ділянку площею 0,065га, розташовану в м. Одесі, вул. Поджіо Братів, в районі складської території, кадастровий номер земельної ділянки: :07:001:0015; продаж вчинено за 1753871грн., а оціночна (ринкова) вартість Об`єкта складає 1753871грн.;

-за договором купівлі-продажу від 16.01.2023р., Товариство в особі директора ОСОБА_8 продало, а ТОВ «ДОБРО» в особі директора ОСОБА_9 купило нежилі приміщення автозаправної станції (будівлі, огорожі, мостіння), які розташовані в АДРЕСА_2 , загальною площею 89,8кв.м.; продаж вчинено за 524358грн., а оціночна (ринкова) вартість Об`єкта складає 436965грн.;

-за договором купівлі-продажу від 16.01.2023р., Товариство в особі директора ОСОБА_8 продало, а ТОВ «ДОБРО» в особі директора ОСОБА_9 купило будівлю автозаправної станції (будівлі, огорожі, заправна колонка, ємності тощо), що розташовані в АДРЕСА_3 ; продаж вчинено за 327874грн., а оціночна (ринкова) вартість Об`єкта складає 273228грн.

Окрім того, за аналогічними обставинами, а саме шляхом обману ОСОБА_5 було виключено з числа учасників ТОВ «АКТИВГАЗ» та визначено єдиним учасником з розміром частки 100% ОСОБА_10 , внаслідок чого, директор ТОВ «АКТИВГАЗ» ОСОБА_11 також вчинив ряд незаконних правочинів, щодо відчуження ряду нерухомого майна ТОВ «АКТИВГАЗ» на користь третіх юридичних осіб, кінцевим бенефіціаром яких є ОСОБА_7 , а саме:

-за договором купівлі-продажу від 10.01.2023р., ТОВ «АКТИВГАЗ» в особі директора ОСОБА_11 продало, а ТОВ «ДОБРО» в особі директора ОСОБА_9 купило майстерню з дрібного ремонту автомобілів, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , на земельній ділянці площею 0,0450га; згідно з Договором, продаж вчинено за 99547грн, а оціночна (ринкова) вартість Об`єкта складає 99547грн.;

-за договором купівлі-продажу від 16.01.2023р., ТОВ «АКТИВГАЗ» в особі директора ОСОБА_11 продало, а ТОВ «ДОБРО» в особі директора ОСОБА_9 купило будівлю - автозаправну станцію, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , на земельній ділянці площею 960кв.м.

На теперішній час ТОВ «ДОБРО» незаконно використовує у власній діяльності в інтересах єдиного бенефіціара ОСОБА_10 набуте майно ТОВ «ЄВРОТАНК ЛГПДЖІ» та ТОВ «АКТИВГАЗ», отримує незаконний дохід від протиправного заволодіння майном ТОВ «ЄВРОТАНК ЛШДЖІ» та ТОВ «АКТИВГАЗ», чим порушуються майнові права ОСОБА_5 як учасника ТОВ «ЄВРОТАНК ЛПІДЖІ» та ТОВ «АКТИВГАЗ», а саме право на частину активів зазначених Товариств.

Окрім того, порушуються корпоративні права ОСОБА_5 як учасника ТОВ «ЄВРОТАНК ЛШДЖІ» та ТОВ «АКТИВГАЗ», зокрема право на управління Товариствами та відповідно завдаються матеріальні збитки останній у виді неотримання законних доходів, дивідендів від використання майна цих Товариств.

Далі, використання ТОВ «ДОБРО» незаконно набутого майна ТОВ «ЄВРОТАНК ЛШДЖІ» та ТОВ «АКТИВГАЗ» для роздрібної торгівлі розрідженим газом під торговою маркою «ЄГАЗ», позбавляє ОСОБА_5 отримання роялті, оскільки відповідно до свідоцтва на торговельну марку № НОМЕР_1 ОСОБА_5 є власником прав інтелектуальної власності на неї.

На підставі вищевказаного, існує ризик, що через інформацію про досудове розслідування кримінального провадження, ОСОБА_10 може надати вказівку ОСОБА_9 як директору ТОВ «ДОБРО» на незаконне виведення грошових коштів, що перебувають на балансі ТОВ «ДОБРО», в тому числі, отриманих від незаконного привласнення майна ТОВ «ЄВРОТАНК ЛПІДЖІ», ТОВ «АКТИВГАЗ» та незаконного використання торговельної марки «ЄГАЗ».

З метою збереження речових доказів в кримінальному провадженні, оскільки вказане майно (об`єкти нерухомості) є предметом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, слідчий звернувся до суду з відповідним клопотанням, яке в судовому засіданні підтримав процесуальний керівник та просив про його задоволення з підстав викладених у ньому.

Слідчий суддя дослідивши матеріали поданого клопотання, приходить до наступних висновків.

Приписами ст.ст.2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до ст.9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кримінальне процесуальне законодавство України повинно застосовуватися з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

Так, до основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польши» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп.69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n.50, Series A N 98) (справа «East/West Alliance Limited» проти України).

Далі, статтею 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Наведена конституційна норма гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими частинами якого є володіння, користування та розпорядження об`єктом власності, можливе виключно у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами.

Отже, накладення арешту на об`єкт права власності є позбавленням його власника можливості на власний розсуд користуватися та розпоряджатися таким майном, що є тотожним позбавленню права власності.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно статей 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

При цьому, згідно із ч.ч.10, 11 ст.170 КПК України арешт може бути накладено у встановленому цим кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що перебувають на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, які перебувають у власності або володінні, користуванні, розпорядженні підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у випадках, якщо існують обставини, які підтверджують, що їхнє незастосування призведе до зникнення, втрати, знищення, перетворення, пересування, відчуження майна.

Далі, Європейський суд з прав людини своїми рішеннями неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява №31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції» від 22 вересня 1994 року, Series А №296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява №48191/99, п.п. 49-62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», п.п. 69 і 73, Series A N 52). Таким чином, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A №98).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою майна у кримінальному провадженні належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей (майна) державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Враховуючи всі обставини в їх сукупності, враховуючи, що у матеріалах досудового розслідування вбачається наявність достатніх підстав вважати, що вказане майно має суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні, слідчий суддя вважає, що в даному конкретному випадку, вказане майно має суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні і накладення арешту на вищевказане майно забезпечить справедливу рівновагу між суспільним інтересом та правомірною метою, оскільки існує обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують - арешт та метою, яку прагнуть досягти - збереження речових доказів, оскільки існують обставини, які підтверджують, що їхнє незастосування може призвести до незворотних наслідків.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.131-132, 170-173 КПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання ст. слідчого СВ ВП № 2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_4 про накладення арешту на майно - задовольнити.

Накласти арешт із забороною відчуження, розпорядження та користування на наступне майно:

-нежитлові приміщення, автозаправну станцію, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 7,2кв.м., на земельній ділянці площею 0,065 га;

-земельну ділянку, площею 0,065 га, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Поджіо Братів в районі складської території, кадастровий номер земельної ділянки: :07:001:0015;

-нежилі будівлі автозаправної станції, загальною площею 89,8кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ;

-будівлю автозаправної станції, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 ;

-майстерню з дрібного ремонту автомобілів, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , на земельній ділянці площею 0,0450га;

-будівлю - автозаправну станцію, що розташована на земельній ділянці площею 960кв.м. за адресою: АДРЕСА_5 .

Роз`яснити, що ухвала про арешт майна може бути скасована за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна.

На ухвалу слідчого судді може бути подана апеляційна скарга протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1