ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/337/24 Справа № 203/4382/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Центральної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_5 на вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2023 року у кримінальному провадженні № 0000410, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця міста Дніпропетровська, із середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, неодруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, останній раз:

-11.01.2022 Кіровським РС м. Дніпропетровська за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст.3 58, ч. 1 ст.7 0 КК України до обмеження волі строком на 2 роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю правопорушень шляхом поглинання більш строгого покарання за вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.03.2021 у вигляді 1 року 1 місяці позбавлення волі більш м`якого покарання за даним вироком призначено покарання строком 1 рік 1 місяць позбавлення волі. Звільнений 09.12.2022 з Солонянської ВК Дніпропетровської області № 21 по відбуттю строку покарання,

обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, -

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_6

в режимі відеоконференції

захисника ОСОБА_9

В с т а н о в и л а:

За вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2023 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчинені кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України та призначено покарання у виді одного року обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбуття призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю один рік не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язано засудженого періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.

Вирішено долю речових доказів та судових витрат.

Вказаним вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він у 2023 році (більш точну дату та час встановити не видалось за можливе), маючи умисел на використання завідомо підробленого документу, у невстановлений спосіб, придбав шляхом замовлення через глобальну мережу «Інтернет» у невстановленої особи, завідомо підроблений офіційний документ - посвідчення водія НОМЕР_1 , заповненого на ім`я « ОСОБА_6 », ІНФОРМАЦІЯ_2 , після чого ОСОБА_6 почав зберігати його при собі з метою подальшого використання.

В цей час, у ОСОБА_6 , виник кримінально-протиправний умисел направлений на використання завідомо підробленого документа, а саме вищевказаного посвідчення водія.

У подальшому, 28.05.2023 року, близько 08 години 55 хвилин ОСОБА_6 , керуючи транспортним засобом марки «ВАЗ», моделі «2104», державний номерний знак « НОМЕР_2 », рухаючись на вказаному транспортному засобу вулицями міста Дніпра, поблизу будинку № 10 по вулиці Пастера у місті Дніпрі, був помічений працівниками поліції, які відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» здійснили зупинку транспортного засобу, через те, що ОСОБА_6 рухався по зустрічній смузі для руху, чим порушив дорожній знак 5.7.2. ПДР України.

Реалізуючи свій кримінально-протиправний умисел направлений на використання завідомо підробленого документу, ОСОБА_6 діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, перебуваючи за вищевказаною адресою, на вимогу командира роти 2 батальйону З УПП у Дніпропетровській області ОСОБА_10 пред`явив останньому підроблене посвідчення водія НОМЕР_1 , заповненого на ім`я « ОСОБА_6 », ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто використав завідомо підроблений документ.

В апеляції:

- прокурор просить скасувати вирок суду в частині призначення покарання та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч.4 ст. 358 КК України у виді арешту на 3 місяці.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано, що ОСОБА_6 протягом 2006-2023 років вчиняв умисні кримінальні правопорушення, у тому числі пов`язані з підробленням документів, печаток, штампів та бланків, збут та використання підроблених документів, печаток, штампів.

Вчинення ОСОБА_6 нового кримінального правопорушення, на думку прокурора, свідчить про те, що виправлення обвинуваченого не можливо без ізоляції від суспільства та реальної міри покарання.

Вказує, що визнання судом обставиною, що пом`якшує відповідальність ОСОБА_6 - щире каяття, не підтверджене даними та доказами. Визнання обвинуваченим вини свідчить лише про те, що останній під тиском беззаперечних процесуальних доказів намагається уникнути справедливого покарання за вчинене.

Також зазначає, що відповідно до вироку, суд належним чином не вмотивував, які саме обставини справи та дані про особу обвинуваченого, дають підстави для висновку про можливість його виправлення та перевиховання без ізоляції від суспільства.

Заслухавши прокурора, який підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги, просив їх задовольнити, обвинуваченого та його захисника, які просили залишити без задоволення апеляційну скаргу прокурора, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим. Законним є рішення, постановлене компетентним судом згідно норм матеріального права із дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки висновки суду стосовно доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального проступку та правильність правової кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 358 КК України, в апеляційній скарзі прокурора не оспорюються, інші учасники кримінального провадження апеляційних скарг не подавали, то вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Перевіряючи доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність через застосування закону, який не підлягає застосуванню, а саме, необґрунтованого застосування до призначеного ОСОБА_6 покарання положень ст. 75 КК України, що є занадто м`яким та недостатнім для його виправлення, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з вказаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Відповідно до положень ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності, призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням яких є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Зваживши на наведені обставини, суд з урахуванням положень, зокрема 75 КК України, приймає рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.

Положеннями ст. 414 КПК України передбачено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

При цьому, повноваження суду, надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття судова дискреція у кримінальному судочинстві.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити з того, що вказаний чинник має оціночний характер і залежить від індивідуальних особливостей встановлених обставин конкретного кримінального правопорушення у взаємозв`язку з системним тлумаченням положень статей 65-67 КК України та з урахуванням ролі, яку виконувала особа, визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінки та характеру дій під час його вчинення, негативних наслідків спричинених кримінальним правопорушенням та вжитих заходів по їх усуненню, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та особу винного.

Згідно з приписами ст. 75 КК України, якщо суд, при призначенні покарання у виді обмеження волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Суд, застосовуючи положення ст. 75 КК України при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й негативних наслідків спричинених кримінальним правопорушенням та вжитих заходів по їх усуненню, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та особу винного.

Так, суд першої інстанції, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 дотримався вказаних вимог закону та врахував тяжкість скоєного злочину, який відноситься до категорії кримінальних проступків, а також те, що ОСОБА_6 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не знаходиться, характеризується посередньо, вину визнав повністю. Також суд врахував щире каяття обвинуваченого та що відніс до обставин, що пом`якшують покарання.

Про існування дійсного щирого каяття та беззаперечного визнання своєї вини також свідчить здійснення судового провадження судом першої інстанції у спрощеному провадженні. Визнання щирого каяття таким, що пом`якшує покарання, стимулює осіб, які вчинили злочини, до критичної переоцінки своєї діяльності, а також сприяє своєчасному розкриттю злочинів.

Щире каяття, як окрема обставина, що пом`якшує покарання, за умови встановлення її наявності у кримінальному провадженні, є обов`язковим для суду, незалежно від тяжкості вчиненого злочину.

При цьому суд не знайшов обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого та дійшов виваженого висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 без його ізоляції від суспільства та вмотивовано прийняв рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням, що в повній мірі відповідає вимогам ст. 75 КК України, оскільки саме таке покарання є таким, що відповідає особі винного, та яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

В апеляційній інстанції обвинувачений та його захисник також повідомили, що ОСОБА_6 одружений, проте його дружина на даний час перебуває поза межами України та на його утриманні перебувають дві малолітні дитини. Крім того, на в даний час ОСОБА_6 проходить курс реабілітації він наркотичної залежності, по закінченню якого має намір працевлаштувалися.

Вказані обставини свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_6 своєю поведінкою стає на шлях виправлення, намагається соціалізуватися та повернутися до впорядкованого життя.

Ці форми посткримінальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_6 свідчать про те, що в особі винного відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага п Частинами 2 та 3 ст. 27 цієї Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.

Як визначено в ч. 1 ст. 12 Закону України Про охорону дитинства, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці риділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Тобто, така посткримінальна поведінка обвинуваченого ОСОБА_6 , яка полягає у забезпеченні в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя своїх дітей, свідчить про щирість каяття останнього, усвідомлення наслідків вчиненого та готовність добровільно нести відповідальність за скоєне і без застосування до нього більш суворих заходів кримінального покарання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував на пріоритеті захисту прав та свобод дитини, забезпечення належного захисту прав, свобод і законних інтересів дітей, відновлювальний підхід у здійсненні правосуддя за участю дітей, впровадження найкращих практик та методів захисту прав і свобод дітей.

З урахуванням наведеного вище, покарання, призначене обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції, відповідає принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості, а тому підстав для призначення ОСОБА_6 більш суворого покарання, як на це вказує прокурор, не вбачається, у зв`язку з чим апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Центральної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_5 , - залишити без задоволення.

Вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2023 року у кримінальному провадженні № 0000410, щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який перебуває під вартою, - у той же строк з моменту вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4