ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2023 року

Рівненський міський суд в особі судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши під час відкритого судового засідання в залі суду обвинувальний акт по кримінальному провадженні № 0003600 від 16.06.2015 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та зареєстрованого АДРЕСА_1 , фактично проживаючого в АДРЕСА_2 , одруженого, несудимого, непрацюючого, із середньо-спеціальною освітою,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушеннь, передбачених ч. 1 ст. 121 та ч.2 ст. 296 КК України,

з участю: прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника - адвоката ОСОБА_5 ,-

ВСТАНОВИВ :

12.06.2015 близько 3 години 30 хвилин ночі , ОСОБА_3 знаходячись біля магазину «Бахус», що за адресою: м. Рівне, вул. Соборна, 19-21, в групі з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та неповнолітніми ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , з мотивів явної неповаги до суспільства та існуючих норм поведінки, прагнучи до самовиразу в насильстві над іншими, розуміючи протиправність своїх дій і їх скоєння в громадському місці, проявивши особливу зухвалість, нанесли потерпілому ОСОБА_10 не менше чотирьох ударів по голові, чим спричинила йому тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми, перелому основи черепа, забою головного мозку, субаразноїдального крововиливу правої гемісфери головного мозку, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя, чим грубо порушили громадський порядок, а саме нормальний уклад життя та спокій ОСОБА_10 .

Також ОСОБА_3 , знаходячись 12.06.2015, близько 3 години 30 хвилин ночі, біля магазину «Бахус», що за адресою: м. Рівне, вул. Соборна, 19-21 в ході вчинення хуліганських дій в групі з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та неповнолітніми ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , умисно наніс ОСОБА_11 не менше двох ударів правої ногою в праву частину обличчя, в результаті чого спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми, перелому основи черепа, забою головного мозку, субаразноїдального крововиливу правої гемісфери головного мозку, які згідно висновку судово-медичної експертизи №594 від 30.06.2015 відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя.

Таким чином, ОСОБА_3 , вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 296 та ч. 1 ст. 121 КК України як своїми умисними діями, які виразились у грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю (хуліганство), вчиненому групою осіб та своїми умисними діями, які виразилися у умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень, тобто умисних тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд за клопотанням учасників судового розгляду, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням характеризуючих даних на обвинуваченого.

Судом з`ясовано, що обвинувачений та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин та наслідки їх не оспорювання. Сумнівів у добровільності та істинності їх позиції у суду немає. Крім того суд роз`яснив, що учасники судового розгляду будуть позбавлені права оспорювати у апеляційному порядку ті фактичні обставини справи, які в судовому засіданні не досліджувались, і які ніким не оспорюються.

Так, ОСОБА_3 в судовому засіданні свою вину у вчиненні інкримінованих правопорушень визнав повністю, щиро покаявся, кваліфікацію правопорушення не оспорював та дійсно підтвердив, що він, знаходячись 12.06.2015, близько 3 години 30 хвилин ночі, біля магазину «Бахус», що за адресою: м. Рівне, вул. Соборна, 19-21 в ході вчинення хуліганських дій в групі з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та неповнолітніми ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , нанесли потерпілому ОСОБА_10 не менше чотирьох ударів по голові, а потім він умисно наніс ще не менше двох ударів правої ногою в праву частину обличчя останньмоу, в результаті чого потерпілому були спричинені тяжкі тілесні ушкодження. Крім того вказав, що всі збитки повністю відшкодовані потерпілому, а тому просить суд суворо його не карати.

Потерпілий в судове засідання не з`явився, однак подав заяву, в яких просив проводити судовий розгляд без його участі, претензій до обвинуваченого не має, всі збитки йому відшкодовані, міру покарання призначити судом на власний розсуд, що підтверджується наявною у матеріалах кримінального провадження нотаріально завіреною заявою ОСОБА_11 .

Витрати на залучення експертів становлять 460 гривень 80 копійок.

05.09.2023 ухвалою суду відносно обвинуваченого ОСОБА_12 обрано міру запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту у певний період доби, та покладено відповідні обов`язки, визначені ч. 5 ст. 194 КПК України, строк якої закінчується 04.11.2023.

Цивільний позов не заявлено.

Речових доказів по кримінальнмоу провадженню немає.

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 ч. 1 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Таким чином, за результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що діяння, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_3 мали місце, вони містять склад кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121 та ч. 2 ст. 296 КК України, у вчиненні яких він винен.

При призначенні покарання обвинуваченому, то суд враховує, що відповідно до ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 296 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів, а за ч. 1 ст. 121 КК України до тяжких злочинів.

Що стосується особи обвинуваченого, то суд враховує, що він має постійне місце роботи та проживання, де проживає із дружиною та малолітньою дитиною, по місцю проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, раніше не судимий, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, неофіційно займається суспільно-корисною працею, виховувався без батьків.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого суд вважає щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів та повне відшкодування завданих збитків.

Обтяжуючих обставин суд не встановив.

Щире каяття, це відповідне ставлення винної особи до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, іі осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Каяття є негативно забарвлене почуття, що поєднує в особі співчуття або жаль з приводу свого вчинку і почуття провини за його наслідки.

Так, в ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_3 протягом судового розгляду щиро розкаявся, повністю відшкодував завдані матеріальні та моральні збитки. Таким чином, обвинувачений після вчинення кримінального правопорушення повністю виправив наслідки вчиненого діяння.

Суд приходить до переконання про дійсне, відверте визнання своєї провини обвинуваченим та щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, оскільки обвинувачений протягом судового розгляду щиро покаявся у вчиненому, висловлювала жаль з приводу вчиненого.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2013 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. У кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як слідує з п. 3 даної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину його обставини його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчиненого групою осіб і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Статтею 17 Закону України від 23.02.2016 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику суду, як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005, так і в справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005, Європейський суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» п. 38 рішення від 16.10.2008 ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалось пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий тягар для особи».

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступені тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування того чи іншого покарання.

Враховуючи характер і ступінь суспільної небезпеки вчинених правопорушень, обставини їх вчинення, ненастання тяжких наслідків, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого, а обтяжуючих обставин не встановлено, та враховуючи те, що з моменту вчинення кримінальних правопорушень пройшов великий проміжок, а обвинувачений не притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, то суд прийшов до переконання, що обвинуваченому має бути призначене покарання без ізоляції від суспільства в межах санкції інкримінуємої статті Кримінального Кодексу України у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком, оскільки саме такий вид покарання є адекватний характеру вчинення обвинуваченим кримінально-караних дій, і буде необхідний й достатній для його виправлення та попередження нових правопорушень.

Суд також вважає, що таке покарання відповідатиме тяжкості правопорушеннь, та не буде становити «особистий надмірний тягар для обвинуваченого, відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства вимогам захисту основоположних прав особи". За цих же обставин, суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченому покарання більш м`якого, ніж передбачено законом.

Крім того, призначене покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, і воно випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 370, 374, КПК України, ст. 50-52 КК України, суд, -

УХВАЛИВ :

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушеннь, передбачених ч. 1 ст. 121 та ч.2 ст. 296 КК України та призначити покарання

за ч.1 ст. 121 КК України у виді п`яти (5) років позбавлення волі;

за ч.2 ст. 296 КК України у виді двох (2) років позбавлення волі.

Відповідно до ч.1 ст. 70 КК України визначити ОСОБА_3 остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді п"яти (5) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на два (2) роки, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки.

У відповідності до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без дозволу уповноваженого органу з питань пробації.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили не обирати.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 починається з часу проголошення вироку.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави витрати на залучення експерта у сумі 460 (чотириста шістдесят) гривень 80 копійок.

Вирок може бути оскаржений обвинуваченим, потерпілим, прокурором шляхом подачі апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили, якщо інше не передбачене цим Кодексом після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, який набрав законної сили, обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для всіх фізичних чи юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.

Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя: