Номер провадження: 11-сс/813/96/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судових засідань - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

власника майна - ОСОБА_8 ,

розглянувши в письмовому провадженні матеріали справи за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 07.12.2023 року в кримінальному провадженні №0001429 від 09.11.2023 року,

встановив:

оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання слідчого в ОВС СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , погодженого прокурором ОСОБА_10 про арешт майна в рамках кримінального провадження №0001429 від 09.11.2023 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.368, ч.4 ст.191 КК України та накладено арешт на:

- блокнот «BuroMax» із рукописними записами ОСОБА_8 , зокрема із зазначенням П.І.Б. працівників КП «Міськзелентрест», їхніх номерів банківських карт та пін-кодів;

- аркуш паперу, а саме картка реквізитів проведення операцій поновлення карткового рахунку утримувач ОСОБА_11 ;

- розрахункові листи КП «Міськзелентрест» на 18 відрізках;

- копія довідки АТ КБ « Приватбанк» про відкриття рахунку ОСОБА_8 на 1 арк.;

- аркуш паперу з одного боку - табель за квітень 2023 р., з іншого «наряд №22» КП «Міськзелентрест».

Зазначене майно вилучено та виявлено 22.11.2023 року під час проведення обшуку легкового автомобіля марки «KIA Cerato», номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , VIN- НОМЕР_3 .

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на відповідність вилученого майна критеріям, визначеним ч.1 ст.98 КПК України, оскільки вилучене майно могло зберегти на собі сліди вчинення кримінальних правопорушень, а тому є всі підстави вважати, що майно могло бути предметом вчинення кримінального правопорушення, що в свою чергу свідчить про наявність необхідності в забезпеченні кримінального провадження.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, адвокат звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу, як незаконну та необґрунтовану та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання органу досудового розслідування.

Апелянт стверджує, що ухвала слідчого судді винесена з істотним порушенням норм кримінального процесуального закону, зокрема посилається на наступне:

- клопотання органу досудового розслідування невмотивоване, оскільки в ньому не заначено вилучене майно не відповідає критеріям ст.ст. 98, 170 КПК та не доведено, що вилучені речі мають відношення до кримінального провадження;

- постанова про визнання речовими доказом майна та клопотання про арешт майна є ідентичними, без зазначення конкретних ознак;

- в порушення вимог п.4 ч.5 ст.173 КПК слідчим суддею не визначено порядок виконання арешту;

- слідчим суддею не враховано розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Разом з апеляційною скаргою захисником подано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, з посиланням на те, що власники майна не були присутніми при постановлені ухвали, а копію ухвали отримали лише 18.12.2023 року.

Колегія суддів вважає, що апелянтом не пропущений строк на оскарження, а тому клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді є зайвим та строк поновлення не потребує.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи адвоката ОСОБА_7 та власника майна ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу; пояснення прокурора, який частково підтримав апеляційну скаргу захисника; вивчивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів приходить до висновку про таке.

Перевіряючи рішення слідчого судді та доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, арешт майна - це один із заходів забезпечення кримінального провадження та є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення.

Положення ст. 2 КПК визначають завдання кримінального судочинства, а саме: захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень; охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження; забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Положеннями ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Перевіряючи рішення слідчого судді та доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального закону, арешт майна - це один із заходів забезпечення кримінального провадження та є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Наведені норми процесуального закону узгоджуються з положеннями ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Вказані положення також знайшли своє відображення в рішеннях Європейського Суду з прав людини (далі, ЄСПЛ), в тому числі в рішеннях «Бакланов проти Росії» (від 09 червня 2005 року) та «Фрізен проти Росії» (від 24 березня 2005 року), де ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що: «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Згідно з положеннями ч.ч. 1-3 ст. 170 КПК, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Разом з тим, ч.10 ст.170 КПК визначено, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку зокрема на рухоме майно, щодо якого ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 98 КПК, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали судового провадження, апеляційним судом встановлено наступне.

СУ ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування в кримінальному провадженні №0001429 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.368, ч.4 ст.191 КК України, за обставин, які викладені у клопотанні органу досудового розслідування.

21.11.2023 року, ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси задоволено клопотання органу досудового розслідування та надано дозвіл на обшук транспортного засобу «KIA Cerato», державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , VIN- НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_12 , яким фактично користується ОСОБА_8

22.11.2023 року, під час проведення обшуку транспортного засобу «KIA Cerato», державний номерний знак НОМЕР_1 вилучено майно, зазначене в протоколі обшуку (а.п. 95-100).

Постановою слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 від 22.11.2023 року вилучене майно під час обшуку, визнано речовими доказами (а.п. 101-103).

23.11.2023 року, слідчий СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 звернувся до слідчого судді, з погодженим прокурором ОСОБА_13 , клопотанням про накладення арешту на майно, вилучене 22.11.2023 року під час здійснення обшуку транспортного засобу «KIA Cerato», державний номерний знак НОМЕР_1 .

Клопотання слідчого мотивоване тим, що метою арешту є збереження речових доказів, а вилучене майно має суттєве значення для проведення повного, всебічного досудового розслідування кримінального правопорушення, а тому існують підстави вважати, що майно є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, а також може бути використане як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Погоджуючись з рішенням слідчого судді та оцінюючи доводи клопотання органу досудового розслідування, колегія суддів зазначає наступне.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь та на рішення ЄСПЛ у справі «Новоселецький проти України» (Заява №47148/99, рішення від 22.02.2005, остаточне рішення від 22.05.2005), ЄСПЛ вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар .

Відповідно до пунктів 69, 73 рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Оцінюючи обставини даного кримінального провадження та погоджуючись з доводами органу досудового розслідування про необхідність накладення арешту на вилучене майно, колегія суддів зазначає, що з урахуванням інкримінованих ОСОБА_8 дій, зазначене в ухвалі слідчого судді та клопотанні слідчого майно має ознаки речових доказів та можуть бути використані як доказ факту вчинення кримінального правопорушення, а тому підстав сумніватися у співрозмірності накладеного арешту не має.

Водночас колегія суддів, звертає увагу на те, що оскарження представником власника майна накладення арешту на письмові докази є необґрунтованим, оскільки накладення арешту на вказане майно не вказує на обмеження роботи підприємства.

Доводи сторони захисту стосовно не зазначення в ухвалі слідчого судді порядку накладення арешту, не є підставою для скасування ухвали, тим більш для відмови в задоволенні клопотання, оскільки не позбавляє права звернутись до слідчого судді із заявою про роз`яснення рішення, в цій частині. Крім того, колегія суддів зазначає, що в протилежному випадку, тобто втручання апеляційного суду в вирішення цього питання, фактично може погіршити становище ОСОБА_8 , за відсутністю апеляційної скарги сторони обвинувачення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги представника власника майна не підлягають задоволенню.

Істотних порушень норм КПК, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи положення п.1 ч.3 ст.407 КПК, згідно з якими апеляційний суд, за наслідками апеляційного розгляду має право залишити ухвалу слідчого судді без змін, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого Приморського районного суду м. Одеси від 07.12.2023 року, якою в кримінальному провадженні №0001429 накладено арешт на майно, вилучене 22.11.2023 року в ході проведення обшуку легкового автомобіля марки KIA Cerato, номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , VIN- НОМЕР_3 , перелік якого міститься в ухвалі слідчого судді - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4