У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2023 року місто Київ

Слідчий суддя Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві клопотання слідчого Головного слідчого управління Служби безпеки України ОСОБА_5 , поданого у кримінальному провадженні № 0000351 від 07 березня 2023 року за підозрою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Російської Федерації, який народився в м. Донецьк, проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України

У С Т А Н О В И В:

СБ України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 0000351 від 07 березня 2023 року.

28 листопада 2023 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України.

У повідомленні про підозру зазначено, що заступник командувача військами ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - ЗС РФ), генерал-лейтенант ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (особистий номер військовослужбовця - НОМЕР_1 , позивний « ОСОБА_7 »), який проходить військову службу на вказаній посаді з 13.11.2018, починаючи з 24.02.2022, прийняв безпосередню участь у актах збройної агресії, в тому числі в період часу з 09.03.2022 по 30.09.2022 на території с. Терни Лиманської міської територіальної громади, Краматорського району Донецької області, а крім того, перебуваючи 20.04.2022 на території цього населеного пункту, окупованого на той час ЗС РФ, умисно порушив вищевикладені норми міжнародного гуманітарного права за наступних обставин.

Так, 20.04.2022 близько 15 год. 00 хв. ОСОБА_6 , будучи одягнутий у формений військовий одяг, спільно з чотирьома іншими невстановленими на даний час озброєними вогнепальною стрілецькою зброєю військовослужбовцями одного з підрозділів ЗС РФ зайшли на територію домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , - в якому мешкали цивільні особи, громадяни України, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . ОСОБА_6 та невстановлені військовослужбовці ЗС РФ усвідомлювали, що вони прийшли до цивільних осіб, які не беруть участі у воєнних діях, не мають на меті та можливості чинити опір і перебувають під захистом норм міжнародного гуманітарного права. Перебуваючи на подвір`ї вказаного будинку, ОСОБА_6 в присутності інших невстановлених озброєних вогнепальною стрілецькою зброєю військовослужбовців ЗС РФ, підлеглих йому за службовим становищем і військовим званням, висловив ОСОБА_8 вимогу у наданні приміщення для роздачі жителям села гуманітарної допомоги, тобто у вчиненні дій на користь окупаційної влади, однак не отримав згоди останнього. При цьому, ОСОБА_9 , вступивши у розмову, зауважила ОСОБА_6 , що російськими військовослужбовцями під час ведення боїв за с. Терни заподіяно пошкоджень і руйнувань майну жителів села, а роздача гуманітарної допомоги не допоможе відновити чи компенсувати пошкоджене чи знищене майно.

ОСОБА_6 , будучи заступником командувача військами Центрального військового округу ЗС РФ, діючи умисно, достовірно розуміючи, що він є учасником збройного конфлікту, а саме, що він діє в умовах агресії РФ проти України, використовуючи обставини та умови збройного конфлікту, усвідомлюючи свій статус як особи, що здійснює військове керівництво діями підлеглих, діючи умисно з метою шантажу і залякування ОСОБА_8 через його небажання вчиняти дії на користь окупаційної влади, і в покарання та помсту за висловлені ОСОБА_9 обґрунтовані міркування, в порушення вимог ст. ст. 27, 31, 32, 147 Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 (ратифіковано із застереженнями Указом Президії Верховної Ради УРСР від 03.07.1954) та ч. 2 ст. 75 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І), від 08.06.1977 (ратифіковано із заявою Указом Президії Верховної Ради УРСР № 7960-XI від 18.08.1989), віддав наказ невстановленому підлеглому військовослужбовцю ЗС РФ примусово помістити ОСОБА_9 до підвального приміщення вказаного будинку, чим незаконно позбавив її свободи на певний час, необхідний для схилення ОСОБА_8 до вчинення дій на користь окупаційної влади. ОСОБА_9 , розуміючи, що у разі невиконання наказу ОСОБА_6 до неї може бути застосовано насильство невстановленим військовослужбовцем ЗС РФ, прослідувала до підвального приміщення свого будинку, у якому перебувала впродовж близько однієї години без власної на те волі.

При цьому, з метою унеможливлення вільно покинути приміщення підвалу ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , будучи заступником командувача військами Центрального військового округу ЗС РФ, діючи умисно, достовірно розуміючи, що він є учасником збройного конфлікту, а саме, що він діє в умовах агресії РФ проти України, використовуючи обставини та умови збройного конфлікту, усвідомлюючи свій статус як особи, що здійснює військове керівництво діями підлеглих, в порушення вимог ст. ст. 27, 31, 32, 147 Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 (ратифіковано із застереженнями Указом Президії Верховної Ради УРСР від 03.07.1954) та ч. 2 ст. 75 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І), від 08.06.1977 (ратифіковано із заявою Указом Президії Верховної Ради УРСР № 7960-XI від 18.08.1989), віддав наказ невстановленому на даний час військовослужбовцю ЗС РФ нести чергування біля підвалу.

У подальшому ОСОБА_6 , перебуваючи на території домогосподарства, продовжуючи реалізацію свого умислу щодо жорстокого поводження з цивільним населенням, наказав ОСОБА_8 , який мав статус особи, що перебуває під захистом відповідно до норм Конвенції про захист цивільного населення, проїхати разом із ним та іншими невстановленими військовослужбовцями ЗС РФ на бронеавтомобілі-позашляховику « ІНФОРМАЦІЯ_6 » до складських приміщень ПрАТ «Тернівське» за адресою: АДРЕСА_2 , - для організації роздачі гуманітарної допомоги.

В той же час ОСОБА_6 , діючи з прямим умислом на жорстоке поводження з цивільним населенням, бажаючи схилити ОСОБА_8 до вчинення дій на користь окупаційної влади, з метою викликати у потерпілого ОСОБА_8 побоювання за життя його дружини, на порушення вимог ст. ст. 27, 31, 32, 147 Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 (ратифіковано із застереженнями Указом Президії Верховної Ради УРСР від 03.07.1954) та ч. 2 ст. 75 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І), від 08.06.1977 (ратифіковано із заявою Указом Президії Верховної Ради УРСР № 7960-XI від 18.08.1989), застосував погрозу у формі наказу зазначеному невстановленому підлеглому військовослужбовцю ЗС РФ кинути гранату до підвального приміщення будинку за адресою: АДРЕСА_2 , - у якому перебувала проти власної волі ОСОБА_9 , у разі якщо ОСОБА_8 не повернеться протягом години після роздачі гуманітарної допомоги; при цьому останній сприймав погрозу вбивством як реальну, спрямовану на позбавлення життя його дружини, і таку, що може бути реалізованою, через що зазнав психологічних страждань.

Надалі цього ж дня, 20.04.2022, в період часу з 15 год. 00 хв. до 16 год. 00 хв. (більш точний час не встановлено), ОСОБА_8 , під погрозою застосування вогнепальної стрілецької зброї до нього та через погрози вбивства ОСОБА_9 , перебуваючи серед невстановлених озброєних військовослужбовців ЗС РФ, проти власної волі був змушений підкоритися вимозі ОСОБА_6 , а тому був поміщений ними до бронеавтомобіля-позашляховика « ІНФОРМАЦІЯ_6 », на якому вони попрямували до приміщення ПрАТ «Тернівське» за адресою: АДРЕСА_2 .

При цьому, проїжджаючи повз домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , у якому проживав батько ОСОБА_8 - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_6 , на продовження свого умислу, з метою примусити до вчинення дій на користь окупаційної влади, шантажував ОСОБА_8 можливістю вчинення двома невстановленими військовослужбовцями ЗС РФ, які знаходились поряд із цим домоволодінням, протиправних дій щодо ОСОБА_10 .

Крім того, під час поїздки на бронеавтомобілі-позашляховику «Тигр», 20.04.2022, в період часу з 15 год. 00 хв. до 16 год. 00 хв. (більш точний час не встановлено), ОСОБА_6 висловив вимогу, щоб ОСОБА_8 після прибуття на складські приміщення під відеозапис проговорив російські пропагандистські тези щодо перетворення України на нацистську державу, повної підконтрольності Президента України владі Сполучених Штатів Америки та обстрілів с. Терни Збройними Силами України, чим чинив психологічний тиск на ОСОБА_8 , однак останній відповів відмовою.

Після прибуття на територію ПрАТ «Тернівське» за адресою: с. Терни Лиманської міської територіальної громади, Краматорського району Донецької області, вул. Островерхова, буд. 16, - 20.04.2022, в період часу з 15 год. 00 хв. до 16 год. 00 хв. (більш точний час не встановлено), перебуваючи в одному зі складських приміщень, ОСОБА_6 в присутності трьох невстановлених військовослужбовців ЗС РФ знову висловив вимогу, щоб ОСОБА_8 подякував Російській Федерації під відеозапис, чого ОСОБА_8 впродовж декількох хвилин не наважувався зробити. Продовжуючи свій умисел, спрямований на заподіяння ОСОБА_8 сильного морального страждання, з метою примусити його до вчинення дій на користь окупаційної влади, на порушення вимог ст. ст. 27, 31, 32, 147 Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 (ратифіковано із застереженнями Указом Президії Верховної Ради УРСР від 03.07.1954) та ч. 2 ст. 75 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І), від 08.06.1977 (ратифіковано із заявою Указом Президії Верховної Ради УРСР № 7960-XI від 18.08.1989), ОСОБА_6 наказав двом невстановленим військовослужбовцям ЗС РФ, щоб вони, у разі невиконання ОСОБА_8 цих вимог, застосували до нього вогнепальну стрілецьку зброю. На виконання зазначеного наказу ОСОБА_6 двоє невстановлених військовослужбовців ЗС РФ приставили до голови ОСОБА_8 наявну у кожного з них вогнепальну стрілецьку зброю і тиснули дулами до його голови, що мало бути і було усвідомлено ОСОБА_8 як пряма загроза його життю. Крім того, ОСОБА_6 сказав, ОСОБА_8 , що жителі с. Терни не отримають гуманітарну допомогу, поки він не подякує Російській Федерації. ОСОБА_8 сприймав погрозу вбивством як реальну, і таку, що може бути з високою імовірністю реалізованою, через що зазнав психологічних страждань, та проти своєї волі під відеозапис, який здійснювався за допомогою відеокамери невстановленим військовослужбовцем ЗС РФ подякував Російській Федерації за надану гуманітарну допомогу у вигляді продуктів харчування.

Після цього ОСОБА_6 не чинив перешкод ОСОБА_8 у залишенні території складських приміщень та поверненні додому. Повернувшись додому, ОСОБА_8 виявив, що ОСОБА_9 перебувала у підвальному приміщенні будинку за адресою: АДРЕСА_2 , - а невстановленого військовослужбовця ЗС РФ на території домоволодіння вже не було.

Таким чином, ОСОБА_6 обґрунтовано підозрюється у відданні наказу про вчинення жорстокого поводження з цивільним населенням, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України.

Відповідно до вимог абзацу 3 ч. 8 ст. 135 КПК України копію повідомлення про підозру ОСОБА_6 28.11.2023 вручено під розпис його захиснику - адвокату ОСОБА_4 .

Одночасно, в указаний вище спосіб опубліковано повістки про виклик ОСОБА_6 як підозрюваного до слідчого Головного слідчого управління Служби безпеки України на 04.12.2023, 05.12.2023 та 06.12.2023.

Також, 24.11.2023 повідомлення про підозру ОСОБА_6 разом із вказаними повістками про його виклик надіслані останньому електронною поштою на його електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_8 , а також через електронну приймальню Центрального військового округу ЗС РФ, що міститься на сайті Міністерства оборони РФ.

Однак, підозрюваний ОСОБА_6 до Головного слідчого управління Служби безпеки України відповідно до опублікованих повісток безпідставно не з`явився, про причини неявки не повідомив, а його місцезнаходження не відоме.

Відповідно до відповіді на доручення, отриманої від Управління карного розшуку ГУНП в Донецькій області ОСОБА_6 станом на 07.12.2023 перебуває на території РФ.

У зв`язку з переховуванням підозрюваного ОСОБА_6 від органів досудового розслідування з метою ухилення від кримінальної відповідальності, останнього 07.12.2023 оголошено в державний, міждержавний і міжнародний розшук, проведення якого доручено оперативному підрозділу Управління карного розшуку ГУНП в Донецькій області.

Прокурор у судовому засіданні клопотання підтримав у повному обсязі, просив обрати підозрюваному запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Захисник заперечував щодо задоволення клопотання.

З`ясувавши думку учасників процесу, перевіривши матеріали клопотання, слідчий суддя зазначає наступне.

Наявність обґрунтованої підозри у вчиненні інкримінованого ОСОБА_6 правопорушення обґрунтовано підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами.

Згідно із ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Крім того, ст. 178 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, слідчий суддя на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, в тому числі й вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання винуватим, вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого, міцність його соціальних зв`язків, наявність постійного місця роботи, навчання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей, дотримання раніше застосованих запобіжних заходів та інше.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення. Термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Дослідивши надані матеріали слідчий суддя бере до уваги документи, що підтверджують ймовірну причетність ОСОБА_6 до інкримінованого йому кримінального правопорушення і такі є переконливими для слідчого судді.

Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, то слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише визначає, що причетність ОСОБА_6 до вчинення кримінального правопорушення, підозра у якому у йому повідомлена, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу.

За змістом ст. 176 КПК України найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

Вирішуючи подане клопотання слідчий суддя враховує, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 438 КК України, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_6 є особливим тяжким злочином.

Відповідно до ч. 6 ст. 193 КПК України слідчий суддя, суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук.

Згідно з ч. 4 ст. 197 КПК України у разі постановлення слідчим суддею, судом ухвали про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного, обвинуваченого на підставі частини шостої статті 193 цього Кодексу строк дії такої ухвали не зазначається.

З урахуванням даних про особу ОСОБА_6 , який переховується від органів досудового розслідування та суду за межами території України, що підтверджено постановою слідчого про оголошення розшуку підозрюваного ОСОБА_6 , яка спрямована для виконання до компетентного органу, з метою ухилення від кримінальної відповідальності, та зважаючи на необхідність виконання підозрюваною покладених на нього процесуальних обов`язків, запобігти спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, або вчинити інше кримінальне правопорушення, а також зважаючи на доведеність прокурором наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, вважаю за необхідне застосувати відносно підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні стосовно підозрюваного, обвинуваченого, який оголошений у міжнародний розшук, та/або який виїхав, та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, розмір застави не визначається.

Відтак, суд вважає, що на даний час з урахуванням обставин, які інкримінуються ОСОБА_6 , відсутні підстави для визначення розміру застави.

Керуючись ст. ст. 176, 177, 178, 183, 193, 194, 196, 197, 199 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В:

Обрати підозрюваному ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Російської Федерації, який народився в м. Донецьк, проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без зазначення строку дії ухвали та без визначення розміру застави.

На ухвалу слідчого судді безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення може бути подана апеляційна скарга.

Слідчий суддя ОСОБА_1