Номер провадження 11-кп/816/162/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне вбивство
УХВАЛА

Іменем України

11 грудня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 592/17954/19 за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_6 , прокурора ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 23.04.2021, за яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Бердичів Житомирської області, мешканець АДРЕСА_1

визнаний винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 15 і ч. 1 ст. 115 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_11 ,

потерпілого ОСОБА_12 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_13 ,

обвинуваченого ОСОБА_14 ,

захисника адвоката ОСОБА_15 ,

установила:

У поданих апеляційних скаргах:

- потерпілий ОСОБА_16 просить скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_14 покарання за ч. 2 ст. 15 і ч. 1 ст. 115 КК у межах санкції статті, а також стягнути з ОСОБА_14 на його користь 50000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. Вимоги обгрунтовані тим, що призначаючи ОСОБА_14 покарання, суд першої інстанції не дотримався вимог закону, належним чином не врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, його особу та поведінку, а саме те, що він не визнав вину, не вибачився, не розкаявся, не відшкодував завдану шкоду, внаслідок чого безпідставно застосовані положення ст. 69 КК та призначене покарання нижче від найнижчої межі, встановленої законом. Крім того, суд стягнув з обвинуваченого на його користь 5000 грн моральної шкоди, що не відповідає обсягу отриманих ним душевних і фізичних страждань, при цьому в цивільному позові ставилося питання про стягнення моральної шкоди в сумі 50000 грн, хоча помилково зазначено 5000 грн;

- прокурор ОСОБА_17 (із змінами), просить змінити вирок суду та перекваліфікувати дії ОСОБА_14 на ч. 2 ст. 125 КК як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, призначити покарання у виді обмеження волі строком 2 роки та на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнити ОСОБА_14 від призначеного покарання. Вимоги обгрунтовані тим, що відсутні докази наявності у ОСОБА_14 прямого умислу на вчинення замаху на вбивство ОСОБА_12 , а тому він має нести відповідальність за фактично заподіяне;

- обвинувачений ОСОБА_18 просить змінити вирок суду та застосувати до нього покарання з іспитовим строком, оскільки він добровільно відшкодував шкоду, щиро кається, просить вибачення у потерпілого, має на утриманні неповнолітню дитину, є особою похилого віку, раніше правопорушень не вчиняв. Він лише заступився за свою дружину та не був ініціатором конфлікту, вину в заподіянні потерпілому легких тілесних ушкоджень визнає, однак умислу на заподіяння смерті потерпілому він не мав, так як для цього не було жодних перешкод, що підтверджується доказами в справі;

- захисник обвинуваченого ОСОБА_14 адвокат ОСОБА_19 просить скасувати вирок суду та закрити кримінальне провадження, оскільки кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 15 і ч. 1 ст. 115 КК є безпідставною та не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду, так як обвинувачений не мав умислу вчинити вбивство потерпілого, якому заподіяно тільки легкі тілесні ушкодження, які не були небезпечними для життя потерпілого, після нанесення потерпілому порізу шкіри обвинувачений не вчиняв жодної дії, спрямованої на позбавлення життя останнього, не маючи при цьому будь-яких перешкод, а чекав прибуття швидкої допомоги та поліції, з місця події не втік. Знаряддя вчинення кримінального правопорушення не встановлене, суд відмовив у задоволенні клопотання про допит та виклик судово-медичного експерта, залишив без уваги клопотання про визнання протоколів огляду місцевості, обшуку, їх результатів, а також слідчих експериментів недопустимими доказами, обставини заподіяння тілесних ушкоджень, продемонстровані потерпілим та свідком, суперечать висновку судово-медичної експертизи, свідок ОСОБА_20 є упередженою та заінтересованою в наслідках розгляду справи, висновки судово-медичних експертиз не містять дослідницької частини.

Вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 23.04.2021 ОСОБА_14 визнаний винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 15 і ч. 1 ст. 115 КК, і йому призначене покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі строком 5 років. Стягнуто з ОСОБА_14 на користь ОСОБА_12 моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Згідно вироку, 01.08.2019 близько 18:00 на території цвинтаря, яке розташоване в м. Суми, вул. Сонячна, зустрілися ОСОБА_21 , ОСОБА_14 та його дружина ОСОБА_22 з метою розрахунку за будівельні роботи по облаштуванню місця поховання чоловіка ОСОБА_21 , які виконував ОСОБА_14 . У процесі обговорення якості проведених ремонтних робіт ОСОБА_21 висловила в бік ОСОБА_14 невдоволення, про що також повідомила в телефонному режимі ОСОБА_12 . Прибувши на кладовище за проханням ОСОБА_21 , ОСОБА_12 висловив своє негативне бачення та думку з приводу проведених ОСОБА_14 ремонтних робіт. У цей момент ОСОБА_22 висловилася з образою в бік померлої дружини ОСОБА_12 , у зв`язку з чим він схопив останню за передню частину одягу. Близько 18:30 ОСОБА_14 вчинив з ОСОБА_12 словесний конфлікт, який в подальшому переріс у штовханину. ОСОБА_14 на грунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи з прямим умислом, направився до належного йому т/з, а саме до водійського сидіння та, відкривши дверцята, витягнув предмет, зовні схожий на ніж, тримаючи який в правій руці ніж, почав наближатися до ОСОБА_12 , Наблизившись, ОСОБА_14 наніс ОСОБА_12 , наніс один удар ножем, з права на ліво, зверху вниз в область шиї, в результаті чого останній отримав тілесні ушкодження у вигляді різаної рани шиї. В момент завдання удару, потерпілий ОСОБА_12 згуртувався та відхилився назад, що не дало змоги ОСОБА_14 завдати в повній мірі силу удару в область шиї. ОСОБА_14 , вважаючи, що він завдав достатнього удару для позбавлення життя ОСОБА_12 та що останній помре, здійснив усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але не довів з причин, що не залежали від його волі, оскільки потерпілому ОСОБА_12 в подальшому була надана медична допомога.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_14 та його захисника ОСОБА_15 , які підтримали свої апеляційні скарги та апеляційну скаргу прокурора, а проти апеляційної скарги потерпілого заперечили, доводи прокурора ОСОБА_11 , яка підтримала апеляційну скаргу прокурора, апеляційні скарги обвинуваченого та захисника підтримала частково, проти апеляційної скарги потерпілого заперечила, доводи потерпілого ОСОБА_12 та його представника ОСОБА_13 , які підтримали апеляційну скаргу потерпілого та заперечили проти інших апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора ОСОБА_23 підлягає задоволенню, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_14 та захисника ОСОБА_15 підлягають частковому задоволенню, а апеляційна скарга потерпілого ОСОБА_12 задоволенню не підлягає з таких підстав.

Визнавши ОСОБА_14 винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 15 і ч. 1 ст. 115 КК, і призначивши йому покарання у виді та розмірі, встановленому законом, суд першої інстанції установив, що вина обвинуваченого полягає у вчиненні закінченого замаху на вбивство, тобто замаху на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, оскільки ОСОБА_14 вчинив усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.

Обґрунтовуючи зазначений висновок, суд першої інстанції виходив із того, що умисел у обвинуваченого при замаху на вбивство охоплювався позбавленням життя потерпілого, оскільки локалізація, характер, механізм спричинення тілесних ушкоджень та знаряддя вчиненого злочину доводили умисний характер його дій, спрямованих на позбавлення життя.

Однак, такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і наявним доказам, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Так, відповідно ч. 1 ст. 115 КК, умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. При кваліфікації злочинів проти життя і здоров`я особи питання про наявність чи відсутність умислу на вбивство необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного й потерпілого, що передувала події, їхні стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Частиною 2 ст. 125 КК встановлено відповідальність за легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Суб`єктивна сторона цього кримінального правопорушення характеризується тільки умисною формою вини. Відповідальність за цією статтею настає і в тих випадках, коли умисел винного було спрямовано на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю, якщо фактично було заподіяно легке тілесне ушкодження.

При відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння легкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим. Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого кримінального правопорушення і виявлення його елементів та всіх обставин кримінального провадження.

Характерною ознакою прямого умислу є також бажання настання злочинного наслідку, що був задуманий щодо матеріальних злочинів. У такого роду бажанні знаходить своє вираження вольова ознака умислу як його найважливіша і відмінна риса. Наявністю бажання настання злочинного наслідку при вчиненні злочину з матеріальним складом прямий умисел відрізняється від інших форм і видів вини. Бажання, як вольове починання, перебуває в нерозривній єдності із свідомістю особи, яка діяла з прямим умислом, і її здатністю передбачити наслідки свого діяння.

Згідно ч. 1 ст. 15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.

Якщо умисне вбивство може бути вчинено як з прямим, так і з непрямим умислом, то замах на умисне вбивство можливий лише з прямим умислом, тобто коли вчинене свідчило про те, що винний усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій, передбачав можливість або неминучість настання смерті іншої людини і бажав її настання, однак смертельний результат не настав з незалежних від нього обставин. При цьому необхідно наголосити, що за відсутності доказів, які б свідчили про те, що винна особа передбачала та бажала настання смерті потерпілого від своїх дій, вона повинна нести відповідальність за настання фактичних наслідків цих дій.

Повертаючись до кримінального провадження, допитаний під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_14 свою вину у вчиненні злочину визнав частково, погодився із завданням удару потерпілому металевим предметом по підборіддю в районі шиї, однак категорично заперечив свій умисел на заподіяння смерті останньому.

Потерпілий ОСОБА_12 пояснив, що 01.08.2019 між ним та ОСОБА_14 виникла словесна сварка, в ході якої ОСОБА_14 пішов до автомобіля, взяв ніж, і почав наближатися до нього. Потерпілий почав відступати назад та впав, а коли почав підніматися, ОСОБА_14 наніс йому один удар ножем справа на ліво, зверху вниз, від вуха до горла, почала бігти кров. Свідок ОСОБА_21 викликала швидку допомогу, яка приїхала через десять хвилин та його забрали у лікарню. ОСОБА_14 після нанесеного удару відійшов до автомобіля та сховав ніж.

Свідок ОСОБА_21 пояснила, що 01.08.2019 між ОСОБА_14 і потерпілим виникла сварка. ОСОБА_14 пішов до автомобіля та взяв ніж, після чого підійшов до потерпілого та ножем, який тримав у правій руці, наніс удар у район шиї з лівого боку. Потім ОСОБА_14 відійшов, а потерпілий попрохав викликати швидку та поліцію.

Свідок ОСОБА_22 пояснила, що 01.08.2019 між нею та потерпілим виник словесний конфлікт, в ході якої останній кинувся на неї та почав душити, а ОСОБА_14 за неї заступився.

Також стороною обвинувачення надані такі докази: протокол огляду місця події від 01.08.2019, згідно якого у лікарні були вилучені речі ОСОБА_12 ; протокол огляду місця події від 01.08.2019, згідно якого були вилучені речі ОСОБА_14 ; протокол огляду місцевості від 01.08.2019, згідно якого здійснено огляду місця вчинення кримінального правопорушення та вилучені речові докази; протокол проведення слідчого експерименту від 05.09.2019 за участю потерпілого ОСОБА_12 , який на місці події продемонстрував обставини нанесення йому удару обвинуваченим; протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 28.10.2019, згідно якого потерпілий ОСОБА_12 впізнав особу, яка 01.08.2019 нанесла йому удар ножем в шию ( ОСОБА_14 ); протокол проведення слідчого експерименту від 05.09.2019 за участю свідка ОСОБА_21 , яка на місці події продемонструвала обставини нанесення потерпілому удару обвинуваченим; протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 28.10.2019, згідно якого свідок ОСОБА_21 впізнала особу, яка 01.08.2019 спричинила удар ножем в шию потерпілому ( ОСОБА_14 ); протокол тимчасового доступу до речей і документів від 16.09.2019, згідно якого була вилучена медична документація ОСОБА_12 з архіву Комунального закладу СОР «Сумська обласна клінічна лікарня»; висновок експерта № 659 від 17.10.2019, згідно якого що під час знаходження ОСОБА_12 на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні виявлені тілесні ушкодження: різана рана шиї, яка утворилась від дії гострого предмету з ріжучими властивостями. Характер та локалізація ушкодження виключає можливість його утворення при падінні з вертикального положення на площину. Ушкодження у вигляді рани не було небезпечним для життя і кваліфікується як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я; висновок додаткової судово-медичної експертизи № 660 від 17.10.2019, згідно якого під час знаходження ОСОБА_12 на стаціонарному лікуванні виявлені тілесні ушкодження: різана рана шиї. Ушкодження утворилося від дії гострого предмету з ріжучими властивостями та могло утворитись при нанесенні одного удару ножем, як було продемонстровано потерпілим під час проведення слідчого експерименту; висновок додаткової судово-медичної експертизи № 661 від 17.10.2019, згідно якого під час знаходження ОСОБА_12 на стаціонарному лікуванні виявлені тілесні ушкодження: різана рана шиї. Ушкодження утворилося від дії гострого предмету з ріжучими властивостями та могло утворитись при нанесенні одного удару ножем, як було продемонстровано ОСОБА_21 під час проведення слідчого експерименту; висновок додаткової судово-медичної експертизи № 813 від 30.10.2019, згідно якого під час знаходження ОСОБА_12 на стаціонарному лікуванні виявлені тілесні ушкодження: різана рана шиї. Виявлене тілесне ушкодження знаходиться в проекції життєво важливих органів.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ст. 84 КПК). Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (ст. 85 КПК). Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення (ч. 1 ст. 94 КПК).

Аналіз вказаних доказів дозволяє зробити висновок, що після нанесення ОСОБА_12 удару металевим предметом (ножем), обвинувачений не був позбавлений можливості довести злочин до кінця, якщо б мав умисел на вбивство, оскільки попри те, що потерпілий не втратив свідомості та залишився стояти на місці, ОСОБА_14 не тільки не вчинив у подальшому відносно потерпілого будь-яких протиправних дій, направлених на позбавлення життя останнього, а й навпаки пішов до свого автомобіля та залишився чекати медичну допомогу і працівників поліції.

Поведінка обвинуваченого після вчинення злочину і його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій вказує на те, що він не мав наміру заподіяти смерть потерпілому, оскільки вже вчинив всі необхідні дії, які залежали від його волі, що свідчить про відсутність у нього умислу саме на вбивство.

На підставі ч. 1, 2 ст. 91 КПК, крім іншого, підлягають доказуванню подія злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину) і винуватість обвинуваченого у вчиненні злочину, форма вини, мотив і мета вчинення злочину. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження, а згідно ч. 1, 2 ст. 92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч. 2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, на потерпілого. Обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що будь-яких належних доказів, які б дозволили встановити наявність у обвинуваченого прямого умислу на вбивство потерпілого, стороною обвинувачення не надано, тому дії ОСОБА_14 охоплюються диспозицією ч. 2 ст. 125 КК як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, оскільки під час апеляційного розгляду кримінального провадження установлено, що обвинувачений умисно наніс поранення потерпілому, а до наслідків своїх дій мав невизначений умисел, а тому повинен нести відповідальність лише за фактично заподіяні наслідки. При цьому, слова обвинуваченого про те, що він збирається зарізати потерпілого, вказаних висновків не спростовують, оскільки йому нічого не заважало реалізувати свої погрози, якщо б вони дійсно (реально) підкріплювалися відповідним умислом.

З таких самих підстав є необгрунтованими і наведені у вироку мотиви відносно того, що завдаючи потерпілому цілеспрямованого удару ножем в область, де розташовані важливі органи, він не міг не передбачити, що в результаті цих дій потерпілий може померти. При цьому необхідно також зважати на те, що хоча тілесне ушкодження і знаходиться в проекції життєво важливих органів, але небезпечним для життя воно не було.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції хоча і правильно встановлені обставини вчинення кримінального правопорушення, проте їм дана неправильна правова оцінка і дії ОСОБА_14 необхідно було кваліфікувати за ч. 2 ст. 125 КК.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника відносно того, що протоколи слідчих експериментів за участю потерпілого ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_21 є недопустимими доказами через те, що вони містять тільки показання цих осіб, тому згідно ст. 95 КПК суд не може на них посилатися, то вони не заслуговують на увагу.

Так, надаючи оцінку вказаному доказу слід враховувати, що метою слідчого експерименту відповідно ч. 1 ст. 240 КПК є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Проведення за участю підозрюваного слідчого експерименту з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, на відміну від допиту, крім отримання відомостей, передбачає також здійснення учасниками слідчого експерименту певних дій, спрямованих на досягнення мети цієї слідчої (розшукової) дії.

Нормативна модель слідчого експерименту передбачає безпосередню участь особи у проведенні дій, спрямованих на досягнення легітимної мети цієї слідчої дії, а саме у відтворенні дій, обстановки, обставин певної події, проведенні необхідних дослідів чи випробувань. Шляхами досягнення мети слідчого експерименту відповідно ч. 1 ст. 240 КПК є проведення слідчим, прокурором відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Отримання від особи відомостей під час проведення слідчого експерименту (з дотриманням встановленого законом порядку) є складовою належної правової процедури цієї процесуальної дії, що разом з іншими її сутнісними компонентами дозволяє досягнути її мети і вирішити поставлені завдання. При цьому відомості, які надаються під час слідчої (розшукової) дії слідчого експерименту, не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступає протокол цієї слідчої (розшукової) дії, що в розумінні ч. 2 ст. 84 та п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК є документом.

Виходячи із сутнісних ознак показань, визначених в ч. 1 ст. 95 КПК, у системному зв`язку із ч. 2 ст. 84 цього Кодексу, показання є самостійним процесуальним джерелом доказів лише в тому випадку, коли вони надаються під час допиту.

При проведенні слідчого експерименту участь особи не може виявлятися виключно в формі повідомлення відомостей про фактичні дані, які мають значення для кримінального провадження (адже це є предметом допиту). Слідчий експеримент, здійснений у такій формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення необхідних дослідів чи випробувань, а посвідчує виключно проголошення підозрюваним зізнання у вчиненні кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення, має розцінюватися як повторний допит, що не може мати в суді доказового значення з огляду на ч. 4 ст. 95 КПК, згідно з якою суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст. 225 КПК.

Відповідно нормативного змісту засади безпосередності дослідження показань, речей і документів (ст. 23 КПК) суд досліджує докази безпосередньо з метою встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, де показання обвинуваченого та протокол слідчого експерименту за участю підозрюваного є предметом оцінки суду за правилами, визначеними ст. 94 КПК.

Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених ст. 225 КПК. Під час досудового розслідування за наявності належних підстав слідчим суддею можуть бути допитані свідок або потерпілий.

Показання особи в будь-якому випадку не можуть бути судовим доказом, у той час як протоколи слідчих (розшукових) дій після їх оцінки судом із точки зору належності, допустимості і достовірності набувають значення судового доказу.

В аспекті вирішення завдань цього провадження має бути витлумачене поняття «показання» у взаємозв`язку з нормами, передбаченими ст. 23, 95, 240 КПК.

У площині порушеного питання змістом показань як процесуального джерела доказів є лише відомості, повідомлені на допиті або одночасному допиті двох чи більше раніше допитаних осіб. Термін «показання» в контексті ч. 4 ст. 95 КПК законодавець використовує для позначення відомостей, які надаються в судовому засіданні під час судового провадження. Правило, закріплене в цій нормі, має застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійному процесуальному джерелу доказів за вимогами ст. 95 цього Кодексу.

Якщо відомості повідомлено особою під час проведення інших процесуальних дій, то вони є складовим компонентом змісту документа як іншого окремого процесуального джерела доказів, зокрема протоколу слідчого експерименту, де фіксуються його хід та результати.

Таким чином, спираючись на зміст кримінальних процесуальних норм, передбачених ст. 23, 84, 95, 99, 103, 105, 240 КПК, показання і протокол слідчого експерименту є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів, які суд оцінює за правилами ст. 94 КПК.

Норми чинного кримінального процесуального закону щодо оцінки судом протоколу слідчого експерименту як окремого процесуального джерела доказів у провадженні узгоджуються з критеріями, застосованими ЄСПЛ для оцінки справедливості судового розгляду в цілому. Легітимна мета слідчого експерименту у відтворенні дій, обстановки, обставин певної події, проведенні необхідних дослідів чи випробувань забезпечується дотриманням процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та встановленого порядку його проведення.

Таким чином, відсутні підстави для ототожнення показань та протоколу слідчого експерименту, які є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів для встановлення обставин, що підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, відповідно ст. 91 КПК. Приписи ч. 4 ст. 95 КПК про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійного процесуального джерела доказів згідно зі ст. 95 КПК. Показання необхідно розмежовувати з іншим самостійним процесуальним джерелом доказів протоколом слідчого експерименту.

Потерпілий ОСОБА_12 та свідок ОСОБА_21 під час проведення слідчих експериментів на місці події продемонстрували обставини нанесення потерпілому удару гострим предметом в область шиї.

Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що слідчі експерименти від 05.09.2023 за участю потерпілого та свідка ОСОБА_21 були проведені у формі, що містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, що не належить розцінювати як допити, які не мають в суді доказового значення з огляду на зміст ч. 4 ст. 95 КПК, а тому вказані протоколи є допустимими доказами. При цьому, вказаний свідком та потерпілим механізм нанесення удару гострим предметом в цілому відповідає фактичним обставинам події, що відповідає меті слідчого експерименту.

Відповідність механізму утворення тілесних ушкоджень у потерпілого механізму заподіяння йому тілесних ушкоджень, продемонстрованих потерпілим та свідком ОСОБА_21 під час проведення слідчих експериментів, підтверджуються висновками судово-медичних експертиз № 660, 661 від 17.10.2019. Зміст цих висновків цілком відповідає вимогам ст. 101, 102 КПК, і містить необхідні відомості щодо механізму та локалізації утворення тілесного ушкодження. При цьому проведення відповідної експертизи на підставі матеріалів провадження та медичних даних, не суперечить вимогам процесуального законодавства і не свідчить про неповноту їх проведення. Вказані висновки складені атестованим судово-медичним експертом, попередженим про кримінальну відповідальність за ст. 384, 385 КК за надання завідомо неправдивого висновку та за відмову або ухилення від дачі висновку, тому підстави вважати висновки судово-медичних експертиз необ`єктивними або такими, що суперечать вимогам закону, відсутні.

Незважаючи на те, що свідок ОСОБА_21 та потерпілий раніше були знайомі, будь-яких об`єктивних відомостей щодо зацікавленості вказаного свідка у результатах як слідчих дій за її участю, так і кримінального провадження загалом, не встановлено.

Також не можуть бути прийнятими до уваги доводи апеляційної скарги захисника про недопустимість таких доказів як протоколи обшуку автомобіля та свідка ОСОБА_14 від 01.08.2019, так як ці документи стороною обвинувачення суду не надавалися, відповідно вони не були предметом оцінки та на підставі них не встановлювалися жодні факти, які підлягають доказуванню.

Є неприйнятними доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованої відмови судом першої інстанції у задоволенні клопотання про виклик і допит судово-медичного експерта, оскільки під час судового розгляду не встановлено підстав вважати, шо за наслідками його допиту можуть бути встановлені інші або нові обставини, які не були отримані під час проведення судово-медичних експертиз.

Протокол огляду місця події від 01.08.2019 є допустимим доказом, оскільки ця слідча дія проведена з метою виявлення та фіксації відомостей обставин вчинення кримінального правопорушення. Під час огляду були присутні поняті, проведено фотографування, а також вилучені речові докази, протокол підписаний всіма учасниками слідчої дії.

Не встановлення під час досудового розслідування предмету, яким потерпілому було спричинено тілесне ушкодження, на доведеність вини ОСОБА_14 за ч. 2 ст. 125 КК не впливає, оскільки згідно висновку експерта № 659 від 17.10.2019 таким є предмет з ріжучими властивостями, що частково підтверджується показаннями як самого обвинуваченого, так і свідка ОСОБА_21 з потерпілим.

Не можуть бути прийнятими до уваги доводи апеляційної скарги потерпілого про неправильне вирішення цивільного позову, оскільки розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 1, 3 ст. 23 ЦК)

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ.

При вирішені позовів про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Враховуючи характер, глибину та обсяг фізичних і моральних страждань, порушення звичайного способу і ритму життя потерпілого, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про задоволення заявленої вимоги та відшкодування моральної шкоди в розмірі саме 5000 грн у межах цивільного позову, що на переконання колегії суддів в повній мірі відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є підставою для зміни судового рішення в апеляційній інстанції. Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність є незастосування судом закону, який підлягав застосуванню та застосування закону, який не підлягав застосуванню (п. 1, 2 ч. 1 ст. 413 КПК).

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне змінити вирок суду першої інстанції, перекваліфікувати дії ОСОБА_14 з ч. 2 ст. 15 і ч. 1 ст. 115 КК на ч. 2 ст. 125 КК та визнати його винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК (умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я).

При призначенні покарання колегія суддів враховує фактичні обставини та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відсутність обставин, які обтяжують покарання, обставини, які пом`якшують покарання, особу обвинуваченого, та вважає за необхідне визначити покарання в межах санкції ч. 2 ст. 125 КК у виді обмеження волі, яке є пропорційним, необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_14 і попередження нових злочинів.

Крім того, оскільки з дня вчинення ОСОБА_14 кримінального правопорушення минуло 3 роки, то він має бути звільнений від покарання на підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строку давності.

В іншій частині вирок суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_7 задовольнити, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 задовольнити частково, а апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 23.04.2021 відносно ОСОБА_8 змінити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_8 з ч. 2 ст. 15 і ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 125 КК та призначити йому покарання у виді обмеження на строк два роки.

На підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК України звільнити ОСОБА_8 від покарання у зв`язку із закінченням строку давності.

В іншій частині вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 23.04.2021 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4