ВИЩИЙ АНТИКОРУПЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2023 року м.Київ

Слідчий суддя Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , детектива ОСОБА_3 , представника власника майна - ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання старшого детектива - заступника керівника Першого відділу детективів Другого підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_5 , погоджене Генеральним прокурором ОСОБА_6 , про арешт майна у кримінальному провадженні №0001415 від 25.08.2023,

ВСТАНОВИВ:

До Вищого антикорупційного суду звернувся детектив із клопотанням про накладення арешту на майно, а саме на грошові кошти: 17930 гривень, 1503 доларів США та 1870 євро, власником яких є ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Клопотання обґрунтовується тим, що детективами Національного антикорупційного бюро України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001415 від 25.08.2023 за підозрою ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.369 КК України.

21.11.2023 детективами Національного бюро на підставі ухвали слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 14.11.2023 проведено обшук автомобіля LAND ROVER RANGE ROVER, VIN: НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , який використовується підозрюваним ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В ході обшуку були відшукані та вилучені відповідно до ч.7 ст.236 КПК України, грошові кошти, а саме 17930 гривень, 1503 доларів США та 1870 євро. Як зазначає детектив у клопотанні, грошові кошти, які були відшукані та вилучені під час проведення обшуку, можуть підлягати конфіскації як виду покарання, яке може бути призначене підозрюваному ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.369 КК України. Необхідність арешту вказаних грошових коштів детективом обґрунтовується запобіганням можливості їх приховування, зникнення, втрати, використання, передачі, відчуження. З огляду на викладене, в ході досудового розслідування виникла необхідність у застосуванні заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна.

Розгляд здійснювався 24.11.2023, 28.11.2023 та 06.12.2023.

У судових засіданнях детектив ОСОБА_3 , який входить до складу слідчої групи у кримінальному провадженні №0001415 від 25.08.2023, відповідно до Витягу з ЄРДР від 22.11.2023, підтримав подане клопотання, просив його задовольнити в повному обсязі.

Представник власника майна - адвокат ОСОБА_4 у судових засіданнях зауважив, що детективом не надано достатніх доказів, які б надавали підстави вважати, що стосовно ОСОБА_7 може бути призначене таке додаткове покарання як конфіскація майна. Окрім того детективом не надано постанови про визнання таких грошових коштів речовими доказами, як і не доведено підстави вважати, що вказані грошові кошти відповідають вимогам ст.167 КПК України. Окрім того, детективом залишено поза увагою те, що ОСОБА_7 знаходиться в офіційно зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 , отже на вилучені грошові кошти поширюється правовий режим спільної сумісної власності. За такого, на думку захисника, клопотання детектива може бути задоволене частково, а саме шляхом накладення арешту на половину зазначеного в клопотанні майна, шляхом розподілення майна навпіл.

Заслухавши учасників провадження, вивчивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.2 ст.131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження з метою досягнення його дієвості є арешт майна.

Згідно з ч.3 ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Частинами 2, 5, 6 цієї статті визначено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч.10 ст.170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Поряд з цим, необхідність арешту майна зумовлюється обґрунтованою підозрою вважати, що незастосування цього заходу зумовить труднощі чи перешкоджатиме встановленню істини внаслідок того, що таке майно може бути приховане, відчужене чи пошкоджене.

Як вбачається з матеріалів, клопотання про арешт майна подане безпосередньо до суду, 23.11.2023 (10год 59хв), тобто в межах строків, встановлених ч.5 ст.171 КПК України.

Вимоги до клопотання слідчого, прокурора про арешт майна викладені в ч.2 ст.171 КПК України. Так, зокрема, в клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна; перелік і види майна, що належить арештувати; документи, що підтверджують право власності на майно, що належить арештувати. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Як вбачається з поданого клопотання, воно відповідає вимогам закону, подане з додержанням вимог статті 171 КПК України, містить всі встановлені законом обставини, а тому підстави для його повернення відсутні.

Частинами 1,2 статті 173 КПК України визначено обов`язок слідчого судді відмовити у накладенні арешту на майно, якщо особа, яка звернулася з таким клопотанням, не доведе необхідність такого арешту. При вирішенні питання про арешт майна суддя враховує в тому числі і розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Сторона обвинувачення у клопотанні вказує на таку підставу для накладення арешту на майно, як забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

Як зауважено у клопотанні, 21.11.2023 відповідно до ухвали слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 14.11.2023 (справа № 991/9901/23) детективами Національного антикорупційного бюро України проведено обшук автомобіля LAND ROVER RANGE ROVER, VIN: НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить ТОВ «ВІТАГРО ПАРТНЕР» (37993500) та використовується підозрюваним ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Обшук проводився за присутності залучених ОСОБА_7 адвокатів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Як зазначено в протоколі обшуку від 21.11.2023, на задньому сидінні вказаного автомобіля виявлено чоловічий гаманець, в якому виявлені грошові кошти в сумі 17930 гривень, 1503 доларів США та 1870 євро. Вказані грошові кошти вилучені детективами та поміщені до сейфпакету НАБУ №0052076.

В запереченнях, зазначених в протоколі обшуку, адвокат ОСОБА_10 зауважив, що грошові кошти вилучені на підставі ухвали слідчого судді від 14.11.2023. Однак вказаною ухвалою не надано дозвіл на вилучення грошових коштів. Були надані додаткові пояснення, що ці кошти є кишеньковими і використовуються для обслуговування автомобіля, а їх походження можливо підтвердити шляхом надання підтверджуючих документів, в тому числі декларації, яка подається ОСОБА_7 /т.1 а.с.21-29/.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому КПК України порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Арешт майна, з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, накладається на майно підозрюваного, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених КК України, може призначити покарання у виді конфіскації майна (ст.170 КПК України). Покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині КК України.

Таким чином при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен врахувати правові підстави арешту майна, а саме: можливість накладення майнових стягнень, конфіскації майна за вироком суду; достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; наявність майна, на яке може бути накладено арешт, а також наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Встановлено, що детективами Національного антикорупційного бюро України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001415 від 25.08.2023 в рамках якого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.369 КК України.

За версією слідства, ОСОБА_7 , який з 29.08.2019 є народним депутатом України, будучи кінцевим бенефіціарним власником АТ «Ю АР ДІ УКРАЇНСЬКІ ДОРОГИ» (), діючи від імені та в інтересах цього товариства, за попередньою змовою з його директором ОСОБА_8 , запропонував надати Віце-прем`єр-міністру з відновлення України - Міністру розвитку громад, територій та інфраструктури України ОСОБА_12 та Голові Державного агентства відновлення та розвитку інфраструктури України ОСОБА_17 неправомірну вигоду у розмірі від 3 до 5 відсотків від суми грошових коштів, які будуть виділені за рахунок коштів Державного бюджету України для фінансування додаткових обсягів робіт, виконуваних підконтрольним їм АТ «Ю АР ДІ УКРАЇНСЬКІ ДОРОГИ», вартістю близько 1 млрд грн, та надав зазначеним службовим особам частину цієї неправомірної вигоди у розмірі 150 000 доларів США (що за курсом Національного банку України станом на 02.11.2023 становило 5 439 825 грн).

Таким чином, органом досудового розслідування ОСОБА_7 підозрюється у пропозиції службовим особам, які займають особливо відповідальне становище, надати їм неправомірну вигоду, та наданні такої вигоди за вчинення службовими особами дій в інтересах того, хто пропонує та надає таку вигоду, та в інтересах третьої особи дій з використанням наданого їм службового становища, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 369 КК України.

Згідно з ч.1 ст.42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру.

Письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень (ч.1 ст.278 КПК України).

Як слідує з матеріалів доданих до клопотання, за результатами досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001415 від 25.08.2023, 21.11.2023 заступником Генерального прокурора - керівником Спеціалізованої антикорупційної прокуратури ОСОБА_13 , складено письмове повідомлення про підозру ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.369 КК України, яке було вручене ОСОБА_7 , у день його складення, тобто 21.11.2023 о 14год. 19хв. прокурором шостого відділу управління процесуального керівництва, підтримання публічного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури ОСОБА_14 /т.1, а.с.30-35/.

За таких обставин ОСОБА_7 набув статусу підозрюваного у вказаному кримінальному провадженні.

Обґрунтованість повідомленої ОСОБА_7 підозри підтверджується зібраними у ході досудового розслідування доказами, дослідженими під час судового розгляду. Аналіз представлених доказів об`єктивно пов`язує підозрюваного зі злочинами, доводячи причетність до нього в такій мірі, що виправдовує подальше розслідування, а тому слідчий суддя приходить до висновку про обґрунтованість підозри у вчиненні кримінальних правопорушень в межах даного кримінального провадження. Наявні в матеріалах провадження докази є достатніми для висновку, що підозра не є вочевидь необґрунтованою.

Таким чином слідчий суддя вважає обґрунтованою можливу причетність ОСОБА_7 до вчинення вищезазначеного кримінального правопорушення, що може слугувати підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження. Питання про те, чи утворюють такі дії склад злочинів та чи правильно вони кваліфіковані за ч.4 ст.369 КК України, знаходиться за межами тих питань, які слідчий суддя вирішує на досудовому провадженні.

Отже слідчий суддя встановив, що ОСОБА_7 має статус підозрюваного у цьому кримінальному провадженні, обґрунтовано підозрюється у вчиненні інкримінованого злочину, а тому судом може вирішуватись питання щодо можливості накладення арешту на майно, з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

У той же час злочин, передбачений ч.4 ст.369 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів (частина 5 статті 12 КК України), санкцією якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з конфіскацією майна або без такої.

Як зазначено у клопотанні та підтверджено детективом в судому засіданні, метою накладення арешту на майно у даному кримінальному провадженні є забезпечення можливої конфіскації майна як виду покарання. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Таким чином арешт майна, з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, накладається на майно підозрюваного, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених КК України, може призначити покарання у виді конфіскації майна (ст.170 КПК України).

Покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються (ч.1 ст.59 КК України).

Кримінальний закон не встановлює прямого співвідношення чи обмеження обсягу конфіскації майна як виду покарання із розміром шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Покарання у вигляді конфіскації майна, як і будь-яке інше покарання, встановлюється вироком суду. Оскільки на цьому етапі кримінальне провадження ще не розглянуто судом по суті та вирок не постановлений, слідчий суддя не має змоги передбачити ні сам факт його постановлення, ні можливий обсяг конфіскації майна як виду покарання, вказані події на цьому етапі повинні розглядатися лише як вірогідні.

Стосовно доводів захисника щодо відсутності підстав вилучення коштів, в ході проведення обшуку, оскільки дозвіл на відшукання таких не було надано слідим суддею в ухвалі про надання дозволу на проведення обшуку, слід зазначити наступне.

Детективом у клопотанні та в судовому засіданні наголошено на тому, що кошти були вилучені як тимчасово вилучене майно, в порядку ч.7 ст.236 КПК України.

Згідно із ч.2 ст.168 КПК України тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.

Тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у ч.2 ст.167 КПК України майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом. Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, встановленим п.п.1-4 ч.2 ст.167 КПК країни.

Загальні положення статті 236 КПК України під час проведення обшуку наділяють слідчого чи прокурора повноваженнями вилучати речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу. Такі речі вважаються тимчасово вилученим майном.

Як було зазначено в цій ухвалі, повідомлення про підозру ОСОБА_7 вручене прокурором 21.11.2023 о 14год 19хв. В той час як обшук автомобіля проводився 21.11.2023 з 09год 50хв по 12 год 40хв, тобто до моменту набуття ОСОБА_7 статусу підозрюваного.

Отже, на момент вилучення грошових коштів під час проведення детективами обшуку, ОСОБА_7 не перебував у статусі підозрюваного.

В той же час, вирішення питання про вилучення під час проведення обшуку того чи іншого майна відноситься до дискреційних повноважень відповідної службової особи, що проводить таку сліду дію і тому відсутність в ухвалі про обшук дозволу на вилучення грошових коштів не може розцінюватись як заборона здійснити таке вилучення. В свою чергу норми КПК України передбачають низку компенсаторних механізмів (необхідність звернення з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна та судовий контроль даного питання), які забезпечують дотримання відповідних гарантій прав особи, зокрема права власності. Такі висновки відображені в ухвалі колегії суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 14.03.2023 у справі №991/1010/23.

Тобто, до моменту направлення 23.11.2023 клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, ОСОБА_7 набув статусу підозрюваного у вчиненні злочину, покарання за вчинення якого передбачає конфіскацію майна, а отже на майно останнього може накладатися арешт з метою конфіскації майна.

До того ж відмова в задоволенні клопотання про арешт майна можлива лише, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз.2 ч.1 ст.170 КПК України (ч.1 ст.173 КПК України).

Детектив у клопотанні та в судовому засіданні, обґрунтовуючи необхідність накладення арешту на грошові кошти, вказував на таку підставу для накладення арешту на майно- з метою конфіскації майна як виду покарання, а не з метою збереження речових доказів чи з метою забезпечення спеціальної конфіскації.

Тому не прийняті до уваги доводи захисту щодо відсутності правових підстав для накладення арешту на зазначені грошові кошти, з огляду на їх належність підозрюваному та наявність обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, за вчинення якого суд може призначити йому покарання у виді конфіскації майна, а також інших обставин, врахованих слідчим суддею відповідно до раніше зазначеної ч. 2 ст. 173 КПК України.

Таким чином слідчий суддя дійшов висновків про наявність обґрунтованої підозри про причетність ОСОБА_7 до кримінального правопорушення, за викладених у клопотанні обставин, майно якого за вироком суду може бути конфісковано, наявність підстави вважати, що незастосування обмежень до користування на розпорядження таким майном може призвести до вжиття підозрюваним заходів для приховування готівкових грошових коштів, втрати та передачі третім особам з метою уникнення їх арешту та подальшої можливої конфіскації, а також існування обґрунтованої підозри вважати, що незастосування цього заходу зумовить труднощі чи неможливість виконання вироку в частині забезпечення конфіскації, а тому арешт майна на даному етапі є цілком законним і необхідним для забезпечення кримінального провадження.

На детектива покладається обов`язок при зверненні до слідчого судді з клопотанням про арешт майна надати документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження, зокрема, підозрюваним таким майном (п.3 ч.1 ст.171 КПК України).

На підтвердження належності вилучених в автомобілі грошових коштів ОСОБА_7 , детектив зазначив наступне.

Згідно інформації БД НАІС МВС України автомобіль LAND ROVER RANGE ROVER, VIN: НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , належить ТОВ «ВІТАГРО ПАРТНЕР». Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, кінцевим бенефіціарним власником ТОВ «ВІТАГРО ПАРТНЕР» (37993500) є ОСОБА_7 .

Крім того, відповідно до інформації ЦП АРКАН Державної прикордонної служби України щодо осіб, які перетнули державний кордон, ОСОБА_7 , використовуючи автомобіль державний номерний знак НОМЕР_2 , неодноразово в 2018 році та протягом 2022-2023рр. перетинав державний кордон України, останній раз 15.11.2023.

Окрім цього, відповідно до інформації з Єдиного реєстру довіреностей, 13.11.2023 ТОВ «ВІТАГРО ПАРТНЕР» (37993500) видавалась довіреність ОСОБА_7 щодо автомобіля LAND ROVER RANGE ROVER, VIN: НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .

Також, відповідно до інформації БД АРМОР ОСОБА_7 07.11.2022 притягався до адміністративної відповідальності за перевищення швидкості руху при керуванні автомобілем LAND ROVER RANGE ROVER, державний номерний знак НОМЕР_2 .

Всі вищевказані обставини, згідно з твердженнями детектива, свідчать про фактичне користування автомобілем LAND ROVER RANGE ROVER, VIN: НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , підозрюваним ОСОБА_7 , а також про належність виявлених та вилучених у вказаному автомобілі грошових коштів підозрюваному ОСОБА_7 .

Поряд з цим варто враховувати те, що відповідно до наданого захисником в судовому засіданні витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, 21.08.2005 між ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , укладено шлюб (актовий запис зареєстровано 07.11.2012 за номером №6). На даний час шлюб не розірвано.

Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК України та ЦК України.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.60 СК України).

Частина 4 ст.368 ЦК України визначає, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Таким чином об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст.61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

З наведених положень випливає, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.

Тобто вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.2 ст.60 СК України), що не підлягає доказуванню, але може бути спростовано особою, яка не визнає цей факт. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення - така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446св18, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518св18.

Таким чином, майно, набуте ОСОБА_7 та ОСОБА_16 за час перебування у шлюбі, є спільною сумісною власністю подружжя.

Вказаний правовий режим поширюється і на вилучені в ході проведення обшуку автомобіля грошові кошти.

Наведене виключає можливість застосування заходів забезпечення кримінального провадження до майна особи, яка не є підозрюваною, обвинуваченою у кримінальному провадженні саме з метою забезпечення можливої конфіскації як виду покарання.

За наведеного недоцільним є накладення арешту на всі вилучені грошові кошти, оскільки це призведе до порушення прав дружини підозрюваного.

Відповідно до ст.2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За наведених обставин, врахувавши правову підставу для арешту майна, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.369 КК України, а саме у пропозиції службовим особам, які займають особливо відповідальне становище, надати їм неправомірну вигоду, та наданні такої вигоди за вчинення службовими особами дій в інтересах того, хто пропонує та надає таку вигоду, та в інтересах третьої особи дій з використанням наданого їм службового становища, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, врахувавши розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна, положення ст.ст. 60, 70 СК України, слідчий суддя приходить до висновку, що слід надати згоду на арешт частини із вилучених 21.11.2023 коштів, у ході обшуку автомобіля LAND ROVER RANGE ROVER, VIN: НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , який використовується ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Доказів того, що вказані грошові кошти є особистою приватною власністю ОСОБА_7 чи його дружини ОСОБА_9 матеріали справи не містять.

Щодо розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, слідчий суддя враховує, що вказані критерії є оціночними поняттями та визначаються на розсуд слідчого судді.

Відповідно до статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися, зокрема, на умовах, передбачених законом. При цьому, обмеження права власності має переслідувати законну мету за допомогою засобів, які є пропорційними меті (Beyeler проти Італії (Рішення Великої Палати від 5 січня 2000 року, заява № 33202/96, параграф 107). При цьому, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (серед інших, James та інші проти Сполученого Королівства (Рішення від 21 лютого 1986 року, заява № 8793/79, параграф 50).

З урахуванням зазначеного, слідчий суддя переконаний, що накладення арешту у цьому випадку є пропорційним та співрозмірним завданням кримінального провадження та переслідує легітимну мету.

Частина 4 ст.173 КПК України визначає, що у разі задоволення клопотання слідчий суддя застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб. При цьому, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна (ч.11 ст.170 КПК України).

Слідчий суддя приходить до висновку, що необхідно накласти арешт на майно, шляхом тимчасового обмеження власника права на відчуження, розпорядження та користування таким майном, з метою запобігання можливості підозрюваного ОСОБА_7 приховати та відчужити таке майно, з метою уникнення його можливої конфіскації як виду покарання, оскільки такі ризики не є вочевидь необґрунтованими.

На підставі викладеного, слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання належить частково задовольнити. У ході розгляду клопотання слідчим суддею не встановлено негативних наслідків арешту майна.

Крім того, слід зауважити, що накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав, хоча власники і обмежуються у реалізації всіх правомочностей права власності, такий захід є тимчасовим, відповідні обмеження за вищевказаних фактичних обставин є розумними і співмірними з огляду на завдання кримінального провадження, за умов, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права та свободи осіб, з метою виконання завдань кримінального провадження.

Керуючись статтями 7, 9, 131, 132, 170-173, 309, 376 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання задовольнити частково.

Накласти арешт на грошові кошти у сумі 8 965 грн., 751,50 дол.США та 935 Євро, що становить частину із вилучених 21.11.2023 коштів, у ході обшуку автомобіля LAND ROVER RANGE ROVER, VIN: НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , який використовується ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом тимчасового обмеження власника права на відчуження, розпорядження та користування таким майном.

Ухвала про накладення арешту виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Оскарження ухвали про накладення арешту не зупиняє її виконання.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду протягом 5 (п`яти) днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Слідчий суддя ОСОБА_1