Справа № 742/2589/22 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/415/23
Категорія - ч.2 ст.121 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 травня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5

з участю: прокурора - ОСОБА_6

захисника - ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

особи, щодо якої застосовані примусові заходи

медичного характеру - ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у закритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000615 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 15 березня 2023 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою щодо:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Маціївка, Прилуцького району, Чернігівської області, мешканця АДРЕСА_1 , не одруженого, освіта середня, не працюючого, раніше не судимого,

застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації його до психіатричного закладу із суворим наглядом.

Запобіжний захід ОСОБА_8 , до набрання ухвалою законної сили, залишено попередній - у вигляді поміщення його до закладу з наданням психіатричної допомоги в умовах, що виключають його небезпечну поведінку.

Долю речових доказів вирішено у порядку ст.100 КПК України.

Ухвалою місцевого суду встановлено, що 19 липня 2022 року в післяобідню пору (точного часу встановити не вдалося), в будинку АДРЕСА_1 , між жителями цього будинку ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стався конфлікт. В ході конфлікту ОСОБА_8 , не усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і не передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, пов`язаних із заподіянням тяжкої шкоди здоров`ю потерпілої внаслідок тяжкого психічного розладу у формі параноїчної шизофренії (відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України» Чернігівська філія СМЕ №241 від 09.08.2022 року), з метою спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , наніс останній численні удари руками в область грудей та тулубу потерпілої, чим відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 189 від 25.07.2022, спричинив останній тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми грудної клітки у формі чисельних переломів правих та лівих ребер з пошкодженням плеври, перелому грудини, масивного синця на правій частині тулубу; які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень та знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті ОСОБА_10 ; а також у вигляді чисельних синців на обличчі та на обох верхніх кінцівках, синця на правій гомілці, які мають ознаки легких тілесних ушкоджень. В результаті отриманих тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_10 померла на місці події в період з 20.07.2022 по 21.07.2022.

Не погоджуючись із рішенням суду, захисник ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу місцевого суду та закрити кримінальне провадження. В обґрунтування скарги зазначив, що суд першої інстанції безпідставно встановив винність та мету дій ОСОБА_8 , який є неосудною особою, і не може бути суб`єктом злочину. Послався на безпідставне застосування до ОСОБА_8 заходів медичного характеру, оскільки у ході судового розгляду прокурором не було доведено, що саме він вчинив суспільно-небезпечне діяння, передбачене ч.2 ст.121 КК України. Також вказав на недопустимість як доказу - протоколів огляду місця події від 24 та 26 липня 2022 року, оскільки дані огляди були проведені не на підставі ухвали слідчого судді.

Заслухавши доповідь судді; ОСОБА_8 та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, котрий просив змінити ухвалу місцевого суду; дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Порядок здійснення кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру регламентований главою 39 КПК України.

При цьому, положення п.п.1, 2, 3 ч.1 ст.505 КПК України передбачають, що під час досудового розслідування у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру встановлюються: час, місце, спосіб та інші обставини вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення; вчинення цього суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення цієї особою; наявність у цієї особи розладу психічної діяльності в минулому, ступінь і характер розладу психічної діяльності чи психічної хвороби на час вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення чи на час досудового розслідування.

За приписами п.п.1, 2, 3, 5 ч.1 ст.513 КПК України, під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання: чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; чи слід застосувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

Згідно з ч.2 ст.513 КПК України, визнавши доведеним, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

Висновок суду про вчинення ОСОБА_8 суспільно-небезпечного діяння, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, а саме за обставин, викладених в ухвалі суду, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та є обґрунтованим.

Так, причетність ОСОБА_8 до вчинення суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, підтверджено показаннями законного представника ОСОБА_11 , яка пояснила, що її брат ОСОБА_8 має психічні розлади, які включають часті напади, і він неодноразово бив її та бабусю, виганяв з будинку на вулицю.

Допитана у судовому засіданні місцевого суду свідок ОСОБА_12 показала, що ОСОБА_10 це бабуся ОСОБА_8 , яка проживала разом з ним. Між ними часто виникали конфлікти, ОСОБА_8 неодноразово її бив. Через наявне психічне захворювання він міг бігати та кричати без причини.

Свідок ОСОБА_13 у суді першої інстанції показала, що вона працювала листоношою у с. Валки, Прилуцького району та приносила пенсію ОСОБА_10 , яка проживала разом зі своїм онуком - ОСОБА_8 . Під час видачі пенсії ОСОБА_14 не впускав листоношу до будинку та не випускав бабусю. ОСОБА_15 особисто чула від нього погрози про вбивство у бік загиблої.

У судовому засіданні місцевого суду свідок ОСОБА_16 показав, що покійна проживала зі своїм онуком ОСОБА_8 , які часто сварилися між собою. ОСОБА_16 раніше працював у психіатричній лікарні та йому відомо, що ОСОБА_8 двічі на рік звертався до них за медичною допомогою та перебував на обліку в лікарні.

Окрім показань законного представника ОСОБА_11 та свідків, причетність ОСОБА_8 до вчинення суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, підтверджена наступними доказами, а саме:

- протоколом огляду місця події від 24.07.2022, згідно з яким в житловому будинку АДРЕСА_1 , виявлено тіло ОСОБА_10 (а.к.п.67-72);

- протоколом огляду місця події від 26.07.2022, згідно з яким в житловому будинку, розташованому в АДРЕСА_1 , біля груби виявлено обгорілі рештки одягу та грошових купюр номіналом 200 грн. (а.к.п.74-78);

- протоколом огляду трупа від 25.07.2022, згідно з яким у ході огляду на тілі ОСОБА_10 виявлені множинні переломи ребер, виконано зрізи нігтів з рук та поміщено до пакету (а.к.п.85-89);

- висновком експерта №189 від 25.07.2022, відповідно до якого на тілі ОСОБА_10 виявлені тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми грудної клітки у формі чисельних переломів правих та лівих ребер з пошкодженням плеври, перелому грудини, масивного синця на правій частині тулубу; які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень та знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті ОСОБА_10 , а також у вигляді чисельних синців на обличчі та на обох верхніх кінцівках, синця на правій гомілці, які мають ознаки легких тілесних ушкоджень (а.к.п.91-98);

- висновком експерта №138 від 26.07.2022, відповідно до якого у ОСОБА_8 на фалангах пальців рук виявлені садна, а також термічні опіки передпліччя, тілесні ушкодження у вигляді саден могли утворитися як від дії тупого предметі у дану ділянку так і від удару кулаком кисті об тупий предмет (а.к.п.112-114).

Вищенаведені докази у своїй сукупності повністю узгоджуються між собою і доводять причетність ОСОБА_8 до скоєння інкримінованого йому суспільно-небезпечного діяння, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

А тому твердження апелянта, що у ході судового розгляду прокурором не було доведено, що саме ОСОБА_8 вчинив суспільно-небезпечне діяння, передбачене ч.2 ст.121 КК України, є непереконливими.

Посилання захисника на недопустимість як доказу - протоколів огляду місця події від 24 та 26 липня 2022 року, так як вказані огляди були проведені не на підставі ухвали слідчого судді, не заслуговує на увагу, з наступних міркувань.

За статтями 86, 87 КПК України доказ визнається допустимим, якщо його отримано у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використано при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні судового рішення. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та іншими законами України, в тому числі внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування

чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК України, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

Для встановлення того, чи був протокол огляду місця події допустимим як доказ у кримінальному провадженні, необхідно визначити законодавчо встановлені підстави, порядок та умови, необхідні для його збирання, саме на той час, коли він був зафіксований і одержаний. Якщо слідчим був порушений порядок його збирання, такий доказ не може вважатись допустимим і бути підставою для прийняття процесуальних рішень.

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 223 КПК України слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. Підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КПК України ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ним володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених ч. 3 цієї статті.

За статтею 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.

При цьому огляд місця події слід відрізняти від такої слідчої дії, як обшук.

Обшук - це слідча дія, що полягає в примусовому обстеженні приміщень, споруд, ділянок місцевості та інших об`єктів, які перебувають у віданні певних осіб з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб. Обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді місцевого загального суду за наявності ймовірних даних про те, що розшукуване приховане в певному місці чи в певної особи.

У той же час огляд місця події - це слідча дія, яка має на меті безпосереднє сприйняття, дослідження обстановки на місці події, виявлення, фіксацію та вилучення різних речових доказів, з`ясування характеру події, що відбулася, встановлення особи злочинця та мотивів скоєння злочину. Огляд місця події є однією з перших та невідкладних слідчо-оперативних дій, а також джерелом отримання доказів. За змістом статей 214, 223, 237 КПК України огляд є слідчою дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, яка проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження. У невідкладних випадках огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після огляду. Підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі.

За матеріалами кримінального провадження щодо ОСОБА_8 , місцем вчинення суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, є житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Як слідує із заяви (а.к.п.66), ОСОБА_17 добровільно надала дозвіл на проведення огляду у цьому будинку, будучи при цьому його законним користувачем, оскільки будинок належав її матері ОСОБА_10 , яку знайшли померлою у вказаному будинку, про що свідчать матеріали кримінального провадження.

Також згідно з наявною у матеріалах справи заявою (а.к.п.73) огляд господарства за адресою: АДРЕСА_1 , з усіма надвірними будівлями здійснювався на підставі письмового дозволу ОСОБА_12 , яка була цивільною дружиною померлого сина ОСОБА_10 .

Враховуючи наведене, огляди місця події 24 та 26 липня 2022 року були проведені відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

Будь-яких інших аргументованих підстав, які б ставили під сумнів правильність висновків суду про те, що ОСОБА_8 вчинив суспільно-небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, захисником в апеляційній скарзі не наведено. Не встановлено таких і колегією суддів під час апеляційного розгляду.

Отже, всі обставини, на які посилається захисник, судом першої інстанції враховані, а тому його доводи не заслуговують на увагу і спростовуються вищенаведеним, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги сторони захисту у цій частині.

Разом з тим, доводи апелянта щодо безпідставного встановлення місцевим судом мети дій ОСОБА_8 , який є неосудною особою, і не може бути суб`єктом злочину, заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Осудність є однією з загальних ознак суб`єкта злочину, юридичною підставою вини та кримінальної відповідальності. Виходячи з передбачених ст.19 КК України критеріїв, відповідний стан особи характеризується здатністю усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.

Неосудна особа позбавлена такої здатності унаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. Особа, що вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, не підлягає кримінальній відповідальності, а може бути піддана за рішенням суду примусовим заходам медичного характеру.

Виходячи з положень ст.23, 24 КК України, умисел є однією з форм вини, яка включає в себе інтелектуальну та вольову ознаки: усвідомлення характеру свого діяння, передбачення його наслідків та бажання чи свідоме допускання їх настання.

Усвідомлення означає розуміння не лише фактичних обставин вчиненого діяння, які стосуються об`єкта, предмета, об`єктивної сторони складу конкретного злочину, а і його негативного соціального значення у виді суспільної небезпеки. Зокрема, при вчиненні крадіжки винний усвідомлює, що він порушує право власності, таємно викрадає чуже майно і тим самим завдає потерпілому майнової шкоди.

Передбачення є адекватним розумовим уявленням особи про неминучість чи можливість конкретних результатів своєї дії (бездіяльності). Бажання полягає у прагненні досягти чітко визначеної мети і спрямованості волі на її досягнення.

За таких підстав, умисна форма вини передбачає правильне відображення у свідомості суб`єкта як фактичних, так і юридичних ознак злочину, обов`язковою передумовою чого є осудність.

Мотив злочину - це усвідомлене особою внутрішнє спонукання, яке викликає намір діяти певним чином. Мету становить конкретно сформульоване уявлення про бажаний наслідок свого діяння та спрямованість на його досягнення в обраний спосіб.

Мотивованість та цілеспрямованість є ознаками усвідомленої вольової діяльності людини. Прояв таких ознак є неможливим у разі порушень психічних функцій, за яких особа нездатна усвідомлювати характер і значення своїх діянь та керувати ними.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №241 від 09.08.2022, на період правопорушення ОСОБА_8 страждав на тяжкий психічний розлад у формі параноїчної шизофренії (F20.0 за Міжнародною Класифікацією Хвороб 10 перегляду); за своїм психічним станом у зазначений період часу був позбавлений здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними; на теперішній час страждає на важкий психічний розлад у формі параноїчної шизофренії (F20.0 за Міжнародною Класифікацією Хвороб 10 перегляду). За своїм психічним станом ОСОБА_8 потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру з госпіталізацією до психіатричного закладу із суворим наглядом.

Із зазначеним станом, що є юридичним критерієм неосудності, несумісні наявність у свідомості чітко сформованого умислу у розумінні ст.24 КК України, а також мети і мотиву як ознак суб`єктивної сторони злочину.

Тому, висновки суду про таке психічне ставлення неосудної особи до вчиненого суспільно небезпечного діяння не ґрунтуються на правильному тлумаченні закону про кримінальну відповідальність, яке б відповідало його точному змісту, що беззаперечно є свідченням неправильного застосування такого закону.

А відтак, апеляційна скарга захисника у цій частині підлягає задоволенню, а ухвала місцевого суду - зміні.

Крім того, виходячи із комплексного аналізу норм законодавства України і положень міжнародно-правових актів, примусовому лікуванню на підставі ст.96 КК України підлягають незалежно від виду призначеного покарання лише особи, які вчинили злочини та страждають на хвороби, що становлять небезпеку для здоров`я інших осіб.

Підставою для застосування примусового лікування, передбаченого ст.96 КК України є сукупність юридичного і медичного критеріїв-встановлення у діянні винного складу злочину та наявність у нього хвороби, що становить небезпеку для здоров`я інших осіб, а умовами застосування такого лікування є висновок судово-медичної експертизи про наявність у суб`єкта злочину такої хвороби, його потреб у лікуванні та засудження такої особи до покарання будь-якого виду.

Як вже було зазначено вище, висновком судово-психіатричного експерта №241 від 09.08.2022 встановлено, що на період правопорушення ОСОБА_8 страждав на тяжкий психічний розлад у формі параноїчної шизофренії (F20.0 за Міжнародною Класифікацією Хвороб 10 перегляду); за своїм психічним станом у зазначений період часу був позбавлений здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними; на теперішній час страждає на важкий психічний розлад у формі параноїчної шизофренії (F20.0 за Міжнародною Класифікацією Хвороб 10 перегляду). За своїм психічним станом ОСОБА_8 потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру з госпіталізацією до психіатричного закладу із суворим наглядом.

Види примусових заходів медичного характеру, відповідно до ст.94 КК України, застосовуються залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеню небезпечності хворого для себе та інших осіб.

Частина 5 зазначеної норми Закону передбачає, що госпіталізація до психіатричного закладу із суворим наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який вчинив суспільно небезпечне діяння, пов`язане з посяганням на життя інших осіб, а також щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить особливу небезпеку для суспільства і потребує тримання у психіатричному закладі та лікування в умовах суворого нагляду.

Згідно з положеннями ст.ст.3, 28 Конституції України людина, її життя та здоров`я, честь і гідність, недоторканність та безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю і кожен має право на повагу до його гідності.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справах "G. v. France" (п.39), "Halilovic v. Bosnia and Herzegovina" (п.18) почуття неповноцінності й безсилля, яке є типовим для особи, що страждає на психічні розлади, вимагає підвищеної уваги в контексті питання щодо дотримання вимог Конвенції.

Виходячи з роз`яснень п.3 постанови Пленуму ВСУ від 03.06.2005 №7 "Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування", примусові заходи медичного характеру мають застосовуватися лише за наявності у справі обґрунтованого висновку експертів-психіатрів про те, що особа страждає на психічну хворобу чи має іншій психічний розлад, які зумовлюють її неосудність або обмежену осудність і викликають потребу в застосуванні щодо неї таких заходів.

Разом з тим, зазначений вище висновок судово-психіатричного експерта №241 від 09.08.2022 року щодо психічного стану ОСОБА_8 ніким із сторін кримінального провадження не оскаржувався.

Відтак, місцевий суд прийняв обґрунтоване рішення щодо застосування до ОСОБА_8 примусових заходів медичного характеру, визначивши належний вид нагляду психіатричного закладу.

Керуючись ст.ст.404, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 15 березня 2023 року про застосування до ОСОБА_8 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом - змінити.

Виключити з мотивувальної частини ухвали Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 15.03.2023 року посилання на мету ОСОБА_8 при вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

В решті цю ж ухвалу суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4