УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 728/1341/21

провадження № 51-7567ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 13 вересня 2023 року у кримінальному провадженні № 0000214 щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Успенка Буринського району Сумської області, жителя

АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця с. Гензерівка Яготинського району Київської області, жителя

АДРЕСА_2 , раніше

не судимого,

виправданих за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 240 КК.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Бахмацького районного суду Чернігівської області від 27 грудня 2022 року, залишеним без змін ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 13 вересня

2023 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визнано невинуватими в пред`явленому обвинувачені у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 240 КК, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК у зв`язку з недоведеністю вчинення ними цього кримінального правопорушення.

Вирішено питання щодо цивільного позову, процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.

Орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у тому, що вони в грудні 2019 року за попередньою змовою між собою, маючи єдиний умисел на незаконне видобування корисних копалин загальнодержавного значення, але не маючи спеціального дозволу на проведення таких робіт, порушуючи вимоги статей 16, 19 Кодексу України про надра, відповідно до яких надра надаються у користування підприємствам, установам, організаціям і громадянам лише за наявності у них спеціального дозволу на користування ділянкою надр, з корисливих мотивів та власного збагачення, прибули до недіючої нафтової свердловини АДРЕСА_3 , яку облаштували для незаконного видобутку нафти шляхом самостійного встановлення фланців та крану призначених для самовільного відбору нафти. Після цього приблизно в січні 2020 року

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 під`єднали шланг до самовільно встановленого крану

на свердловині, який в подальшому протягнули до підземного резервуару

для забору нафтопродукції, до якої під дією тиску почала збиратися нафта,

яка відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12 грудня 1994 року

№ 827 «Про затвердження переліків корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення» відноситься до корисних копалин загальнодержавного значення, незаконно видобувши при цьому 23,4 м3, яка відповідно до висновку експертизи нафтопродуктів і пально-мастильних матеріалів є нафтопродуктом і

є сумішшю вуглеводнів важких та середньо дистильованих фракцій. 1 квітня

2020 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на автомобілі марки «Volkswagen Tpansporter» д.н.з. НОМЕР_1 , в салоні якого знаходилося 2 пластикові бочки ємкістю 1058 літрів кожна, прибули до вказаної вище свердловини, де умисно з корисливих мотивів

за допомогою знарядь для видобування корисних копалин загальнодержавного значення, а саме мотопомпи марки «Lex 168 F - 6,5 HP» та обладнання до неї, почали відкачувати незаконно видобуту нафту до пластикової бочки в автомобілі, але були зупинені працівниками поліції.

Розмір збитків від порушення законодавства про використання та охорону

надр при самовільному користуванні надрами біля с. Варварівка становить

1 240 832,04 грн.

Розмір шкоди, зумовленої забрудненням земельних ресурсів через порушення природоохоронного законодавства біля с. Варварівка, становить 3482,56 грн.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Прокурор у касаційній скарзі, посилаючись на істотне порушення вимог

кримінального процесуального закону, просить скасувати оскаржену ухвалу та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд апеляційної інстанції в порушення вимог

ст. 419 КПК не надав обґрунтованих відповідей на доводи апеляційної скарги прокурора та не скасував незаконний виправдувальний вирок. Зокрема,

як зазначає прокурор, без відповідей залишились доводи сторони обвинувачення щодо неналежної оцінки судом першої інстанції як доказу слідчого експерименту

за участю свідка ОСОБА_6 та покладення в основу вироку недопустимого доказу у вигляді показань спеціаліста. Вважає порушенням ч. 6 ст. 22 КПК відсутність належного та достатнього мотивування відхилення доводів прокурора про неможливість призначення судової товарознавчої експертизи під час досудового розслідування. Стверджує, що апеляційний суд обмежився лише відображенням узагальнених вимог апеляційної скарги, не перевірив обставини,

за яких прокурору стало відомо про необхідність призначення товарознавчої експертизи, не зазначив підстав визнання апеляційної скарги необґрунтованою, внаслідок чого дійшов передчасного висновку про правильність застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

При цьому касаційний суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з приписами ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Як передбачено ст. 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно

з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, встановлених цим Кодексом, а обґрунтованим - рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно

до ст. 94 цього Кодексу.

Вимогами кримінального процесуального закону передбачено, що рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності й обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону, фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Окрім додержання цих вимог, в судовому рішенні слід проаналізувати і зіставити

з наявними у провадженні матеріалами всі доводи, наведені в апеляції, і дати

на кожен із них вичерпну відповідь.

Згідно зі ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.

Як убачається з оскарженого судового рішення, суд апеляційної інстанції вказаних вимог дотримався.

Так, апеляційний суд, переглянувши виправдувальний вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за апеляційною скаргою прокурора, ствердив

про правильність прийнятого рішення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК, вказавши

на те, що стороною обвинувачення не доведено ознаку об`єктивної сторони, а саме «видобування корисних копалин», вказані обставини неможливо встановити

дослідженими доказами; при цьому суд позбавлений можливості кваліфікувати їх дії, як кримінально карані, за іншою статтею КК, не перебираючи на себе функцію обвинувачення, оскільки відповідні ознаки інших протиправних діянь їм

в обвинувачення не ставились, в обвинуваченні вони не відображені і докази

про розмір вартості майна, яке могло бути викрадено, у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку не подавались.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 240 КК, може бути вчинено

у двох формах: 1) порушення встановлених правил використання надр, якщо

це створило небезпеку для життя, здоров`я людей чи довкілля або 2) незаконне видобування корисних копалин загальнодержавного значення.

Кримінальна відповідальність за ч. 2 ст. 240 КК настає у разі вчинення діяння

хоча б у одній із цих форм (постанова Верховного Суду від 16 березня 2021 року, справа № 742/1669/17).

Диспозицією ч. 2 ст. 240 КК встановлено кримінальну відповідальність за незаконне видобування корисних копалин.

При цьому, незаконне видобування корисних копалин - це здійснення їх видобування без відповідного дозволу, а тому склад злочину вважається закінченим з початку незаконного видобування корисних копалин незалежно

від добутих корисних копалин чи їх кількості.

Під незаконним видобуванням корисних копалин загальнодержавного значення слід розуміти порушення встановленого законом порядку і правил вилучення корисних копалин із їх родовищ (покладів), а саме: їх видобування без спеціального дозволу на користування надрами, а також за відсутності спеціального акту,

що засвідчує гірничий відвід, та без затвердженого проекту планів гірничих робіт, геологічного вивчення та охорони надр та затвердженого у встановленому законом порядку проекту відведення земель; експлуатацію родовищ корисних копалин

з порушенням екологічних вимог проектів та планів розробки, без проходження обов`язкової екологічної експертизи; самовільне розширення меж територій родовищ; здійснення під виглядом дослідно-промислової розробки родовищ корисних копалин промислового видобування корисних копалин тощо. Видобування корисних копалин передбачає дії, які полягають у вилученні з родовищ корисних копалин будь-яким способом.

Як убачається з оскарженої ухвали, колегія суддів апеляційного суду, перевіряючи доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення, які аналогічні доводам

у касаційній скарзі прокурора, встановила, що суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , відповідно до вимог кримінального процесуального закону, перевірив зібрані на досудовому слідстві докази, на які посилався орган досудового розслідування, та згідно зі ст. 94 КПК оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності, навів детальний аналіз досліджених доказів.

Так, апеляційний суд зазначив про те, що під час розгляду кримінального провадження в місцевому та апеляційному суді обвинувачені ОСОБА_4 та

ОСОБА_5 заперечували обставини, викладені в обвинувальному акті, пояснили,

що видобутку нафти вони не здійснювали, а рідину брали з ємності; будь-якого обладнання для її добування не використовували.

При цьому допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції спеціаліст

ОСОБА_7 (старший інженер з видобутку НТВУ «Чернігівнафтогаз») пояснив,

що в його обов`язки входить контроль нафтодобування, технології нафтодобування; він ознайомився із паспортом свердловини та оглянув її фото; зробив висновки,

що виходячи із фотографій та паспорту, викачувати нафту неможливо, візуально експлуатація неможлива; міг здійснюватися механічний видобуток, який дозволяє викачувати нафту з глибини, але це потребує живлення; за допомогою мотопомпи неможливо в даному випадку добувати нафту; свердловина може бути заповнена нафтою протягом тривалого часу.

Допитані ж у місцевому суді свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 безпосередньо не вказали на обвинувачених, які здійснювали саме видобування нафти. Свідок обвинувачення ОСОБА_6 показав, що 01 квітня обвинувачені попросили його допомогти їм набрати мазуту із землі; при цьому приїхавши на місце вони нічого не качали, оскільки рідина була густою, чорна труба вмонтована

в землю.

Крім того, апеляційний суд зазначив, що надані стороною обвинувачення докази

не підтверджують обставини, викладені в обвинуваченні, а саме, що в грудні

2019 року ОСОБА_4 за попередньою змовою з ОСОБА_5 прибули до недіючої нафтової свердловини, яку облаштували для незаконного видобутку нафти шляхом самостійного встановлення фланців та крану призначених для самовільного відбору нафти; приблизно в січні 2020 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 під`єднали шланг

до самовільно встановленого крану на свердловині, який у подальшому протягнули до підземного резервуару для забору нафтопродукції, до якої під дією тиску почала збиратися нафта.

Зокрема, як вказав суд, згідно з наданих стороною захисту доказів, а саме: адвокатських запитів, інформації ДНВП «Геоінформ України, паспорту свердловини, інформації АТ «Чернігівобленерго, інформації про власника свердловини, було встановлено відсутність на свердловині електропостачання. При цьому згідно

з поясненнями спеціаліста ОСОБА_7 механічний видобуток, який дозволяє викачувати нафту з глибини, потребує електроживлення. Наявність же

в обвинувачених мотопомпи та шлангів не свідчить про здійснення ними видобування, що є складним технологічним процесом.

Також суд послався на висновок експерта за результатами проведення судової експертизи речовин, матеріалів та виробів (нафтопродуктів та пально-мастильних матеріалів) від 09 липня 2020 року за № 2131-2133/20-24, згідно якого надані

на дослідження зразки рідин (об`єкти №№ 1, 2, 3) за визначеними фізико-хімічними показниками є нафтопродуктами і є сумішшю вуглеводів важких та середньо дистилятних нафтових фракцій. Рідини, надані на дослідження (об`єкти №№ 2, 3), мають спільну родову приналежність між собою, а (об`єкт № 1) не має спільної родової приналежності з іншими рідинами (об`єкти №№ 2, 3). Рідини, надані

на дослідження (об`єкти №№ 2, 3), походять з однієї ємкості (свердловини). Зразок рідини (об`єкт № 1) за своїм фракційним складом та масовою часткою сірки відрізняється від зразків рідин (об`єкти №№ 2, 3) і тому (об`єкт № 1) не походить

з однієї ємкості (свердловини).

При цьому, як пояснив у судовому засіданні місцевого суду експерт

ОСОБА_10 , якщо брати зразки зверху та знизу, то показники будуть відрізнятися, оскільки зверху більш легка фракція, а знизу більш важка. У разі відібрання з розливу могли бути розбіжності. Якщо у свердловині нафтопродукт стояв давно, то можливий варіант, що будуть відрізнятись зразки із свердловини та бочки. Об`єкт № 2 було відібрано правильно і об`єкти співпадають між собою. Об`єкт № 2 і № 3 не співпадають з об`єктом № 1.

З огляду на наведене колегія суддів погодилася з висновком суду першої інстанції, що стороною обвинувачення не була доведена ознака об`єктивної сторони, а саме «видобування корисних копалин», і вказані обставини неможливо встановити

із досліджених доказів.

При цьому, як зазначив суд, протокол огляду місця події від 01 квітня 2020 року,

в якому відображені результати виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, лише підтверджує проведення відповідного огляду та опис території, але не відображає зв`язок між діями обвинувачених і наявністю в них об`єктивної сторони інкримінованого діяння.

На підставі ж Акту про результати заходів державного нагляду (контролю)

за дотриманням вимог природоохоронного законодавства за № 133/05

від 24 жовтня 2019 року, згідно з яким в ході обстеження території біля с. Варварівка Бахмацького району Чернігівської області виявлено безхазяйну нафтову свердловину, яка знаходиться на відстані одного кілометра від с. Варварівка

на обвалованій земельній ділянці, на якій наявні залишки бетонних конструкцій, дві ємкості по 50 метрів кубічних та підземний бетонний резервуар для зберігання нафти; свердловина в промислових масштабах не використовується, техніка та охорона відсутні; доступ до нафтової свердловини вільний; біля свердловини та ємкостей наявні розливи нафти; оголовок свердловини обладнано кранами, через які періодично проводиться несанкціонований відбір нафти; та Акту про результати заходів державного нагляду (контролю) за дотриманням вимог природоохоронного законодавства за № 60/05 від 09 квітня 2020, згідно з яким станом на 9 квітня

2020 року оголовок зазначеної свердловини обладнано гнучким шлангом, через який проводиться несанкціонований відбір нафти в існуючу підземну ємкість; користування ділянкою надр здійснюється без спеціального дозволу; на момент перевірки підземна ємкість заповнена нафтою, глибина наповнення ємкості 1 м; ширина ємкості 2,6 м., довжина 9 м; фактично станом на 9 квітня 2020 року об`єм самовільно відібраної нафти становить 23,4 метрів кубічних; а також показань свідка ОСОБА_9 , як зазначив суд, неможливо встановити безпосередню винуватість ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , оскільки вони містять загальні висновки про незаконне видобування, але не вказують безпосередньо на обвинувачених,

не розкривають процес видобування, деталі його здійснення, конкретних осіб, час його здійснення та інші обставини, на підставі яких можливо встановити винуватість ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Інші письмові докази у цьому кримінальному провадженні не є прямими доказами обставин, які складають об`єктивну сторону інкримінованого кримінального правопорушення, що підлягають доказуванню, та самі по собі не можуть бути достатніми для доведення пред`явленого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 обвинувачення.

Поряд із цим, як убачається з оскарженої ухвали, апеляційний суд не залишив

без уваги доводи прокурора щодо неповноти судового розгляду, яка полягала, зокрема, у відмові в задоволенні клопотання про доручення органу досудового розслідування провести слідчі (розшукові) дії в порядку ст. 333 КПК (відібрати три зразки рідини з резервуару для забору нафто продукції), при призначенні додаткової експертизи речовин, матеріалів та виробів, а в подальшому і у відмові у задоволенні клопотання прокурора від 27 грудня 2022 року щодо призначення товарознавчої експертизи вилученої у обвинувачених нафтопродукції з метою встановлення її вартості та навів вичерпні відповіді із посиланням на норми процесуального закону.

Відтак, апеляційний суд обґрунтовано зазначив, аналізуючи досліджені докази

по справі, місцевим судом правильно встановлено, що, незважаючи на те,

що обов`язок доказування згідно ст. 92 КПК покладається на слідчого та прокурора, доказів вини ОСОБА_4 та ОСОБА_5 стороною обвинувачення під час судового розгляду не надано, і суд не має можливості перебирати цей обов`язок на себе та встановлювати або витребувати за власної ініціативи будь-які докази, а також кваліфікувати їх дії, як кримінально карані, оскільки відповідні ознаки інших протиправних діянь їм в обвинувачення не ставились, в обвинуваченні вони

не відображеніі докази про розмір вартості майна, яке могло бути викрадено

у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку не подавались.

Крім того, з огляду на вищенаведене, апеляційний суд не залишив поза увагою, доводи апеляційної скарги прокурора, про що він вказує в касаційній скарзі,

в тому числі і щодо слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_6 та показань спеціаліста як доказу у кримінальному провадженні.

Як убачається зі змісту оскарженої ухвали, прокурор у апеляційній скарзі вказував на те, що судом не надано належної оцінки показанням свідка ОСОБА_6 , який під час слідчого експерименту та першочергових показань зазначив,

що за домовленістю з обвинуваченими спостерігав за свердловиною з метою недопущення витоку нафти з резервуару.

При цьому варто зауважити, що згідно правової позиції, викладеної в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року (справа № 740/3597/17, провадження № 51-6070кмо19), приписи ч. 4

ст. 95 КПК про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано

в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу, мають застосовуватися лише

до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійного процесуального джерела доказів згідно зі ст. 95 КПК. Показання необхідно розмежовувати з іншим самостійним процесуальним джерелом доказів - протоколом слідчого експерименту. Заперечення обвинуваченим у судовому засіданні відомостей, які слідчий, прокурор перевіряв або уточнював за його участю під час слідчого експерименту, не може автоматично свідчити про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту.

З огляду на наведене, суди попередніх інстанцій керувалися положеннями процесуального закону, зокрема ч. 4 ст. 95 КПК.

Крім того, варто зауважити, що спеціаліст ОСОБА_7 , який був допитаний

в судовому засіданні, про що зазначено і в ухвалі апеляційного суду, надав пояснення, попередньо ознайомившись із паспортом свердловини та оглянувши її фото, чого було достатньо з урахуванням наявних у нього спеціальних знань

у нафтодобуванні.

Колегія суддів в постановленому рішенні зазначила, що виходячи із засад судочинства, визначених ст.129 Конституції України, про забезпечення доведеності вини, дослідивши всі обставини кримінального провадження, оцінивши докази обвинувачення з точки зору належності, допустимості, достовірності, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про ухвалення виправдувального вироку щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у зв`язку із недоведеністю вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 240 КК, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.

На переконання колегії суддів касаційного суду, перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку за апеляційною скаргою прокурора здійснено відповідно до вимог кримінального процесуального закону, постановлена ухвала відповідає приписам статей 370, 419 КПК, а тому доводи скаржника про порушення судом апеляційної інстанції норм кримінального процесуального закону

є безпідставними.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли бути безумовними підставами для скасування судового рішення, Судом не встановлено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити прокурору у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 13 вересня 2023 року щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3