Справа № 461/24/21
Провадження № 1-кп/461/98/23
УХВАЛА

04.05.2023 року м. Львів

Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові кримінальне провадження № 0002299 від 24.05.2019 р. про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.296 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Галицького районного суду м. Львова перебуває кримінальне провадження № 0002299 від 24.05.2019 р. про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.296 КК України.

В судовому засіданні 04.05.2023 року обвинуваченим ОСОБА_4 заявлено клопотання про підтвердження своїх повноважень у судовому засіданні головучим суддею шляхом надання всім учасникам ознайомитися із судівським посвідченням головуючого судді.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 у судовому засіданні вказане клопотання обвинуваченого підтримала.

Захисник ОСОБА_6 у судовому засіданні вирішення вказаного клопотання віднесла на розмсуд суду.

Прокурор ОСОБА_3 у судововму засіданні проти вказаного клопотання заперечив.

Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.І ст.6 Конституції України (254к/96-ВР) державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України від 02.06.2016 року № 1402-УІІІ «Про судоустрій і статус суддів» судову владу реалізовують судці та, у визначених законом випадках, присяжні шляхом здійснення правосуддя у рамках відповідних судових процедур.

Відповідно до ч. 1 ст.51 Закону України від 02.06.2016 року № 1402-УІІІ «Про судоустрій і статус суддів» судді, голови судів та їх заступники, судді у відставці мають посвідчення, зразки яких затверджуються Радою суддів України.

Рішенням Ради судців України від 25.04.2014 року № 23 (із змінами, внесеними згідно з рішеннями Ради суддів № 8 від 10.02.2017 № 47 від 07.09.2017 № 22 від 19.04.2019 № 25 від 11.06.2021) затверджено Положення про порядок виготовлення, обліку, видачі, заміни та знищення посвідчень суддів, суддів, яких призначено на адміністративні посади, суддів у відставці, народних засідателів та присяжних (далі - Положення).

Відповідно до п.1.2 розд.1 Положення посвіцчення є офіційним документом, який засвідчує займану посаду особи, якій його видано, та підтверджує повноваження власника посвідчення, встановлені Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

З наведеного випливає, що повноваження судді підтверджують посвідченням, і тільки за наявності посвідчення, його власник може здійснювати правосуддя та здійснювати судочинство у адміністративних, цивільних, господарських та кримінальних справах.

Водночас, чинне законодавство не тільки не передбачає обов 'язку судді надавати сторонам по справі можливість ознайомитись із змістом посвідчення, а навпаки, забороняє судді надавати учасникам справи своє посвідчення для ознайомлення та підтвердження повноважень.

Керуючись Конституцією України (254к/96-ВР), Загальною декларацією прав людини, 1948 року (995_015), прагнучи ефективної імплементації прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав та основних свобод людини, 1950 року (995_004),протоколами до неї, ратифікованими Україною, прагнучи, щоб права і свободи людини, їх гарантії визначали зміст і спрямованість діяльності держави, вважаючи забезпечення прав і основних свобод людини головним обов`язком держави, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, визнаючи принципи верховенства права у суспільстві й державі як пріоритет прав і свобод людини і громацянина, визнаючи універсальність, взаємопов`язаність та взаємозалежність прав і основних свобоц люцини і громацянина, надаючи особливого значення правам люцини цля політичного, економічного, соціального, історичного і культурного розвитку України, визнаючи люцину, її життя і зцоров`я, честь і гіцність, недоторканність і безпеку найвищою соціальною цінністю, керуючись статтею 8 Конституції України, згідно з якою норми Конституції є нормами прямої дії, стверджуючи універсальність судового захисту прав і основних свобод людини в разі їх порушення, керуючись статтею 9 Конституції України, згідно з якою чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких гадана Верховною Радою України, є частиною національного законоцавства, прагнучи до поширення в українському суспільстві гуманістичного, заснованого на загальнолюцських цінностях та ідеалах світогляду й адекватної правової свідомості, постановою Верховної Раци України віц 17.0.1999 року № 757-ХІУ затверцжено Засаци державної політики в галузщі прав люцини.

Абзацом 7 розділу 1 Засад державної політики в галузі прав людини затверджено визнання обмеженості свободи держави, її органів і посадових осіб відповідно до принципу, згідно з яким дозволено лише те, що прямо передбачається законом.

Відповідно до ч.б ст.13 Закону України від 02.06.2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

У постанові від 22.04.2021 року по справі № 910/6322/20 Верховний Суд прийшов висновку, що частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

У постанові від 07.03.2023 року по справі № 910/13573/21 Верховний Суд прийшов висновку, що частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

У постанові від 12.07.2021 року по справі № 9901/58/20 Верховний Суд прийшов висновку, що діяльні' гь органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу "заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом". Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Диспозтіія ч.б ст.13 Закону України від 02.06.2016 року № 1402-УІІІ «Про судоустрій і статус суддів» має імперативний характер, і через таку імперативність суд першої інстанції не може відступити від наведених правових висновків Верховного Суду.

Зважаючи, що ні Законом України від 02.06.2016 року № 1402-УІІІ «Про судоустрій і статус суддів», ні Кримінальним процесуальним кодексом України не передбачено обов`язку судді підтверджувати перед сторонами справи свої повноваження шляхом пред`явлення посвідче судді, такий спосіб підтвердження повноважень вважається забороненим.

Відтак, будь-яка вимога підтвердження повноважень судді шляхом пред 'явлення посвідчення судді, є доведеним фактом незаконного впливу на суд з метою діяти всупереч частини 2 статті 19 Конституції України (254к/96-ВР) і здійснення такого впливу є фактом неповаги до суду, що є як мінімум зловживанням процесуальними правами.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 350, 371, 372 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання обвинваченого ОСОБА_4 про підтвердження повноважень головуючого судді - відмовити.

Ухвала остатточна та апеляційному оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1