Номер провадження: 11-кп/813/1091/23
Справа № 515/1452/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , на вирок Татарбунарського районного суду Одеської області від 08 лютого 2023 року у кримінальному провадженні №0000073, внесеного до ЄРДР 02 листопада 2022, за обвинуваченням:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Білолісся Татарбунарського району Одеської області, українця, громадянина України, з середньою технічною освітою, військовозобов`язаного, непрацюючого, не одруженого, утриманців не маючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

-у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.125, ч. 1 ст. 129 КК України,

встановив:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Зазначеним вироком суду ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 2 ст. 125, ч.1 ст. 129 КК України, та призначено покарання:

-за ч.2 ст. 125 КК України у виді арешту строк три місяці;

-за ч.1 ст. 129 КК України у виді арешту на строк п`ять місяців.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання ОСОБА_10 у виді п`яти місяців арешту.

Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_10 про відшкодування шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 7092,85 грн. (сім тисяч дев`яносто дві грн. 85 к.) витрат на відшкодування матеріальної шкоди та 30 000 (тридцять тисяч) грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяних кримінальним правопорушенням.

Вироком також скасовано арешт майна, вирішено питання щодо долі речових доказів у справі.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, 01 листопада 2022 року близько 23:00, більш точного часу не встановлено, ОСОБА_10 , перебуваючи у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , на ґрунті раніше виниклого конфлікту з потерпілою ОСОБА_8 , маючи намір на спричинення легких тілесних ушкоджень, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, тримаючи у правій руці столярний молоток, наніс останній металевою ударною частиною молотку три удари в праву частину голови. Захищаючись від ударів потерпіла ОСОБА_8 схопилася правою рукою за рукоятку молотка, під час чого підбігла донька ОСОБА_11 , яка забрала молоток у ОСОБА_10 .

Внаслідок своїх умисних, неправомірних дій ОСОБА_10 спричинив потерпілій ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді: забійної рани і двох саден лобової ділянки справа та садна на тильній поверхні середньої фаланги третього пальця правої кістки. Вказані тілесні ушкодження: у вигляді забійної ради лобової ділянки за ступеням тяжкості відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я; два садна лобової ділянки та садно пальця відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Далі 01 листопада 2022 року близько 23:05, більш точного часу не встановлено, ОСОБА_10 , перебуваючи у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , на ґрунті раніше виниклого конфлікту з потерпілою ОСОБА_8 , під час спричинення останній тілесних ушкоджень, тримаючи у правій руці столярний молоток, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, з метою визвати у потерпілої побоювання за своє життя, неодноразово висловлював на адресу останньої словесну погрозу вбивством: "зараз вб`ю цим молотком", які були сприйняті нею як реальна та дійсна погроза своєму життю.

Вимоги апеляційної скарги.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що оскаржуваний вирок є незаконним та необґрунтованим, наводить такі доводи:

- в діях обвинуваченого ОСОБА_12 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 129 КК України, оскільки у обвинуваченого не було умислу на позбавлення життя потерпілої. Крім того, покази потерпілої та свідка ОСОБА_11 носять характер помсти за виниклий конфлікт, які іншими доказами не підтверджуються;

- призначаючи покарання за ч. 2 ст. 125 КК України у виді арешту строком на три місяці, суд не врахував обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття, часткове визнання вини у спричиненні тілесних ушкоджень, а кількість ударів, які супроводжувались коротким проміжок часу не можна враховувати при призначені покарання;

- суд при призначенні покарання не взяв до уваги, вік обвинуваченого (59 років), посередню характеристику за місцем проживання, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, у лікарів нарколога та психіатра не перебуває;

- стягнута судом моральна шкода у розмірі 30 000 грн. є завищеною без врахування матеріального стану та віку обвинуваченого.

На підставі викладеного, сторона захисту просить оскаржуваний вирок змінити в частині призначеного покарання за ч. 2 ст. 125 КК України та пом`якшити призначене покарання у виді арешту строком на три місяці із застосуванням ст. 75 КК України, а також зменшити розмір стягнутої моральної шкоди з врахуванням меж розумності та справедливості.

В частині визнання винуватим ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 129 КК України скасувати та ухвалити новий, яким виправдати.

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні.

Обвинувачений у судове засідання не прибув, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчать особиста розписка обвинуваченого про отримання судової повістки ( т. 2 а.с.19), причин неприбуття не повідомив, з клопотанням про відкладення судового розгляду не звертався.

Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Вислухавши думку захисника, який вважав за можливим проводити розгляд справи за відсутності обвинуваченого, а інші учасники судового засідання не заперечували щодо розгляду апеляційної скарги за даної явки, апеляційний суд дійшов висновку щодо розгляду апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , за відсутності обвинуваченого, оскільки апеляційним судом вжиті всі можливі заходи для повідомлення обвинуваченого про призначення судового засідання в апеляційному суді, участь обвинуваченого у даному випадку є необов`язкова, а захисник не наполягав на особистій участі обвинуваченого.

У судовому засіданні захисник підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Прокурор, потерпіла та її представник заперечували проти апеляційної скарги захисника, просили вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що при розгляді кримінального провадження по суті судом першої інстанції були всебічно, повно та об`єктивно з`ясовані та досліджені всі обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачені ст. 91 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки в апеляційній скарзі сторони захисту оспорюються фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, встановлені судом першої інстанції за ч. 1 ст. 129 КК України, а також тяжкість призначеного покарання та розмір стягнутої моральної шкоди, тому колегія суддів переглядає оскаржуваний вирок саме у цій частині.

Доводи сторони захисту щодо безпідставного обвинувачення ОСОБА_10 у вчиненні ним погрози вбивством спростовуються наступним.

За змістом ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ст. 129 КК України безпосереднім об`єктом злочину є особиста безпека людини.

З об`єктивної сторони злочин виражається у погрозі вчинити вбивство доведенні до відома потерпілого наміру винної особи позбавити потерпілого життя. При цьому склад злочину в діях винного, який погрожує вбивство, буде лише у разі, якщо у особи, щодо якої була висловлена погроза позбавити її життя були реальні підстави побоюватися здійснення цієї погрози.

Погроза може бути висловлена усно, письмово, конкретними діями, по телефону, через телекомунікаційну мережу тощо, як безпосередньо потерпілому, так і шляхом доведення до потерпілого через інших осіб чи з використанням технічних засобів передавання інформації.

Погрозою застосування фізичного насильства, в тому числі і погрозою вбивством, слід вважати залякування особи застосування до неї такого насильства, в тому числі і залякування її вчинити вбивство. Погроза може полягати у висловлюваннях, жестах, демонстрації зброї або предметів, що можуть бути використані для нанесення тілесних ушкоджень, предметів, що імітують зброю, які потерпіла особа приймає за справжню зброю, чи в інших діях. Погроза застосування фізичного насильства, в тому числі погроза вбивством, повинна сприйматися потерпілою особою як реальна, тобто у неї має скластися враження, що погроза буде реалізована. Така погроза може сприйматися потерпілою особою як реальна, виходячи з часу, місця та обстановки, що склалася (п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про злочини проти статевої свободи та статевої недоторканності особи»).

Погроза вбивством може застосовуватись безпосередньо після її вираження. Або бути зверненою у майбутнє.

Злочин є закінченим в момент сприйняття потерпілим висловленої погрози позбавити його життя як реально, тобто як такої, що може бути виконана (здійснена).

Колегія суддів зазначає, що суб`єктивна сторона вказаного злочину характеризується виною у формі прямого умислу. При цьому не має значення, чи збирався винний здійснити свою погрозу в дійсності, чи ні, досить того, щоб у потерпілого були реальні підстави побоюватися такої погрози.

Так, у суді першої інстанції потерпіла ОСОБА_8 пояснила суду, що обвинувачений її чоловік, протягом останніх п`яти років між ними постійно виникають конфлікти на побутовому ґрунті з приводу різних поглядів на ведення домашнього господарства. Проживають окремо. Чоловік проживає у приміщенні літньої кухні, вона з донькою та внуком у будинку. В листопаді 2022 року у них з чоловіком виникла чергова сварка. Чоловік звинуватив її, що вона неналежно організувала похорони його брата та пригрозив, що розбереться з нею ввечері, сказав, що "сьогодні її вб`є". Вона тоді не звернула на це уваги. У вечірній час після 21:30 год. лягла спати. Під час сну відчула біль в правій частині голови, від чого прокинулася. Над нею стояв обвинувачений з молотком у руці та замахувався. Вона закрила голову руками, наступний удар прийшовся по пальцям. На крик з іншої кімнати підбігла донька, забрала у обвинуваченого молоток й вони виштовхали його у веранду, після чого донька зателефонувала сусіду ОСОБА_13 та викликала поліцію. Протягом всього часу до приїзду поліції обвинувачений погрожував їй, говорив "що все рівно вб`є". Такі погрози сприймала за реальні.

Такі показання потерпілої підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_11 про те, що обвинувачений її батько, потерпіла мама. 01 листопада 2022 року близько 23-24 год. почула крик матері. Відразу побігла до її кімнати, де побачила батька з молотком в руках, який стояв над матір`ю. В кімнаті було темно. Вона відштовхнула батька, молоток впав на підлогу. Мама була вся в крові, кров текла з голови. Вони з матір`ю виштовхали його на веранду, після цього вона подзвонила сусіду і зателефонувала на спецлінію "112". Батько був дуже агресивним, висловлював погрози вбити матері.

Також, при допиті у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_13 пояснив, що вночі приблизно на початку листопада 2022 року йому зателефонувала ОСОБА_11 , розповіла, що батько вдарив матір молотком по голові та попросила прийти, щоб його заспокоїти до приїзду поліції. Обвинувачений поводився агресивно, висловлював погрози на адресу потерпілої, говорив "що вб`є її", виривався. Він тримав його до приїзду поліції.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що потерпіла чітко вказували, що сприймала слова обвинуваченого ОСОБА_10 , як погрозу вбивства, оскільки останній наніс їй декілька ударів молотком у голову, а потім демонструючи його говорив "що все рівно вб`є", тобто потерпіла сприймала, як реальну погрозу застосування фізичного насильства, в тому числі погрозу вбивством, що становить об`єктивну сторону злочину, вчиненого обвинуваченим ОСОБА_10 . Крім того, показання потерпілого підтверджуються показаннями свідків, наявністю тілесних ушкоджень, а також знаряддям злочину.

Під час вивчення матеріалів кримінального провадження не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що потерпіла та свідки, які були допитана судом першої інстанції під присягою, з будь-яких причин обмовили чи могли обмовити обвинуваченого.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності в діях ОСОБА_10 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст.129 КК України, оскільки ним була висловлена погроза вбивством за обставин, наведених у вироку, а тому вона була реально сприйнята потерпілою, а невизнання обвинуваченим своєї провини в інкримінованому йому кримінального правопорушення є спробою обвинуваченого пом`якшити свою долю і уникнути застосування до нього покарання за вчинення злочину.

Що стосується доводів захисника про надмірну суворість призначеного покарання ОСОБА_10 , колегія суддів вважає такі доводи безпідставними з огляду на наступне.

Частина 2 ст. 50 КК України встановлює, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення і усвідомлення винною особою необхідності її понести, а з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи і попередження нових злочинів.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (постанова Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к та 07 квітня 2021 року).

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Обираючи обвинуваченому ОСОБА_10 захід примусу, суд першої інстанції, на виконання приписів зазначеної вище норми кримінального закону та положень судової практики, врахував: ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України віднесено до категорії проступків, обставини та мотиви їх вчинення, наслідки їх вчинення для потерпілої, яка є колишньою дружиною обвинуваченого, наявність пом`якшуючої та відсутність обтяжуючих покарання обставин, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується посередньо, утриманців не має, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.

Зазначені обставини, які підлягають обов`язковому врахуванню, та на підставі наведених даних суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_10 покарання за ч.2 ст. 125 КК України у виді арешту строк три місяці; за ч.1 ст. 129 КК України у виді арешту на строк п`ять місяців, та на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання ОСОБА_10 у виді п`яти місяців арешту. Висновок суду про необхідність обрання обвинуваченому покарання у виді арешту, яке полягає в триманні засудженого в умовах ізоляції, належно вмотивований. На думку апеляційного суду, даний вид та розмір покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого, які творять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Стаття 3 Конституції України проголошує, що людина, її життя та здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Кримінальні правопорушення проти найцінніших людських благ життя та здоров`я особи становлять одну із найпоширеніших та визнаються одними з найнебезпечніших груп злочинних дій, які руйнують і спотворюють найцінніші блага, а також наражають на небезпеку заподіяння їм шкоди.

У цьому контексті важливе значення має правильне застосування кримінально-правових норм, що передбачають відповідальність за вчинення кримінальних правопорушень проти життя та здоров`я особи, в інтересах стабільного надійного існування та життєдіяльності нації, збереження її фізичного і морального здоров`я.

Досліджуючи механізм конкретного кримінального правопорушення, колегією суддів було ретельно вивчено не лише особу обвинуваченого, а й особу потерпілої, оскільки переважна кількість кримінальних правопорушень проти життя та здоров`я особи відбуваються через значний внесок жертви в те, що з нею сталося, тому кримінальне правопорушення можна вважати результатом дій обох - злочинця і жертви. Апеляційний суд вважає, що, з огляду на фактичні обставини справи, які встановлені судом першої інстанції, зокрема за ч. 2 ст. 125 КК України, та учасниками судового провадження не оспорювались, потерпіла ОСОБА_8 немала до вчинення кримінальних правопорушень поведінки, яка б була максимально провокативною для обвинуваченого, яка вимагала застосування фізичного впливу на потерпілу або погроз такого впливу.

Також, колегія суддів звернула увагу на характер та ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, його підвищену суспільну небезпечність, конкретні обставини кримінального правопорушення, а саме: використання знаряддя вчинення кримінального правопорушення молоток, який був завчасно підготовлений обвинуваченим; локалізацію завданих ударів та їх кількість; вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення по відношенню до жінки та матері власної дитини.

Натомість, слід звернути увагу, що після нанесення потерпілій трьох ударів металевою ударною частиною молотка, обвинувачений не проявив правослухняної поведінки, почав висловлювати на адресу потерпілої словесну погрозу вбивством.

Аналізуючи вищенаведене свідчить про те, що обмеження порядку реалізації кримінальної відповідальності наглядовими та соціально-виховними заходами буде очевидно недостатнім для реальної корекції соціальної поведінки обвинуваченого та запобігання новим кримінальним правопорушенням.

Надаючи оцінку твердженням захисника щодо необхідності врахування такої обставині, яка пом`якшує йому покарання - щире каяття, апеляційний суд зазначає, що таке каяття має місце лише з метою уникнення реального відбуття покарання та немає ознак розкаяння у вчиненому, як таке, з огляду на наступне.

Виходячи з системного тлумачення законодавства і судової практики щире каяття характеризує ставлення особи до вчиненого кримінального правопорушення та проявляється в тому, що вона визнає свою вину, щиро жалкує про вчинене, бажає виправити ситуацію, що склалася, дає правдиві показання, негативно оцінює кримінальне правопорушення та засуджує свою поведінку. При цьому щире каяття - це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації.

Однак, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості, що свідчать про щирість каяття обвинуваченого, з огляду на наступне.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_10 пояснював суду першої інстанції, що він лише легенько вдарив лежачу у ліжку потерпілу двічі в область голови та один раз по пальцям коли вона прокинулася й почала закриватися руками, у наслідок чого він спричинив їй тілесні ушкодження, тобто останній не надає критичної оцінки своїм протиправним діям.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що щире каяття обвинуваченого, про яке зазначає захисник у поданій апеляційній скарзі, має на меті виключно намагання уникнути справедливого покарання за вчинене кримінальне правопорушення, тому не може бути визнане пом`якшуючою покарання обставиною.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що наведені судом обставини ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження і даних судового розгляду справи, та вважає, що при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчинених злочинів, дані по особу та призначив покарання, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння нових злочинів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17 09 2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16 10 2008 року).

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про необґрунтованість судового рішення в частині відшкодування моральної шкоди потерпілій, то вони, на думку суду, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

За змістом приписів ст.ст.55, 124 Конституції України права і свободи людини та громадянина захищаються судом; юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

Положеннями ч.2 ст.127 КПК України перебачено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Під час вирішення цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а також визначити порядок її відшкодування.

Ці вимоги закону під час вирішення цивільного позову судом першої інстанції дотримані у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілою ОСОБА_8 заявлено цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_10 про відшкодування 7117 грн. 85 коп. матеріальної шкоди, з яких 7340, 17 грн. на відшкодування витрат на придбання ліків, 100 000 грн. моральної шкоди., 3 000 грн. витрат на правову допомогу (т.1 а.с.41-43).

Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода може полягати як у фізичному болю та стражданнях, так і у душевних переживаннях, які фізична особа зазнала у внаслідок протиправної поведінки відносно неї.

Положеннями п.2 ч.2 ст.23 ЦК України визначено, що моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Із систематичного аналізу норм закону випливає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, у порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Усталеною судовою практикою визначено, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у його життєвих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану тощо. При цьому слід виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховано, що гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.

Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, завданої потерпілій, судом враховано обставини вчиненого кримінального правопорушення, глибини переживань потерпілої, пережитий біль, тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках, а також вимог розумності та справедливості, та ставлення винної особи до вчиненого.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_10 на користь потерпілої 30 000 (тридцять тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди.

Істотних порушень вимог КПК України, які б слугували підставами для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на наведене, враховуючи положення ч. 1 ст. 404 КПК України, оскільки апеляційна скарга не містять у собі доказів щодо скасування або зміни вироку, у апеляційного суду, з урахуванням положень ст.ст. 409, 412 КПК, відсутні підстави для скасування вироку, а тому апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , залишити без задоволення.

Вирок Татарбунарського районного суду Одеської області від 08 лютого 2023 року у кримінальному провадженні №0000073, внесеного до ЄРДР 02 листопада 2022, за обвинуваченням ОСОБА_10 , у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч.2 ст.125, ч. 1 ст. 129 КК України, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4