Номер провадження: 11-сс/813/1905/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

підозрюваного ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому матеріали кримінального провадження №0001567 від 14.11.2023 рокуза апеляційною скаргою прокурора Суворовської окружної прокуратури м.Одеси ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 16.11.2023 року, щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Одеса, громадянинн України, має середню спеціальну освіту, не одружений, офіційно не працевлаштований, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий:

- 04.01.2022, Суворовським районним судом м. Одеси, за ч. 3 ст.15, ч.1 ст.185 КК України, до покарання у вигляді 2 (двох) років обмеження волі. На підставі ст.75 КК України звільнено від відбуття покарання з іспитовим строком на 2 (два) роки,

підозрюваного у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185КК України,

встановив:

В провадженні СВ ВП №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області перебувають матеріали кримінального провадження №0001567 від 14.11.2023 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, вчиненого ОСОБА_8 , за наступних обставин.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_8 , достовірно знаючи, про те, що на території України діє воєнний стан, будучи раніше засудженим за злочини проти власності, маючи непогашену в установлений строк судимість на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та знову скоїв умисний та корисливий злочини при наступних обставинах.

Так, 14.11.2023, близько 13 год 00 хв, прибув до магазину «Colins», належного ТОВ «ДЕЛЬТА ТЕКС», , що розташований в торгівельному центрі «Сіті-центр» за адресою: місто Одеса, вул. Давида Ойстраха, 32, де визначив об`єктом свого злочинного посягання товар, що знаходився в торгівельному залі вказаного вище магазина.

Реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_8 упевнившись, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає та вони носять таємний характер, діючи умисно, повторно, з корисливим мотивом, з метою незаконного особистого збагачення, усвідомлюючи неправомірний характер своїх дій та передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в період воєнного стану, перебуваючи у вказаний вище час в приміщені магазину «Colin's» №10, переконавшись, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає та не зможе завадити реалізації його злочинного умислу, звідки таємно викрав майно належне ТОВ «ДЕЛЬТА ТЕКС», а саме чоловічий светр розмір «М», чорного кольору, вартістю 792 гривень та чоловічий светр розмір «М», бежевого кольору, вартістю 632 гривень, без податку на додану вартість, надівши кожен на себе під низ куртки в яку він був одягнутий на той час, при цьому зірвавши з них сигнальний магнітний стік та пройшовши повз касову зону, не здійснивши будь-якої оплати за вищевказаний товар вийшов з приміщення магазину.

Після завершення всіх вищевказаних дій, ОСОБА_8 залишив місце вчинення ним кримінального правопорушення, розпорядившись вищезазначеним викраденим майном на власний розсуд, тим самим завдав ТОВ «ДЕЛЬТА ТЕКС», представником якого є ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму, що становить 1424 гривень.

14.11.2023 року ОСОБА_8 затриманий в порядку ст. 208 КПК України.

15.11.2023 року ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України.

16.11.2023 року слідчий звернувся до слідчого судді з клопотанням, погодженим прокурором про застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з визначенням розміру застави у розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_8 обґрунтовано підозрюється у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, а також запобігання передбачених п.п. 1, 2, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України ризикам: переховування від органів досудового розслідування, суду; незаконного впливу на представника потерпілого та свідків; вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки вчинив даний злочин, перебуваючи на іспитовому терміні та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Оскарженою ухвалою судді слідчого відмовлено в задоволенні клопотання органу досудового розслідування та підозрюваному обрано запобіжний захід у виді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_2 , з покладенням обов`язків передбачених ч.5 ст.194 КПК України, строком до 16.01.2024 року.

Обґрунтовуючи рішення про відмову в застосуванні запобіжного заходу у виді тримання під вартою та застосувавши запобіжний захід у виді домашнього арешту, слідчий суддя послався на наявність обґрунтованої підозри у скоєнні інкримінованого підозрюваному кримінального правопорушення та наявність ризиків, визначених ч.1 ст.177 КПК України. Слідчий суддя зазначив, що ризики переховування та впливу на потерпілих та свідків не підтверджуються, а наявність судимості не є підставою для застосування самої суворої міри запобіжного заходу. Також слідчий суддя врахував, що підозрюваний визнає свою провину, має місце проживання, виховується в багатодітній сім`ї, вчинив злочин у зв`язку з тяжким матеріальним становищем, а також незадовільний стан здоров`я ОСОБА_8 відповідно до медичної виписки №8733-742 та факт відшкодування заподіяної шкоди потерпілій стороні. Слідчий суддя прийшов до висновку про достатність застосування до підозрюваного домашнього арешту, оскільки органом досудового розслідування та прокурором не було доведено, що більш м`який запобіжний захід не забезпечить належної процесуальної поведінки підозрюваного.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою задовольнити клопотання слідчого та застосувати до підозрюваного запобіжний захід у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави. Прокурор стверджує, що застосування до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, є не співмірним з існуючими у кримінальному провадженні ризиками.

До початку апеляційного розгляду, захисником подано заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в якій звернута увага на те, що підозрюваний після застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту не порушував, покладені на нього обов`язки та за станом здоров`я не може утримуватись під вартою.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу; думку підозрюваного та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Питання, які слідчий суддя повинен вирішити при застосуванні/продовженні відносно особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою визначені положеннями ст.ст. 177, 178, 183 КПК.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК, підставою для продовження запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню чи вчинити інше правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст.178 КПК та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності вищезазначених обставин, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Так, відповідно до ст.ст. 177, 178 КПК та практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухиляння від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

При цьому, слідчому судді слід мати на увазі, що обмеження розгляду клопотання про застосування/продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи, є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (Рішення Європейського суду з прав людини «Харченко проти України», «Белевитський проти Росії»).

За результатами розгляду клопотання органу досудового розслідування слідчий суддя не погодився з доводами клопотання про необхідність застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою та відмовив у задоволенні клопотання слідчого, застосувавши запобіжний захід у виді домашнього арешту, зазначивши про співмірність такого заходу забезпечення існуючим ризикам.

Щодо наявності обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, апеляційним судом встановлено таке.

Відповідності до ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Відповідно до практики ЄСПЛ «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 §1(с) Конвенції». За визначенням ЄСПЛ «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у статті 5 §1(с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» («K.-F. проти Німеччини», 27 листопада 1997, §57).

У пункті 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено, що «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Аналогічна правова позиція ЄСПЛ відображена у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, в якому також зазначено, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином, вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07 року ЄСПЛ зазначив: «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

В рішенні ЄСПЛ «Ферарі-Браво проти Італії», Суд зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23.10.1994 року ЄСПЛ зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

При цьому, обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його винуватості, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Таким чином, у відповідності до практики ЄСПЛ, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри, оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Апеляційний суд наголошує, що на даній стадії кримінального провадження, судом не встановлюється винуватість чи не винуватість підозрюваного у скоєнні злочину, та правильність або не правильність кваліфікації дій підозрюваного, а лише вирішується питання про обґрунтованість підозри та наявність ризиків для обрання відповідного запобіжного заходу, а тому суд не може давати оцінку допустимості та належності доказів, оскільки справа не розглядається судом по суті пред`явленого обвинувачення.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до положень ч.2 ст.94 КПК, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч.1 ст.94 КПК.

Відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті.

Докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження та долучені до клопотання, вказують на те, що на даній стадії досудового розслідування існує обґрунтована підозра причетності ОСОБА_8 до вчинення інкримінованих йому дій.

Дослідивши долучені до клопотання слідчого докази, апеляційний суд дійшов висновку, що підстав передбачених ст.87 КПК для визнання цих доказів недопустимими не встановлено.

Таким чином, колегія суддів вважає, що долучені до клопотання слідчого докази, на які міститься посилання в оскарженій ухвалі слідчого судді, є такими, що вказують на наявність обставин та відомостей, які можуть переконати суд та неупередженого спостерігача, що підозрюваний можливо вчинив інкримінований йому злочин. Ці докази, на даній стадії досудового розслідування, є достатніми для висновку, що підозра не є вочевидь необґрунтованою та відповідає стандарту переконання «обґрунтована підозра».

Апеляційний суд визнає обґрунтованими доводи сторони обвинувачення в частині наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК, які зазначені в оскарженій ухвалі слідчого судді, з огляду на таке.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.ч. 1, 2 ст.177 КПК.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, СПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

В даному конкретному випадку необхідно зазначити, що ризики вчинення підозрюваним дій, визначених ч.1 ст.177 КПК повністю не виключаються, однак вони існують в такому мінімальному ступені, що дає можливість колегії суддів погодитись з висновками слідчого судді про застосування більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання особи під вартою.

За наведених обставин, колегія суддів, враховуючи дані про особу підозрюваного, зокрема наявність міцних соціальних зв`язків, відсутність відомостей про порушення підозрюваним покладених на нього обов`язків, про що повідомив прокурор, а також з огляду на те, що підозрюваний нещодавно виписаний з лікарні, в якій йому видалили селезінку та на даний час необхідна відповідна реабілітація, яка в умовах утримання під вартою можливо не буде забезпечена в належний спосіб, вважає ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою.

Водночас колегією суддів встановлені обставини, які є підставами для скасування ухвали слідчого судді, з огляду на таке.

Приписами ч.1 ст.181 КПК визначено, що домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Однак, слідчий суддя обираючи запобіжний захід підозрюваному у виді домашнього арешту не конкретизував, який самий домашній арешт він застосував до підозрюваного ОСОБА_8 .

Крім того, слідчим суддею не вірно вирахувано строк дії запобіжного заходу, застосованого до підозрюваного.

Так, відповідно до вимог ст. 176 КПК, запобіжний захід це захід забезпечення кримінального провадження, який застосовується у відповідній стадії кримінального провадження.

Положеннями п.2 ч.1 ст.219 КПК визначено, що досудове розслідування повинно бути закінчено протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчинені злочину.

Застосовуючи запобіжний захід у виді домашнього арешту, слідчий суддя зазначив в ухвалі, що строк її дії становить до 16.01.2024 року.

Разом з тим, таке рішення слідчого судді є незаконним, оскільки з матеріалів провадження вбачається, що повідомлення про підозру ОСОБА_8 датоване та вручене 15.11.2023 року, а тому саме з цієї дати обчислюється строк досудового розслідування, який в даному кримінальному провадженні закінчується 15.01.2024 року.

Слід констатувати, що на відміну від строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, який вираховується у днях, строк дії запобіжного заходу у виді домашнього арешту вираховується в місяцях (ст.ст. 181, 197 КПК).

За наведених обставин, оскаржена ухвала підлягає скасуванню з постановленням апеляційним судом нової ухвали про застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді домашнього арешту, у відповідний період часу.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 181, ч. 7 ст. 194 КПК строк дії ухвали Одеського апеляційного суду про обрання запобіжного заходу підозрюваному у виді домашнього арешту обчислюється з моменту оголошення ухвали апеляційного суду та діє в межах строку досудового розслідування в даному кримінальному провадженні, тобто до 15.01.2024 року.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді, суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Пункт 3 ч. 1 ст. 409 КПК передбачає, що підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, з постановленням нової ухвали, якою підозрюваному слід застосувати запобіжний захід у виді домашнього арешту в нічний час доби, з покладанням обов`язків передбачених ч. 5 ст. 194 КПК.

Керуючись ст.ст. 376, 405,419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Суворовської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 16.11.2023 року, якоюпідозрюваному ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у виді домашнього арешту, у кримінальному провадженні №0001567 від 14.11.2023 року скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого СВ ВП №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області, погодженого прокурором Суворовської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_6 про застосування в кримінальному провадженні №0001567 від 14.11.2023 рокудо підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з визначенням розміру застави.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_2 , із забороною залишати житло в період часу з 22:00 год до 07:00 год наступної доби, але з можливістю залишати житло у разі оголошення повітряної тривоги чи іншої небезпеки для життя та здоров`я підозрюваного.

Покласти на підозрюваного ОСОБА_8 обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України, а саме:

- прибувати за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду;

- не відлучатися за межі м. Одеси, без дозволу слідчого або прокурора;

- повідомляти слідчого та прокурора про зміну свого місця проживання та роботи;

- утримуватись від спілкування з іншими учасниками кримінального провадження, визначеними слідчим або прокурором;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_8 , що в разі невиконання, покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід та накладене грошове стягнення.

Строк дії ухвали Одеського апеляційного суду становить до 15.01.2024 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4