Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

11 грудня 2023 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченої ОСОБА_6

захисника - адвоката ОСОБА_7

потерпілої - ОСОБА_8

представника потерпілої адвоката ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0007050 від 19.11.2019 року щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та мешканки АДРЕСА_1 , громадянки України, із повною загальною середньою освітою, фізичної особи підприємця, раніше не судимої, обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, за апеляційною скаргою прокурора на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 09 липня 2020 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 09 липня 2020 року ОСОБА_6 визнано винною за ч. 2 ст. 286 КК України і призначено покарання - три роки позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на два роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробуванням - іспитовим строком в один рік з покладенням обов`язків повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання та періодично з`являтися для реєстрації.

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави витрати на залучення експертів в сумі 8164,52 грн. та скасовано арешт на автомобіль марки VOLKSWAGEN TOUREG реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Судом вирішено питання щодо речових доказів у справі

Як визнав доведеним суд, 18 листопада 2019 року о 22 год. 20 хв. в темну пору доби ОСОБА_6 , керуючи автомобілем марки VOLKSWAGEN TOUREG р.н.з. НОМЕР_1 , будучи в нетверезому стані, рухаючись по проїзній частині вул. Басівкутської в м. Рівне зі сторони вул. Чорновола в напрямку вул. Малорівненська, в порушення вимог підпункту а п.2.9, підпункту б) п. 2.3, 10.1 Правил дорожнього руху України, проявила неуважність до дорожньої обстановки, перед зміною напрямку руху у вигляді виїзду на зустрічну смугу руху, не переконалася, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, і допустила наїзд на нерухомі автомобілі VOLKSWAGEN GOLF р.н. НОМЕР_2 та Renault Cangoo р.н. НОМЕР_3 , які стояли один за одним на проїзній частині в зустрічному напрямку.

В результаті ДТП водій автомобіля Renault Cangoo р.н. НОМЕР_4 ОСОБА_10 отримав тяжкі тілеcні ушкодження, від яких помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального правопорушення, доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненому та правильності кваліфікації її дій, покликається на безпідставність застосування щодо обвинуваченої положень ст.75 КК України, оскільки таке покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, наслідком якого настала смерть людини, та особі обвинуваченої, яка вчинила злочин в нетверезому стані, внаслідок м`якості.

Просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання три роки позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на два роки. В решті вирок залишити без змін.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу, обвинувачену ОСОБА_6 та її захисника-адвоката ОСОБА_7 , які вважають вирок законним та обгрунтованим, і просять залишити його без змін, потерпілу ОСОБА_8 , яка підтримує скаргу прокурора та її представника - адвоката ОСОБА_9 , який покладається у вирішенні апеляційної скарги на розсуд колегії суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступного.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за вказаних у вироку обставин підтверджується сукупністю зібраних у провадженні доказів, які, згідно положень ч.3 ст. 349 КПК України, судом не досліджувалися, і ніким із сторін провадження не заперечуються.

Із змісту апеляційної скарги прокурора вбачається, що апелянт фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, яке, на його думку, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої.

Поряд з цим, прокурором стверджено, що матеріали кримінального провадження не містять негативних характеризуючих даних щодо обвинуваченої ОСОБА_6 , яка повністю визнала свою вину у вчиненому, щиро розкаялася, активно сприяла розкриттю злочину та повністю добровільно відшкодувала заподіяну шкоду потерпілій.

Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи із вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 та від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справах про призначення судом більш м`якого покарання.

Так, у рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі Довженко проти України) зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття особа обвинуваченого вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття особа винного.

Термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності від 23 грудня 2005 року № 12, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При призначенні ОСОБА_6 покарання суд, як видно з вироку, врахував тяжкість вчиненого нею злочину, віднесеного до тяжких злочинів з необережності, особу винної, яка раніше не судима, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, наявність на утриманні в неї малолітньої дитини - 2014 р.н, обставини, що пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування шкоди потерпілій, та обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину в нетверезому стані, і призначив ОСОБА_6 покарання у виді трьох років позбавлення волі, застосувавши при цьому і додаткове покарання - позбавлення права керування транспортними засобами на строк два роки.

Таке покарання, на переконання колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення нею нових злочинів, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.

Відповідно до вимог ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно положень ст. 75 КК України, звільнення від відбування покарання можливе лише тоді, коли суд дійде висновку про виправлення засудженого без відбування покарання за наявності цілого комплексу обставин, що пом`якшують покарання.

З вироку слідує, що зваживши на обставини, які пом`якшують покарання щире каяття ОСОБА_6 , сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування заподіяної шкоди, позитивну характеристику обвинуваченої, яка є вдовою, має на утриманні малолітню дитину, з урахуванням засад мети покарання суд дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченої без ізоляції від суспільства, та на підставі ст. 75 КК України звільнив її від відбування основного покарання з випробуванням іспитовим строком в один рік, який є достатнім для того, щоб засуджена в умовах здійснення контролю за її поведінкою довела своє виправлення.

Від додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами обвинувачена ОСОБА_11 не звільнена.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що ОСОБА_6 щиро кається у скоєному, жалкує про свої дії та просить вибачення у потерпілої, яка підтвердила, що цивільний позов не подавала, оскільки ОСОБА_6 в добровільному порядку повністю виплатила заявлену нею в 400000 грн. суму заподіяної кримінальним правопорушенням шкоди.

Судом також встановлено, що ОСОБА_6 раніше ні до кримінальної, ні до адміністративної відповідальності не притягувалася і не вчиняла інших кримінальних чи адміністративних правопорушень протягом чотирьох років з моменту ДТП, що не заперечується стороною обвинувачення, займається суспільно - корисною працею, сплачуючи передбачені законом податки, платежі та військовий збір.

В розпорядження колегії суддів надано належні докази, які свідчать про те, що ОСОБА_6 з квітня 2022 року по даний час займається волонтерською діяльністю та допомогою ЗСУ, сама утримує і виховує малолітню дитину - 2014 року народження, оскільки її батько, як особа, вказана в свідоцтві про народження, не приймає участі у вихованні й утриманні дитини, у зв`язку з чим позбавлений батьківських прав, і суду не надано доказів про наявність інших осіб, які б в період воєнного стану в державі, крім ОСОБА_6 , можуть опікуватися малолітньою дитиною.

Зазначені обставини, на думку колегії суддів, свідчать про належну поведінку обвинуваченої, щире розкаяння, усвідомлення скоєного та бажання довести своє виправлення і в умовах здійснення за нею контролю з боку органів пробації.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система (пункти 34-35).

При цьому враховується і практика Європейського Суду з прав людини, як джерело права, викладена в рішеннях від 09.06.2005 року та 16.10.2008 року Бакланов та Ізмайлов проти Росії, де Європейський Суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним, а для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий надмірний тягар для особи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає вирок законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст. ст.404-405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 09 липня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту оголошення ухвали.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2