УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2024 року

м. Київ

справа № 577/791/20

провадження № 51-7640ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 01 березня 2023 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 18 вересня 2023 року в кримінальному провадженні № 0000987 щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя

АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

185 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 01 березня

2023 року, залишеним ухвалою Сумського апеляційного суду від 18 вересня

2023 року без змін, ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 2

ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Вирішено питання щодо цивільного позову та процесуальних витрат

у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_4 засуджено за те, що він 12 вересня

2019 року приблизно о 02:45 у вагоні № 28 поїзду № 775 сполученням "Харків-Київ-Херсон" шляхом вільного доступу з сумки потерпілої ОСОБА_5 , яка спала, таємно викрав мобільний телефон Самсунг Galaxy J4 з сім картою мобільного оператора ПрАТ "ВФ Україна" № НОМЕР_1 , на рахунку якої було 70 грн, загальною вартістю 3330 грн, після чого, продовжуючи злочинні дії, використовуючи комплекс WEB-банкінг "Приват 24" у викраденому мобільному телефоні, таємно викрав у потерпілої:

- о 03:18 та о 03:20 3220 грн з комісією банку 37,46 грн, переказавши їх на SIM-карту оператору мобільного зв`язку "Київстар" № НОМЕР_2 , належну

ОСОБА_6 ;

- о 03:23, 03:25, 03:32, 03:33, 03:35, 03:36 19082,92 грн з комісією банку 763,30 грн, переказавши на банківську картку ПАТ КБ "Приват Банк" № НОМЕР_3 , належну ОСОБА_6 ;

- о 03:59 12 060,30 грн з комісією банку 482,41 грн, переказавши на банківську картку ПАТ КБ "Приват Банк" № НОМЕР_4 , належну ОСОБА_7 ;

- о 04:15 та о 04:18 8 000 грн з комісією банку 320 грн, переказавши на банківську картку ПАТ КБ "Приват Банк" № НОМЕР_5 , належну ОСОБА_8 ;

- о 04:40 805 грн з комісією банку 8,05 грн, переказавши на SIM-карту оператору мобільного зв`язку "Київстар" № НОМЕР_6 , належну ОСОБА_9 ;

- о 05:22 805 грн з комісією банку 5 грн, переказавши на власну SIM-карту оператору мобільного зв`язку "Київстар" № НОМЕР_7 ;

- о 05:26 та о 05.28 1610 грн з комісією банку 10 грн, переказавши на SIM-карту оператору мобільного зв`язку "Київстар" № НОМЕР_8 , належну ОСОБА_10 ;

- о 05:44 8 000 грн, переказавши на банківську картку ПАТ КБ "Приват Банк"

№ НОМЕР_9 , належну ОСОБА_11 .

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Засуджений ОСОБА_4 у касаційній скарзі, посилаючись на неповноту судового розгляду, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити оскаржені судові рішення в частині йому призначеного покарання, замінивши невідбуту його частку більш м`яким без позбавлення волі.

Свої вимоги засуджений мотивує тим, що суди під час призначення йому покарання не врахували конкретних обставин справи, усіх даних про його особу, який має трьох неповнолітніх дітей, незадовільний стан здоров`я, а саме наявність у нього тяжких хронічних захворювань, незадовільний стан здоров`я його матері, яка є особою пенсійного віку, те, що він з 2019 року жодних правопорушень не вчиняв, а навпаки - за цей час отримав позитивні характеристики від своїх роботодавців, дільничного інспектора поліції, за місцем проживання, неофіційно працював, має постійне місце проживання, сім`ю, яка з моменту позбавлення його волі перебуває у скрутному матеріальному становищі, часткове відшкодування шкоди під час досудового розслідування та на сьогоднішній день - повне відшкодування завданих збитків потерпілій, яка не має жодних претензій до нього, про що свідчить її заява. Вважає, що у апеляційного суду були усі підстави для призначення йому покарання

із урахуванням положень статей 66, 69, 69-1 КК.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту,

а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати і визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Зазначені обставини були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій і

не підлягають перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог зазначених статей, а отже під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі засудженого не оспорюються.

Доводи засудженого ОСОБА_4 щодо невідповідності призначеного йому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, а також про можливість застосування до нього положень статей 69, 69-1 КК колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно

до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання,

яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Статтею 69 КК регламентовано, що за наявності декількох обставин,

що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Відповідно до ст. 69-1 КК за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 66 цього Кодексу, відсутності обставин,

що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин,

що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається зі змісту оскаржених судових рішень, суд першої інстанції

під час призначення покарання ОСОБА_4 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, дані про особу винного, а також взяв

до уваги відсутність обтяжуючих покарання обставин та обставини,

що пом`якшують покарання, якими визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, позитивно характеризується за місцем проживання, має молодий вік, часткове відшкодування завданої шкоди.

З урахуванням обставин справи, тяжкості вчиненого злочину, суми викраденого, прийнявши до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику підсудного, а також те, що ОСОБА_4 до цього три рази притягувався до кримінальної відповідальності за скоєння кримінальних правопорушень, серед яких є злочини проти власності, на шлях виправлення

не став, продовжує скоювати кримінальні правопорушення, суд вказав на те,

що поведінка обвинуваченого свідчить про відверте небажання вести законослухняний спосіб життя, а тому дійшов висновку, що виправлення і перевиховання ОСОБА_4 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4

за апеляційними скаргами сторони захисту, доводи яких щодо суворості призначеного покарання є аналогічними доводам його касаційної скарги, ствердив

про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок

без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

При цьому, як убачається з ухвали, суд зазначив, що захисник та обвинувачений, вказуючи в апеляційних скаргах на те, що суд призначив останньому явно несправедливе покарання та висуваючи вимогу про пом`якшення призначеного покарання, не наводять жодних мотивів про існування істотної диспропорції, неадекватності між визначеним судом розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке він просить призначити.

На переконання апеляційного суду, призначене засудженому покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особі обвинуваченого, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

З приводу тверджень сторони захисту про те, що обвинувачений має певні захворювання, а також малолітніх дітей, яким він по мірі можливості допомагає, суд обґрунтовано зазначив, що вказане жодним чином не дає підстав для призначення ОСОБА_4 покарання, не пов`язаного з реальним його відбуттям.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374,

419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Крім того, варто зауважити, що призначене засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки не суперечить положенням ст. 69-1 КК, оскільки не перевищує двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, яке визначено у виді позбавлення волі на строк 5 років.

З огляду на наведене, Суд не вбачає підстав для зміни оскаржуваних судових

рішень внаслідок невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість.

В касаційній скарзі засудженого не наведено переконливих доводів

на обґрунтування невиправданої суворості призначеного йому покарання та необхідності його зміни шляхом застосування положень ст. 69 КК.

Підстав для застосування положень ст. 69 КК та призначення ОСОБА_4 іншого, більш м`якого виду покарання, не зазначеного в санкції статті, за якою він був засуджений, колегія суддів касаційного суду не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судових рішень, у касаційній скарзі засудженого не наведено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 01 березня 2023 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 18 вересня 2023 року щодо нього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3