Справа № 165/1837/20 Провадження №11-кп/802/536/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження № 0000148 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 на вирок Нововолинського міського суду Волинської області від 15 травня 2023 року щодо ОСОБА_10 ,

В С Т А Н О В И В :

Вказаним вироком суду ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Херсон Херсонської області, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянка України, освіта вища, не одружена, особа з інвалідністю ІІІ групи, працює кейс-менеджеркою у ВОБФ «Карітас-Волинь», раніше не судима,

засуджена за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

На підставі ст.ст.75, 76 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбування основного покарання, якщо вона протягом трьох років не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї обов`язки: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, навчання чи роботи, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Початок іспитового строку ОСОБА_10 ухвалено обчислювати з часу проголошення вироку, тобто з 15 травня 2023 року.

Запобіжний захід застосований щодо ОСОБА_10 у виді особистого зобов`язання, до вступу вироку у законну силу залишено без змін.

Вироком вирішено питання речових доказів, судових витрат та арештованого майна.

ОСОБА_10 визнана винною та засуджена за те, що вона 05 квітня 2020 року, близько 19 год., всупереч вимогам ПДР України, керуючи автомобілем марки «Opel Meriva», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись автомобільною дорогою Р-15, сполученням Ковель-Жовква, у напрямку руху до м. Володимира-Волинського, на ділянці дороги поблизу буд. №77, що по вул. Панасівській у м. Нововолинську Волинської області, проявила безпечність та неуважність під час руху, не вибрала безпечну швидкість руху транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не переконалась, що це буде безпечно і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, виїхала на смугу зустрічного руху, де продовжила рух, в результаті чого допустила зіткнення із автомобілем марки "ВАЗ 211540", реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_13 , що рухався у зустрічному напрямку до центру м. Нововолинська Волинської області. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля марки "ВАЗ-211450", реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_13 , згідно висновку судово-медичної експертизи №35 від 19 травня 2020 року отримав тілесні ушкодження у вигляді чисельної поєднаної травми тіла: травми голови: осадження шкіри в лобній ділянці, на лівій брові, на підборідді; травми грудної клітки та живота: чисельні синці та садна на передній поверхні грудної клітки та животі; поперечний перелом тіла грудини в місці прикріплення ІІ-ІІІ ребер з крововиливом в оточуючі м`які тканини; перелом ребер з права І-Х по умовним аксилярним лініям та зліва V- VІІ з крововиливами в оточуючі м`які тканини; перелом хребта в грудному відділі в місці прикріплення ІІ-ІІІ ребер та переломи ІІ-ІІ ребер з права по умовній біляхребцевій лінії з крововиливами в оточуючі м`які тканини; крововиливи в ділянці коренів та тканину обох легень; крововилив в ділянці середостіння та епікард серця; крововиливи в навколо ниркову клітковину обох нирок; розміжчення печінки; крововилив в корінь брижі; в черевній порожнині 1,5-2,0 л рідкої крові; травми верхніх кінцівок: забита рана в ділянці проекції лівого ліктьового суглобу; синці та осадження на лівій кисті по тильній поверхні; травми нижніх кінцівок: синець та набряклість лівого стегна по передньо-внутрішній поверхні; відкритий перелом лівого стегна в нижній третині з локалізацією рани по передній поверхні; чисельні синці на лівій гомілці по передньо-внутрішній поверхні; відкритий вивих лівої стопи з локалізацією рани по задній поверхні гомілково-ступеневого суглобу; скальпована рана в ділянці проекції правого колінного суглобу; закритий перелом в ділянці правого гомілково-ступеневого суглобу. Дані тілесні ушкодження утворились від ударної травму вальної, ударно-сотрясаючої дії, удару з тертям, здавлення тупих предметів, утворились майже одночасно в швидкій черговості одне за одним в спосіб травмування при ДТП, як водія автомобіля об кермове колесо та інші частини всередині салону автомобіля. Смерть ОСОБА_13 наступила від шоку внаслідок отриманої чисельної рани поєднаної травми тіла. Враховуючи чисельність, поєднаність, механізм та спосіб утворення тілесних ушкоджень, те, що між ушкодженнями та настанням смерті є прямий причинно-наслідковий зв`язок, тілесні ушкодження експертом оцінені як смертельні. У прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_10 ПДР, а саме: п.2.3, п.10.1. п.11.3, п.12.1,п.13.3.

У поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, правильності кваліфікації дій обвинуваченої, вважає вирок суду в частині призначеного покарання незаконним. Посилається на те, що судом першої інстанції належним чином не враховано характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та обставини його вчинення, не взято до уваги, що від злочинних дій обвинуваченої настали тяжкі та незворотні наслідки смерть людини. Вказує на те, що висновок суду щодо щирого каяття обвинуваченої є необґрунтованими, оскільки під час досудового розслідування вона вину не визнавала, з потерпілою обвинувачена не примарилась. Зазначає, що наведені судом підстави для звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробовуванням, є лише характеризуючими даними в загально-соціальному плані, і не зменшують суспільної небезпеки вчиненого правопорушення. Просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, виключити з вироку посилання суду першої інстанції обставину, що пом`якшує покарання щире каяття.

Заслухавши доповідача, який виклав суть обвинувачення, доводи апеляційної скарги, прокурора, який подану апеляційну скаргу підтримував та просив вирок суду скасувати і ухвалити новий, обвинуваченого, його захисника, потерпілу та представника потерпілої, які подану апеляційну скаргу заперечували і просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки кваліфікація дій ОСОБА_10 за ч.2 ст.286 КК України, правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_10 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, учасниками судового розгляду не оспорюється, у зв`язку з чим відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, підстави для перегляду вироку, в цій частині відсутні.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги прокурора, про невідповідність призначеного ОСОБА_10 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через м`якість, а також безпідставне застосування щодо обвинуваченої ОСОБА_10 інституту звільнення від відбування покарання із застосуванням ст.75 КК України, апеляційний суд вважає такі доводи необґрунтованими з огляду на таке.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що ОСОБА_10 вчинила тяжкий злочин, внаслідок якого настала смерть людини, а тому суд не міг застосовувати до неї положення ст.75 КК України є безпідставними, оскільки вказані обставини, не є такими, які виключають можливість застосування до обвинуваченої вимог ст.75 КК України та звільнення її від відбування покарання з випробуванням, за наявності для того законних підстав.

Відповідно до положень ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

З огляду на ці положення кримінального закону, при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Згідно роз`яснень, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).

Положеннями ст.414 КПК України регламентовано, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Приписами ст.75 КК України визначено, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_10 , а також звільняючи її від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, на підставі ст.75 КК України, в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.

Призначаючи обвинуваченій ОСОБА_10 покарання, місцевий суд у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, з необережною формою вини, дані про її особу та інші обставини, що впливають на ступінь відповідальності.

Звільняючи ОСОБА_10 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, суд першої інстанції виходив з обставин, які враховувалися при визначенні виду й розміру покарання, а саме: дані про обвинувачену, як про особу, яка працює, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, раніше не притягувалася до кримінальної відповідальності, не судима.

Також місцевим судом враховано молодий вік обвинуваченої, її критичне ставлення до вчиненого нею злочину, наявність постійного місця проживання, вона виключно позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, є особою з інвалідністю ІІІ групи, іі дійове каяття, що полягає у добровільному відшкодуванні потерпілій ОСОБА_7 завданої шкоди на загальну суму 225 000 грн., яка включає відшкодування шкоди на поховання, виготовлення та встановлення пам`ятника, що підтверджується документально.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_10 , суд обґрунтовано визнав щире каяття та часткове відшкодування завданих збитків.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_10 судом не встановлено.

Врахувавши зазначені пом`якшуючі покарання обставини та відсутність обставин, які його обтяжують, з урахуванням даних про особу винної, її ставлення до вчиненого, посткримінальну поведінку обвинуваченої, суд першої інстанції обґрунтовано застосував щодо ОСОБА_10 інститут звільнення від відбування основного покарання з випробуванням.

Крім того, під час розгляду справи апеляційним судом потерпіла та її представник заперечували апеляційну скаргу прокурора та пояснили, що потерпіла будь-яких претензій до обвинуваченої немає, оскільки завдана їй матеріальна та моральна шкода потерпілою повністю відшкодована, також ОСОБА_10 примирилась з членами сім`ї загиблого, а тому просила вирок суду залишити без змін.

Також на адресу апеляційного суду потерпіла ОСОБА_7 подала заяву, в якій зазначає, що моральна та матеріальна шкода їй відшкодована, претензій до ОСОБА_10 не має і в майбутньому мати не буде, станом на час написання заяви ОСОБА_10 з членами сім`ї примирені.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що позиція потерпілих у судовому засіданні не є обов`язковою для суду, натомість враховується у сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.

Крім того, судом при призначенні покарання правильно враховано й інші обставини, що впливають на ступінь відповідальності, а саме те, що дане кримінальне правопорушення вчинено ОСОБА_10 з необережності.

Тому врахувавши всі обставини в кримінальному провадженні в їх сукупності, у тому числі й ті, на які посилається прокурор у своїй апеляційній скарзі, суд першої інстанції призначив ОСОБА_10 покарання в межах санкції ч.2 ст.286 КК України, яке є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень і не є надто м`яким, як про це зазначено в апеляційній скарзі.

З урахуванням обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченої, відсутності обставин, які обтяжують покарання, позитивних даних про особу ОСОБА_10 , яка раніше не судима, вперше притягується до кримінальної відповідальності, свою вину визнала повністю та щиро розкаялась у вчиненому, має постійне місце проживання та роботи, за яким характеризується виключно позитивно, є особою з інвалідністю ІІІ групи, повністю відшкодувала завдану шкоду потерпілій та примирилася із членами сім`ї загиблого, і як наслідок потерпіла ОСОБА_7 просила не позбавляти волі ОСОБА_10 , місцевий суд обґрунтовано та вмотивовано дійшов висновку про можливість звільнення ОСОБА_10 від відбування основного покарання на підставі статей 75, 76 КК України та покладення на неї обов`язків в межах максимального трьохрічного іспитового строку, що дозволить здійснювати контроль за її поведінкою зі сторони уповноваженого органу з питань пробації.

Апеляційний суд вважає, що наведена сукупність обставин та даних про особу обвинуваченої давала місцевому суду обґрунтовані підстави дійти висновку, що визначена ОСОБА_10 форма відбування покарання є справедливим та виваженим заходом примусу, а також, що вона забезпечить її виправлення та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Отже, висновок про можливість застосування щодо ОСОБА_10 інституту звільнення від відбування основного покарання на підставі ст.75 КК України, зроблений судом з урахування особливостей правозастосування наведених норм матеріального права і належним чином вмотивований, внаслідок чого обвинуваченій призначене покарання, яке відповідає ступеню тяжкості вчиненого нею злочину, даним про її особу та конкретним обставинам справи.

З урахуванням вищенаведених обставин у їх сукупності, конкретних обставин вчиненого кримінального правопорушення, загальних засад призначення покарання, передбачених ст.65 КК України, апеляційний суд дійшов висновку про те, що всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, мета покарання, передбачена ч.2 ст.50 цього Кодексу, а саме виправлення обвинуваченої, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженою, так і іншими особами, може бути досягнута без ізоляції ОСОБА_10 від суспільства, а тому погоджується з прийнятим рішенням про застосування до обвинуваченої положень ст.75 КК України.

На думку суду апеляційної інстанції, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.

Законних підстав для скасування або зміни вироку суду з мотивів, наведених в апеляційній скарзі прокурора, суд апеляційної інстанції не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок Нововолинського міського суду Волинської області від 15 травня 2023 року щодо ОСОБА_10 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді