Справа №621/1330/22
Провадження №1-кп/621/101/23
УХВАЛА
08 травня 2023 року м. Зміїв
Зміївський районний суд Харківської області в складі:
судді - ОСОБА_1 ,
за участю: секретаря - ОСОБА_2 ,
сторін кримінального провадження:
з боку обвинувачення: прокурора - ОСОБА_3
з боку захисту: обвинуваченого - ОСОБА_4
захисника - ОСОБА_5
ВСТАНОВИВ:
Прокурор заявив клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 на 60 днів з метою забезпечення кримінального провадження, мотивуючи тим, що судове провадження не може бути закінчене в межах строку тримання обвинуваченого під вартою, а ризики, передбачені ст. 177 КПК України, що полягають у можливості переховуватися від суду, впливати на потерпілих, свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення та у такий спосіб перешкоджати кримінальному провадженню, продовжують існувати.
Обвинувачений ОСОБА_4 просив застосувати запобіжний захід у виді домашнього арешту так як потребує лікування, а в умовах слідчого ізолятору надати кваліфіковану медичну допомогу не можуть. Має постійне місце проживання, тому буде виконувати процесуальні обов`язки обвинуваченого належним чином.
Захисник ОСОБА_5 заявив, що порушено порядок вручення клопотання, просив застосувати запобіжний захід у виді домашнього арешту, оскільки обвинувачений потребує лікування.
Вислухавши думку учасників судового провадження, суд дійшов наступного:
Згідно з ч. 1 ст. 197 КПК України строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.
ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, скоєного у період непогашеної судимості.
Строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_4 спливає 25.05.2023, ризики, які було встановлено ухвалою про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжують існувати.
Запобіжні заходи (домашній арешт та тримання під вартою), які обмежують гарантоване частиною 1 статті 29 Конституції України право людини на свободу та особисту недоторканність, можуть бути застосовані судом на новій процесуальній стадії - стадії судового провадження, зокрема під час підготовчого судового засідання, лише за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставі та в порядку, встановлених законом.
Такий підхід відповідає практиці ЄСПЛ, який у рішенні від 15 грудня 2016 року у справі «Ігнатов проти України» (Ignatovv. Ukraine) вказав, що судовий контроль на новій процесуальній стадії при продовженні дії запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, має відбуватися з обґрунтуванням підстав такого продовження (пункт 36).
Враховуючи усталену практику Європейського суду з прав людини у справі (зокрема, рішення «Едуард Шабалін проти Росії» від 16 жовтня 2014 року) про неприпустимість тримання особи під вартою без судового рішення та у контексті даного кримінального провадження, не вирішуючи наперед питання про винуватість чи невинуватість ОСОБА_4 з метою попередження ризику переховування його від суду, оскільки він не може не усвідомлювати ймовірність повторного визнання його вини за висунутим обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.
Згідно положень статті 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу до обвинуваченого є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам вчинити певні дії.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливостей, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. При визначенні ризиків закон не вимагає неспростовних доказів того, що обвинувачений однозначно, поза всяким сумнівом, здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає обґрунтування, що він має реальну можливість їх здійснити під час вирішення питання про застосування запобіжного заходу або в майбутньому. Отже ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення вірогідності їх здійснення.
У цьому кримінальному провадженні є висока вірогідність ухилення обвинуваченого ОСОБА_4 від суду та вчинення ним нових кримінальних правопорушень, так як кримінальне правопорушення в якому він обвинувачується відноситься до умисних тяжких злочинів проти життя та здоров`я особи, вчинене ним в період непогашеної судимості за умисні тяжкі злочини, серед яких і умисний насильницький злочини проти здоров`я особи.
Усвідомлення обвинуваченим наявності інституту судимості на час вчинення кримінального правопорушення в якому він обвинувачується, не стало стримуючим фактором його свідомості та волі щодо вчинення іншого тяжкого кримінального правопорушення з охоронюваним об`єктом - життя та здоров`я особи.
Вказані ризики виключають застосування більш м`якого запобіжного заходу, а обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою є пропорційним характеру вчинених дій та ризикам у цьому кримінальному провадженні, що наведені вище і відповідає справжнім інтересам суспільства щодо існування в умовах правомірної поведінки.
Зі змісту частин 3, 4 та 5 ст. 199 КПК випливає, що суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор не доведе, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою. Суд зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.
Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: (1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення; (2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор; (3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Частиною 3 ст. 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Так, вирішуючи питання доцільності продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 суд враховує, що інкримінований останньому злочин є насильницьким тяжким злочином, пов`язаним зі спричиненням тяжких наслідків здоров`ю людини.
При цьому, суд враховує характер вчиненого злочину, в якому обвинувачується ОСОБА_4 , зокрема те, що злочин було вчинено у стані алкогольного сп`яніння, що вказує на підвищений ступінь небезпеки особи для суспільства.
Крім того, суд погоджується зі стороною обвинувачення, що обставини, які вказують на наявність ризиків, передбачених п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, встановлених як ухвалою слідчого судді від 13.06.2022 року, так і подальшими ухвалами суду продовжують існувати та, що вказані ризики не зменшились.
Твердження сторони захисту щодо неможливість перебування обвинуваченого ОСОБА_4 в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» за станом здоров`я спростовується позитивним обов`язком держави.
Зокрема, відповідно до ст. 7 Закону України «Про попереднє ув`язнення» ув`язнені та засуджені, яких тримають у СІЗО, користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених законодавством України. Особи, щодо яких як запобіжний захід обрано тримання під вартою підлягають обшуку, медичному огляду, дактилоскопуванню і фотографуванню, їх ознайомлюють з правами, обов`язками та вимогами режиму.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона за ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.
Ці строки є строками виконання обов`язку, а, отже не можуть бути поновлені. Перший - тому, що він носить виключно процедурний (організаційно-забезпечувальний) характер і ч. 5 ст. 199 КПК не пов`язує обов`язок слідчого судді відмовити у продовженні строку тримання під вартою у зв`язку з його недотриманням; другий, для порівняння, - тому, що його поновлення призведе до порушення гарантованих Конституцією прав підозрюваного, обвинуваченого.
За наведеного, суд вважає за необхідне залишити ОСОБА_4 під вартою на строк, який у будь-якому разі не може перевищувати 60 днів.
Застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу, в тому числі зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, правовим позиціям, викладеним в пункті 35 рішення Європейського суду з справ людини у справі "Летельє проти Франції".
Продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою є одночасною відмовою у обранні більш м`якого запобіжного заходу, до яких відноситься і домашній арешт.
Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України розмір застави не визначається.
Згідно з ч. 2 ст. 336 КПК України, суд ухвалює рішення про здійснення дистанційного судового провадження за власною ініціативою або за клопотанням сторони чи інших учасників кримінального провадження. У разі якщо сторона кримінального провадження чи потерпілий заперечує проти здійснення дистанційного судового провадження, суд може ухвалити рішення про його здійснення лише вмотивованою ухвалою, обґрунтувавши в ній прийняте рішення. Суд не має права прийняти рішення про здійснення дистанційного судового провадження, в якому поза межами приміщення суду перебуває обвинувачений, якщо він проти цього заперечує, крім випадків здійснення дистанційного судового провадження в умовах воєнного стану.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 27, 314-317, 177-178, 334, 336 КПК України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу - задовольнити.
Продовжити строк дії запобіжного заходу стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у виді тримання під вартою в Державній установі "Харківській слідчий ізолятор" на шістдесят днів, до 06 липня 2023 року, включно.
Судове засідання провести в режимі відеоконференцзв`язку за участю обвинуваченого ОСОБА_4 з ДУ "Харківський слідчий ізолятор".
Судовий розгляд відкласти до 09 год 30 хв 30 травня 2023 року.
Копію ухвали негайно направити до ДУ «Харківський слідчий ізолятор» - для виконання.
Виконання ухвали в частині забезпечення відеозв`язку доручити відповідній службовій особі ДУ "Харківський слідчий ізолятор".
Викликати у судове засідання учасників судового провадження.
Ухвала в частині продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою може бути оскаржена протягом семи діб до Харківського апеляційного суду.
Повний текст ухвали виготовлено о 15 год 00 хв 08.05.2023.
Суддя: