УХВАЛА

Іменем України

23 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 732/69/23

провадження № 51 - 6327 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Городнянського районного суду Чернігівської області від 28 квітня 2023 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 19 липня 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0005120 по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Куликівка, Городнянський район, Чернігівська область, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Городнянського районного суду Чернігівської області від 28 квітня 2023 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

За обставин, детально наведених у вироку місцевого суду, ОСОБА_5 19 жовтня 2022 року, в денний час, більш точний час органом досудового розслідування не встановлено, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, та, знаходячись в будинку за місцем свого постійного проживання, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , під час сварки з ОСОБА_6 , з мотивів раптово виниклих неприязних відносин, діючи умисно, з метою заподіяння смерті останньому наніс удар ножем в шию з лівої сторони та один удар ножем у живіт, в результаті чого заподіяв ОСОБА_6 тілесні ушкодження, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 85 від 13.01.2023 стали причиною смерті ОСОБА_6 .

Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 19 липня 2023 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Городнянського районного суду Чернігівської області від 28 квітня 2023 року - без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про перегляд оскаржуваних судових рішень. Не погоджуючись з наданою судами оцінкою доказам, захисник вказує на неповноту та невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги, зокрема зазначає, що:

? ?у діях ОСОБА_5 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки він вчинив вбивство при перевищенні меж необхідної оборони;

? місцевий суд безпідставно не врахував висновок експерта щодо наявності у ОСОБА_5 тілесних ушкоджень, які можуть свідчити про його самозахист;

? суд зробив свої висновки про винуватість ОСОБА_5 в інкримінованому йому злочині на припущеннях;

? у матеріалах провадження відсутні об`єктивні дані, які б свідчили про те, що завдаючи удари ножем у різні частини тіла потерпілому, ОСОБА_5 бажав спричинити смерть останньому;

? у вироку суд першої інстанції не вірно виклав основні твердження показань обвинуваченого;

? апеляційний суд, у порушення вимог ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), повторно не дослідив докази по справі;

? ухвала апеляційного суду є невмотивованою та не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Доводи захисника ОСОБА_4 , якими він обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам його апеляційної скарги, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.

Доводи касаційної скарги захисника про те, що у діях ОСОБА_5 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки він вчинив вбивство при перевищенні меж необхідної оборони.

На обґрунтування своїх доводів захисник вказує, що ОСОБА_5 змушений був захищатися від загрози життю з боку потерпілого. У матеріалах провадження відсутні об`єктивні дані, які б свідчили про те, що завдаючи удари ножем у різні частини тіла потерпілому, ОСОБА_5 бажав спричинити смерть останньому. Місцевий суд зробив свої висновки про винуватість ОСОБА_5 в інкримінованому йому злочині на припущеннях.

Під час розгляду кримінального провадження суди приймають рішення, враховуючи комплекс досліджених у судовому засіданні доказів.

Так, зі змісту вироку суду першої інстанції вбачається, що у судовому засіданні, безпосередньо у встановленому законом порядку, були допитані обвинувачений ОСОБА_5 , свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та судовий експерт ОСОБА_12 , зміст показань яких детально викладений у вироку.

Крім того, судами встановлено, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами, зокрема, даними протоколу огляду місця події від 20 жовтня 2022 року, відповідно до якого проведено огляд кімнати 1 будинку АДРЕСА_1 , під час якого виявлено труп ОСОБА_6 ; висновком експертизи трупа № 85 від 20 жовтня 2022 року, відповідно до якого при проведенні судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_6 , виявлено проникаючі колото-різані поранення шиї та живота з ушкодженнями лівої яремної вени, порожньої вени, черевної артерії, печінки, утворені проникаючими діями гострих предметів, типу клинка ножа, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя та мають прямий причинно-наслідковий зв`язок з його смертю; даними протоколу слідчого експерименту від 21 жовтня 2022 року за участю ОСОБА_5 , відповідно до якого останній показав деталі конфлікту який відбувся між ним та потерпілим.

Разом з тим у постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, апеляційний суд зазначив, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами в їх сукупності.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій та вважає безпідставними доводи захисника про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 115 КК України.

Так, умисне вбивство, передбачене в ч. 1 ст. 115 КК України, з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у виді протиправного посягання на життя людини, наслідками у виді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а із суб`єктивної сторони - умисною формою вини, коли винний усвідомлює суспільну небезпечність свого діяння, передбачає можливість або неминучість (високу вірогідність) заподіяння смерті особі внаслідок його вчинення, бажає або свідомо припускає її настання.

За приписами ст. 36 КК України, які втілюють гарантоване ст. 27 Конституції України право кожного захищати своє життя і здоров`я від суспільно небезпечних посягань, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання. Захист здійснюється шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Заподіяння шкоди особі, яка здійснює посягання, обумовлено необхідністю негайного відвернення або припинення такого посягання. Необхідність негайного відвернення або припинення суспільно небезпечного посягання виникає там і тоді, де і коли зволікання в заподіянні шкоди нападнику загрожує негайною і невідворотною шкодою для правоохоронюваних інтересів.

На відміну від умисного вбивства (ст. 115 КК України) обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 118 КК України, є мета - захист охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої для припинення або відвернення посягання. При цьому відповідальність настає лише у випадку перевищення особою, яка захищається, меж необхідної оборони, за наявності підстав до її здійснення.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК України). Явність такої невідповідності перш за все означає, що заподіяна тому, хто посягає, тяжка шкода об`єктивно перебуває в очевидній, різкій невідповідності або з небезпечністю вчиненого посягання, або з обстановкою захисту, що склалася для того, хто захищається. Особа, що захищається, повинна суб`єктивно усвідомлювати явну невідповідність тяжкої шкоди, яку вона заподіює тому, хто посягає.

При цьому право на необхідну оборону виникає з моменту створення особою, яка здійснює посягання, реальної небезпеки заподіяння істотної шкоди охоронюваним суспільним відносинам (життю і здоров`ю), і діє до припинення таких дій особою, яка посягає, та усвідомлення (реальної можливості усвідомити) особою, яка здійснює захист, факту остаточного припинення особою, яка посягає, суспільно небезпечних дій.

Отже, для кваліфікації діяння за ст. 118 КК України суд факту і права має встановити, що шкода, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту, заподіяна особі, яка здійснює посягання, під час його вчинення, коли воно вже розпочате і ще не закінчене. З огляду на те, що йдеться про оборону від суспільно небезпечного посягання, а не від протиправного посягання (яке є меншим за обсягом поняттям відносно суспільно небезпечного посягання, адже останнє може бути вчинено й особою неосудною, і особою, яка не досягла віку, з якого настає відповідальність), суду достатньо встановити, що джерелом небезпеки є людина, яка своїми діями посягає на охоронювані правом відносини.

Повертаючись до обставин цього провадження, колегія суддів виходить із того, що місцевий суд, оцінивши сукупність вищевказаних доказів за правилами, визначеними в ст. 94 КПК України, не встановив фактичних обставин, притаманних діянню, яке вчиняється у стані необхідної оборони. Вирішуючи питання про спрямованість умислу і доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні умисного вбивства, кваліфікованого за ч. 1 ст. 115 КК України, суд першої інстанції належним чином зважив на обстановку і спосіб вчинення злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини протиправного заподіяння шкоди потерпілому та поведінку учасників події.

Апеляційний суд, у свою чергу, обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду про доведеність винуватості особи за ч. 1 ст. 115 КК України, ретельно перевірив доводи сторони захисту про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, і твердження про вчинення вбивства при перевищенні меж необхідної оборони, та оцінив у цьому провадженні відповідні доводи як неспроможні, вмотивовано спростував їх.

Як зазначив суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні, відповідно до матеріалів кримінального провадження, у день події між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виник конфлікт, у ході якого, після фактичного відчуття своєї переваги ОСОБА_5 завдав потерпілому ножем прицільних ударів в область шиї та живота, що є життєво важливими органами, внаслідок чого від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_6 помер на місці. Разом з тим, суд зауважив, що саме обвинуваченим ОСОБА_5 був застосований ніж, який він взяв з комоду.

При цьому, апеляційний суд слушно зазначив, що твердження обвинуваченого про те, що, захищаючись від протиправних дій потерпілого, він наніс удар ножем ОСОБА_6 , коли той перебував зверху над обвинуваченим, а поранення в живіт потерпілий міг отримати при падінні на ніж, коли він вилазив з-під ОСОБА_6 , є безпідставними.

Із судових рішень убачається, що суди, зокрема, врахували висновок експерта № 425 від 20 жовтня 2022 року, при проведенні судово-медичної експертизи в ході зовнішнього огляду ОСОБА_5 , виявлені тілесні ушкодження, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Виходячи з кількості зовнішніх ушкоджень, їх характеру та розташування, можна припустити, що вони могли утворитися не менше ніж від 17 травмуючих дій. Тілесні ушкодження з локалізацією в ділянці лівого передпліччя та правої кисті можуть свідчити про самозахист.

Крім того, висновком судово-медичної експертизи № 85 від 13 січня 2023 року було підтверджено те, що причиною смерті потерпілого стало нанесення двох цілеспрямованих ударів у життєво важливі органи потерпілого.

При цьому, допитаний у судовому засіданні місцевим судом експерт ОСОБА_12 зазначив, що із дослідження області ударів обвинуваченим була задіяна права рука під час нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 . Оскільки виявлено прямолінійне ушкодження, то малоймовірно, що воно могло бути спричинене ОСОБА_5 у той час, коли потерпілий перебував у положенні зверху і притискав тіло ОСОБА_5 .

Аналізуючи в сукупності висновки експертиз та зміст показань експерта, колегія суддів апеляційного суду обґрунтовано зазначила, що удари ножем, які були прицільними в життєво важливі органи, обвинувачений наносив потерпілому у той час, коли сам вже мав перевагу над ним, виходячи із напрямку дії травмуючої сили спереду в живіт та спереду в шию.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов слушного висновку, що, зважаючи на напрямок раневого каналу, глибину, а також наявність проникаючих ушкоджень, такі ушкодження утворились внаслідок цілеспрямованих ударів із достатньою силою, що свідчить про те, що ОСОБА_5 діяв умисно, а не усував невідворотну шкоду у момент оборони.

Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про наявність у обвинуваченого прямого умислу на вбивство, оскільки характер і динамічність дій обвинуваченого ОСОБА_5 , знаряддя злочину - ніж, спричинення ним двох цілеспрямованих ударів у життєво важливі органи, свідчать про наявність в його діях прямого умислу на позбавлення життя ОСОБА_6 .

Таким чином, згідно висновків судів першої та апеляційної інстанцій, зміст досліджених судом фактичних обставин і доказів спростовують показання засудженого в частині застосування ним необхідної оборони від дій ОСОБА_6 , які могли створити реальну загрозу заподіяння йому шкоди, що стало наслідком убивства ним потерпілого, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

?Доводи захисника, що апеляційний суд, у порушення вимог ст. 404 КПК України, повторно не дослідив докази по справі.

Так, згідно з ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Норми ч. 3 ст. 404 КПК України зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушеннями. Сама по собі незгода захисника із висновками суду, зробленим на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів апеляційним судом за відсутності обставин, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України.

Тобто для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визнає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так і однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.

При цьому апеляційний суд за результатом апеляційного розгляду, погодився з наданою оцінкою доказам та з висновками суду першої інстанції в цілому, а тому підстав для повторного безпосереднього дослідження доказів у апеляційного суду не було.

Водночас сама лише незгода учасника судового провадження з оцінкою певних конкретних доказів не може слугувати підставою для їхнього обов`язкового повторного дослідження.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що захисник у поданій касаційній скарзі лише посилається на порушення вимог ст. 404 КПК України, проте не конкретизує в чому полягало порушення судом апеляційної інстанції вимог ст. 404 КПК України.

Решта доводів касаційної скарги захисника висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370 і 419 КПК України.

В той же час, касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412, 413 КПК України, а відтак й необхідності зміни чи скасування судових рішень на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.

Оскільки з касаційної скарги захисника, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Городнянського районного суду Чернігівської області від 28 квітня 2023 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 19 липня 2023 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3