Справа № 591/1547/22
Провадження № 1-кп/591/347/22
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2023 року м. Суми

Зарічний районний суд м. Суми у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0000487 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , гр-на України, не працюючого, не одруженого, судимого: 04 листопада 2021 року Ковпаківським районним судом м. Суми за ч. 1 ст. 369 КК України до штрафу в розмірі 17000 гривень,

в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що він 10 березня 2021 року близько 20:15 год. керував автомобілем «Ваз 217030», н.з. НОМЕР_1 та рухався по вул. Харківська в напрямку пр-та М.Лушпи в м. Суми, де, знехтувавши безпекою дорожнього руху, не врахувавши дорожню обстановку, під час виникнення небезпеки не вжив негайних заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , який в порушення вимог ПДР України перетинав проїзну частину зліва-направо відносно напрямку руху автомобіля.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому зі скальпованою шкірною раною правої великої та малої гомілкових кісток у верхній третині, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження.

Водій ОСОБА_5 допустив порушення п. 12.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 р., яким передбачено, що У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Допущене водієм ОСОБА_5 порушення вимог п. 12.3 ПДР України знаходиться в прямому причинному зв`язку із дорожньо-транспортною подією та наслідками, що наступили.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину в скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення спочатку визнав повністю, зазначивши про те, що не заперечує вчинення кримінального правопорушення за наведених в обвинуваченні обставин, але в подальшому змінив свою позицію та показав, що не вважає себе винуватим, оскільки не мав можливості помітити потерпілого, який перетинав проїзну частину в умовах обмеженої видимості, тому він не мав технічної можливості уникнути зіткнення. Зазначив також про те, що не має знань в галузі юриспруденції, а під час досудового розслідування не розумів, що йому потрібен захисник, внаслідок відсутності належного роз`яснення.

Покази обвинуваченого, з огляду на їх мінливість та формальний характер стосовно визнання себе винуватим (на першому допиті), суд не може покладати в основу вироку та тим більше вважати доказом винуватості особи.

Оцінюючи інші докази на предмет їх достовірності, належності, допустимості, а також в контексті доведення чи спростування провини обвинуваченого, суд виходить з наступних міркувань.

Так, допитаний в судовому засіданні в якості потерпілого ОСОБА_6 (син постраждалого ОСОБА_6 ) показав лише те, що дійсно його батько отримав тілесні ушкодження внаслідок згаданої вище ДТП, а обставини події йому відомі лише з чужих слів, тому покази потерпілого жодним чином не доводять винуватості обвинуваченого в інкримінованому кримінальному правопорушення, оскільки не містять інформації стосовно предмета доказування в контексті перебування порушень водієм ПДР України в причинному зв`язку з подією ДТП та наслідками.

З аналогічних причин не можуть вважатись такими, що доводять об`єктивну сторону інкримінованого кримінального правопорушення в зазначеному розумінні протокол огляду місця події від 01 березня 2021 року (т. 1 а.с. 104), висновок про відсутність у водія ознак сп`яніння (т. 1 а.с. 127) та висновки судово-медичних експертиз № 383/227 та № 60/2021 (т. 1 а.с. 107, 110), оскільки протокол ОМП лише фіксує слідову картину в місці події, висновки експертиз встановлюють лише ступінь тяжкості, характер, локалізацію та механізм заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, а також перебування обвинуваченого в тверезому стані, але згадані докази не підтверджують, як вказано вище, наявності в діях водія порушень ПДР України, які перебувають в причинному зв`язку з подією ДТП на наслідками.

Висновок експерта автотехніка № 55 від 07 квітня 2021 року оцінює лише пошкодження на автомобілі обвинуваченого, але знову-таки цей доказ не доводить об`єктивної сторони інкримінованого кримінального правопорушення в розумінні доведення порушень водієм ПДР України.

Фактично такими доказами, поданими прокурором, які на думку сторони обвинувачення підтверджують об`єктивну сторону кримінального правопорушення, тобто встановлюють наявність в діях водія наведених в обвинуваченні порушень ПДР України, які перебувають в причинному зв`язку з подією ДТП, є протоколи слідчих експериментів від 24 червня 2021 року (т. 1 а.с. 149) та від 03 лютого 2022 року (т. 1 а.с. 122) та висновки автотехнічних експертиз, проведених за їх наслідками: висновок від 30 липня 2021 року (т. 1 а.с. 153) відповідно та від 14 лютого 2022 року (т. 1 а.с. 124).

Проте, вказані докази (протоколи слідчих експериментів та висновки автотехнічних експертиз, проведених за їх наслідками) суд визнає недопустимими, враховуючи наступне.

Так, перший слідчий експеримент від 24 червня 2021 року, що має ключове значення для оцінки допустимості всіх доказів, але який, до речі, не вважав за необхідне подавати прокурор, але на цьому наполягла сторона захисту, був проведений за участю ОСОБА_5 , коли той перебував в статусі свідка, що є безумовним порушенням його права на захист, оскільки навіть в той момент перевірявся саме він на предмет наявності в його діях складу кримінального правопорушення та в подальшому, в першу чергу на підставі цієї слідчої дії, він набув статус підозрюваного в провадженні.

Згадані дії органу досудового розслідування вчинені з порушенням засад, закріплених в ст.ст. 18, 20 КПК України, оскільки під час слідчого експерименту 24 червня 2021 року ОСОБА_5 , який перебував в уразливому стані, не був забезпечений захисником, не отримав зрозумілою мовою роз`яснення права не свідчити проти себе, можливих наслідків для нього та навпаки був попереджений про кримінальну відповідальність, надав слідчому покази, які тепер покладаються прокурором в основу його обвинувачення та які слідчим були зазначені як вихідні дані, зокрема, щодо перевірки видимості перешкоди (т. 1 а.с. 150), при призначенні як першої автотехнічної експертизи (висновок від 30 липня 2021 року) так і другої автотехнічних експертиз (висновок від 14 лютого 2022 року).

Отже, на підставі п.п. 3, 4 ч. 2, п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК України, протокол слідчого експерименту від 24 червня 2021 року та висновок автотехнічної експертизи від 30 липня 2021 року, як похідний від цієї слідчої дії доказ, суд визнає недопустимими доказами.

Після проведення наведених слідчих дій, повідомивши про підозру ОСОБА_5 лише 31 січня 2022 року (чого не заперечили сторони та інформація про що зазначена в реєстрі до обвинувального акту), слідчий 03 лютого 2022 року проводить повторний слідчий експеримент з ОСОБА_5 (знову-таки без захисника), але без перевірки видимості перешкоди.

Одразу слід зауважити про те, що інформація та вихідні дані стосовно можливості бачити перешкоду у вигляді пішохода (відстань, з якої можливо помітити перешкоду), мають ключове значення з технічної точки зору для з`ясування наявності у водія можливості уникнути ДТП та стосовно перебування в причинному зв`язку з подією ДТП порушень особою ПДР України.

За наслідками проведення другого слідчого експерименту, слідчий призначає другу автотехнічну експертизу (висновок від 14 лютого 2022 року, т. 1 а.с. 124), зазначаючи для її проведення, всупереч вимогам п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК України, вихідні дані не тільки з другого слідчого експерименту, а й з першого слідчого експерименту, який проведений за участю ОСОБА_5 як свідка та фактично з порушенням його права на захист (п. 4 висновку (т. 1 а.с. 124-125), на підставі яких експерт автотехнік і зробив вдруге висновок про наявність в діях водія порушень ПДР України, які перебувають в причинному зв`язку з подією ДТП та який прокурор покладає в основу в обвинувачення.

Зазначені висновки суду узгоджуються з показами експерта ОСОБА_7 , який пояснив суду, що дійсно, вихідні дані стосовно перевірки видимості перешкоди, які надавав слідчий для проведення першої та другої експертиз, мають визначальне значення при встановленні наявності або відсутності в діях водія порушень ПДР України, які перебувають в причинному зв`язку з подією ДТП, а експерти при проведенні експертиз не виходили за межі вихідних дані, які надавав орган досудового розслідування.

Відтак, враховуючи наведене, у відповідності до вимог п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК України, суд визнає і другий висновок автотехнічної експертизи від 14 лютого 2022 року недопустимим доказом, оскільки він є похідним від інших доказів також визнаних недопустимими та внаслідок його фактичного отримання з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним та з порушенням його права на захист.

З цього приводу суд вважає за необхідне зауважити і про відсутність підстав для повторного проведення згаданих слідчих дій за дорученням суду, беручи до уваги, що в такій ситуації суд перейматиме на себе повноваження слідчого та прокурора на збирання доказів обвинувачення, оскільки зазначені обставини не виникли на стадії судового розгляду та існували вже на стадії досудового розслідування та були очевидними як для слідчого, який проводив досудове розслідування, так і для прокурора, який здійснює процесуальне керівництво в ньому. Проте, з незрозумілих причин, зазначені обставини стосовно допущених недоліків досудового розслідування були проігноровані як слідчим так і прокурором, хоча вони не були позбавлені можливості їх усунути до звернення до суду з обвинувальним актом.

Визнаючи згадані докази недопустимими, суд знаходить небезпідставними поза розумним сумнівом твердження обвинуваченого та захисника про те, що ОСОБА_5 на стадії досудового розслідування не були роз`яснені зрозумілою мовою його права, зокрема, щодо необхідності залучення захисника або щодо можливості не свідчити проти себе, в тому числі в контексті наслідків, які можуть йому загрожувати за результатами кримінального переслідування, оскільки ОСОБА_5 є юридично необізнаною особою, яка на стадії досудового розслідування перебувала в уразливому стані та не отримувала належної правової допомоги, але чомусь він після роз`яснень суду (коли очевидними була розгубленість та неусвідомлення свого стану обвинуваченим), побажав мати захисника та захищатись від обвинувачення.

Враховуючи викладене, беручи до уваги, що є єдині докази, які покладались прокурором в основу обвинувачення визнані судом недопустимим або є похідними від них (а отже інформація, яка міститься в них також не може використовуватись на обґрунтування провини обвинуваченого), вони не можуть бути покладені в основу вироку, а всі інші докази не доводять об`єктивної сторони інкримінованого кримінального правопорушення, що відповідно до ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, повинно тлумачитись на користь обвинуваченого, а отже прокурором не доведено наявності в діянні ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, в якому він обвинувачується, тому за приписами п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України він підлягає виправданню.

Наведені висновки суду цілком узгоджуються з позицією Верховного Суду, висловленою в постанові від 31 травня 2018 року в справі № 236/439/16-к (провадження № 51-952 км18).

Цивільний позов в провадженні не заявлений.

Питання щодо долі речових доказів вирішується згідно вимог закону.

Процесуальні витрати слід віднести на рахунок держави.

На підставі ч. 2 ст. 286 КК України, керуючись ст.ст. 368, 373-375 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

ОСОБА_5 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК України та виправдати його.

Речовий доказ: автомобіль «Ваз 217030», н.з. НОМЕР_1 - повернути володільцю (або уповноваженій особі), зі скасуванням накладеного на нього арешту.

Процесуальні витрати віднести на рахунок держави.

На вирок може бути подана апеляція до Сумського апеляційного суду через Зарічний районний суд м. Суми протягом 30 днів з моменту його проголошення, особою, що не була присутня під час його проголошення з дня отримання копії судового рішення, а особою, яка перебуває під вартою з моменту вручення вироку цій особі.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку, яка негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору та не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1