КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/436/2024 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
Категорія: ст. ст. 170-173 КПК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2024 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 29 листопада 2023 року, -

за участю:

представника власника майна ОСОБА_7 ,

власника майна ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 29 листопада 2023 року задоволено клопотання слідчого СВ УП в метрополітені ГУНП у м. Києві ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000046, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.02.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбачених ч. 1 ст. 190, ч.2 ст. 190 КК України та накладено арешт на майно, яке було вилучене 14.11.2023, під час проведення обшуку за адресою АДРЕСА_1 , за місцем фактичного проживання ОСОБА_6 , а саме на:

- телефон марки «Iphone 6» чорного кольору, ІМЕІ НОМЕР_1 ;

- телефон марки «Iphone 6S» сірого кольору, ІМЕІ НОМЕР_2 ;

- телефон марки «Iphone 12 pro» білого кольору, ІМЕІ НОМЕР_3 ;

- телефон марки «Iphone 12 pro» чорного кольору, ІМЕІ НОМЕР_4 ;

- банківську карту АТ КБ «ПРИВАТБАНК» № НОМЕР_5 ;

- банківську карту АТ КБ «ПРИВАТБАНК» № НОМЕР_6 ;

- 5 сім-карт оператора мобільного зв`язку «Київстар» з номерами НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , НОМЕР_9 , НОМЕР_10 , НОМЕР_11 ;

- 2 сім-карти оператора мобільного зв`язку «Лайфсел» з номерами НОМЕР_12 , НОМЕР_13 .

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу слідчого судді та відмовити у задоволенні клопотання слідчого СВ УП в метрополітені ГУНП у м. Києві ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000046, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.02.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбачених ч. 1 ст. 190, ч.2 ст. 190 КК України, яке було вилучене 14.11.2023 під час проведення обшуку за адресою АДРЕСА_1 , за місцем фактичного проживання ОСОБА_6 .

На обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт зазначає, що оскаржувана ухвала не відповідає вимогам ст. 370 КПК України - прийнята з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.

Апелянт вказує на те, що в основу оскаржуваної ухвали покладені нічим не підтверджені дані, а викладені в ній висновки суду мають суперечливий характер та не узгоджуються між собою. При цьому відсутні докази, які б вказували, що майно є предметом, засобом чи знаряддям злочину, яке розслідується у даному кримінальному провадженні.

Також апелянт зазначає, що в клопотанні прокурор і слідчий просили накласти арешт на майно, яке було вилучене 14.11.2023 під час проведення обшуку за адресою АДРЕСА_1 , за місцем фактичного проживання ОСОБА_6 , однак жодним чином не персоналізували та не визначили кому саме належить майно, жодним чином не персоналізували його, не ідентифікували, що унеможливило прийняття слідчим суддею законного рішення.

При цьому слідчий просив накласти арешт на телефон марки «Iphone 6» чорного кольору, телефон марки «Iphone 6S» сірого кольору, телефон марки «Iphone 12 pro», телефон марки «Iphone 12 pro» чорного кольору.

Проте слідчим суддею накладено арешт на телефон марки «Iphone 6» чорного кольору, ІМЕІ НОМЕР_1 ; телефон марки «Iphone 6S» сірого кольору, ІМЕІ НОМЕР_2 ; телефон марки «Iphone 12 pro» білого кольору, ІМЕІ НОМЕР_3 ; -телефон марки «Iphone 12 pro» чорного кольору, ІМЕІ НОМЕР_4 .

Однак звідки слідчий суддя взяв ці ідентифікаційні данні невідомо, прокурор і слідчий клопотання не змінювали.

Зазначене свідчить, що клопотання прокурора про арешт не відповідає вимогам п. 3 ч. 2 ст. 171 КПК України.

Арештоване майно не відповідає критеріям речових доказів, визначеним у ст. 98 КПК України та не може бути використане в якості доказів у кримінальному провадженні.

В судове засідання прокурор не з`явився, про дату, час та місце проведення судового розгляду був повідомлений завчасно та належним чином, клопотань про відкладення судового засідання не надсилав, а тому з урахуванням викладеного та думки представника власника майна адвоката ОСОБА_7 та власника майна ОСОБА_6 , які не заперечували щодо розгляду апеляційної скарги у відсутність прокурора, а також з урахуванням строків розгляду даної категорії справ у відповідності до ст. 422 КПК України та вимоги ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважала за можливе провести апеляційний розгляд у відсутності прокурора.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи представника та власника майна в підтримку поданої апеляційної скарги, яку останні просили задовольнити з наведених в ній підстав, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів клопотання, що слідчим відділом Управління поліції в метрополітені ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні відомості щодо якого були внесені до ЄРДР за №0000046 за ознаками кримінального правопорушення, передбачених ч. 1 ст. 190, ч.2 ст. 190 КК України.

В рамках кримінального провадження перевіряється можлива причетність до вчинення вказаних кримінальних правопорушень ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який, як встановлено за результатами виконання доручення працівниками ДКП НПУ, разом зі своєю співмешканкою ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою АДРЕСА_1 .

14.11.2023 в період часу з 07 год. 25 хв. до 09 год. 05 хв. на підставі ухвали слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 26.10.2023 у справі №758/12755/23 проведено обшук квартири за місцем фактичного проживання ОСОБА_6 , за адресою АДРЕСА_1 , в ході якого виявлено та вилучено:

- телефон марки «Iphone 6» чорного кольору, ІМЕІ НОМЕР_1 ;

- телефон марки «Iphone 6S» сірого кольору, ІМЕІ НОМЕР_2 ;

- телефон марки «Iphone 12 pro» білого кольору, ІМЕІ НОМЕР_3 ;

- телефон марки «Iphone 12 pro» чорного кольору, ІМЕІ НОМЕР_4 ;

- банківську карту АТ КБ «ПРИВАТБАНК» № НОМЕР_5 ;

- банківську карту АТ КБ «ПРИВАТБАНК» № НОМЕР_6 ;- 5 сім-карт оператора мобільного зв`язку «Київстар» з номерами НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , НОМЕР_9 , НОМЕР_10 , НОМЕР_11 ;

- 2 сім-карти оператора мобільного зв`язку «Лайфсел» з номерами НОМЕР_12 , НОМЕР_13 .

Постановою слідчого СВ УП в метрополітені ГУНП у м. Києві ОСОБА_8 від 14.11.2023 усі вищевказані речі визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0000046 від 06.02.2023.

16.11.2023 слідчий СВ УП в метрополітені ГУНП у м. Києві ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді Подільського районного суду м. Києва з клопотанням за погодженням із прокурором Подільської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_10 , про накладення арешту на майно, що було вилучене 14.11.2023 під час проведення обшуку за адресою АДРЕСА_1 , за місцем фактичного проживання ОСОБА_6 .

Клопотання обґрунтоване тим, що вилучене під час обшуку майно, а саме мобільні телефони, сім карти та банківські карти, визнані речовими доказами у кримінальному провадженні, оскільки відповідають критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, тобто є об`єктами, що містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

29.11.2023 ухвалою слідчого судді Подільського районного суду м. Києва задоволено вказане клопотання слідчого та накладено арешт на майно, яке було вилучене 14.11.2023 під час проведення обшуку за адресою АДРЕСА_1 , за місцем фактичного проживання ОСОБА_6 , згідно переліку зазначеному у клопотанні слідчого.

Задовольняючи вказане клопотання, слідчий суддя виходив з того, що речі та предмети, які були вилучені в ході обшуку 14.11.2023, відповідають критеріям речових доказів, визначеним статтею 98 КПК України, оскільки існує сукупність підстав та розумних підозр вважати, що вони є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди та містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. А відтак, є достатні підстави вважати, що таке майно відповідає критеріям, зазначеним у ч. 2 ст. 167 КПК України, що є належною правовою підставою для арешту вказаного майна.

З такими висновками слідчого судді колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

З ухвали слідчого судді та журналу судового засідання вбачається, що наведені в клопотанні слідчого доводи про накладення арешту на майно перевірялись судом першої інстанції. При цьому були, вислухана думка слідчого, позиції власника майна та його представника, досліджені матеріали судового провадження, а також з`ясовані інші обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, всупереч твердженням апелянта обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на вище зазначене майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовими доказами в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 168 КПК України тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.

Згідно вимог ч. 7 ст. 236 КПК України при обшуку слідчий, прокурор має право проводити вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення обшуканого житла чи іншого володіння особи чи окремих речей, виготовляти відбитки та зліпки, оглядати і вилучати документи, тимчасово вилучати речі, які мають значення для кримінального провадження. Предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження. Вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на вилучене майно, з підстав того, що воно відповідає критеріям речових доказів, визначених ст. 98 КПК України, постановою слідчого від 14.11.2023 визнано речовими доказами в даному кримінальному провадженні /а.с.127-128/.

При цьому, як встановлено колегією суддів та вбачається з матеріалів клопотання, обшук 14.11.2023 проводився на підставі ухвали слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 26.10.2023 у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності зареєстрована за ОСОБА_11 , де й було здійснено тимчасове вилучення вказаного у клопотанні майна.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на майно.

Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження колегія суддів не вбачає. Обставини кримінального провадження на час прийняття рішення вимагали вжиття такого методу державного регулювання як накладення арешту.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість накладення арешту на майно є такими, що не відповідають матеріалам провадження. Крім того, слідчим суддею суду першої інстанції накладено арешт на майно відповідно до вимог ст. ст. 132, 170, 173 КПК України на підставі належно досліджених доводів органу досудового розслідування.

Твердження апелянта, що слідчим суддею накладено арешт на мобільні телефони, проте звідки слідчий суддя взяв їх ідентифікаційні дані невідомо, так як у клопотанні слідчого вони не зазначені, колегія суддів не бере до уваги та звертає увагу на те, що 29.11.2023 слідчим у судовому засіданні у Подільському районному судді м. Києва до матеріалів клопотання було долучено протокол огляду предмету від 22.11.2023, де й були зазначені відповідні відомості, зокрема ідентифікаційні дані вилучених телефонів.

Всі інші підстави, викладені в поданій апеляційній скарзі, з яких апелянт вважає, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, підлягають з`ясуванню судом під час розгляду справи по суті.

Інші доводи, на які посилається в апеляційній скарзі представник власника майна також не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Відтак, зважаючи на викладене, в сукупності з обставинами провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, арешт застосував правомірно, а тому доводи апелянта стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати непереконливими.

Разом з цим, істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційної скарги.

Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, яке ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга з урахуванням усіх викладених в ній доводів, задоволенню не підлягає.

Крім того, колегія суддів звертаєувагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку. У відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу, - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду,

п о с т а н о в и л а:

Ухвалу слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 29 листопада 2023 року, - залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 ,- залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4