"08" травня 2023 р. Справа № 363/4638/22
УХВАЛА

08 травня 2023 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ;

при секретарі ОСОБА_2 ;

за участю прокурора ОСОБА_3 ;

обвинуваченого ОСОБА_4 ;

захисника ОСОБА_5 ;

розглянувши у підготовчому судового засіданні у залі суду в м. Вишгород обвинувальний акт у кримінальному провадженні за № 0001152, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.10.2022 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Вишгородського районного суду Київської перебуває обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 0001152 від 18.10.2022 року відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.12.2022 року головуючим суддею по справі було визначено суддю ОСОБА_1 .

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 29 грудня 2022 року було призначено підготовче судове засідання у кримінальному провадженні.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 10 березня 2023 року було продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 до 10 травня 2023 року.

Прокурор в підготовчому судовому засіданні заявив клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 . Правовою підставою відповідного клопотання було наявність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні обвинуваченим ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, а також продовженням існування ризиків того, що обвинувачений ОСОБА_4 може вчинити дії, які передбачені п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, тобто буде переховуватися від суду, а також вчинить нове кримінальне правопорушення.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_5 висловили заперечення проти задоволення клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою. Заперечення були мотивовані тим, що ризики того, що обвинувачений ОСОБА_4 буде ухилятися від суду та може вчинити нове кримінальне правопорушення мають абстрактний та надуманий характер, а у матеріалах справи та у клопотанні прокурора відсутні будь-які відомості, які б вказували на реальний характер відповідних ризиків, а відповідно і наявність достатніх та розумних підстав вважати, що обвинувачений може допускати негативну процесуальну поведінку. Крім того, захисник ОСОБА_5 пояснив, що обвинувачений ОСОБА_4 жодного разу не намагався ухилятися від досудового розслідування та не має намірів ухилятися від суду. Захисник ОСОБА_5 зазначив, що обвинувачений ОСОБА_4 має достатні соціальні зв`язки, що дисциплінують його поведінку та утримують від процесуальної поведінки, що може зашкодити виконанню завдань кримінального провадження, а також перебігу судового провадження. Захисник ОСОБА_5 також зазначив, що у випадку застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, обвинувачений ОСОБА_4 буде належно та беззастережно виконувати свої процесуальні обов`язки, а сам захисник ОСОБА_5 буде йому у цьому сприяти, зокрема, шляхом забезпечення його прибуття у кожне судове засідання.

На додаток до цього, захисник ОСОБА_5 у підготовчому судовому засіданні зазначив, що продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 є неможливим з огляду на стан здоров`я обвинуваченого, а саме - підвищений тиск, наявність якого зумовлено хронічною хворобою, що унеможливлює тримання обвинуваченого ОСОБА_4 в умовах слідчого ізолятора, здійснення його транспортування конвоєм у судове засідання. У зв`язку з цим перед судовим засіданням та на минулих судових засіданнях обвинуваченому ОСОБА_4 неодноразово викликалася бригада швидкої медичної допомоги.

Зважаючи на викладене, сторона захисту зазначила, що продовження строку тримання під вартою є надмірним та непропорційним втручанням в право обвинуваченого на свободу та особисту недоторканість, а тому у клопотанні прокурора необхідно відмовити та обмежитися застосуванням більш м`якого запобіжного заходу, зокрема, нічного домашнього арешту.

На додаток до цього сторона захисту зазначила, що розмір застави як альтернативного запобіжного заходу до тримання під вартою, що визначений у клопотанні прокурора, є непомірно великим та несправедливим для обвинуваченого ОСОБА_4 , внаслідок чого останній позбавляється будь-якої можливості скористатися цим запобіжним заходом. Тому прохав зменшити розмір застави, визначивши у розмірі, що буде відповідати фінансовим можливостями обвинуваченого, не буде створювати для нього надмірного тягаря, а також відповідати вимогам пропорційності та справедливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Отже, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право продовжити строк запобіжного заходу, що був обраний обвинуваченому. Розгляд зазначеного клопотання здійснюється з урахуванням загальних положень щодо розгляду та вирішення питання про обрання та продовження запобіжного заходу.

Ознайомившись з відповідним клопотанням прокурора, заслухавши учасників судового провадження, суд доходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 176 КПК України запобіжні заходи є одним з різновидів заходів забезпечення кримінального провадження, що мають особливий порядок застосування в силу своїх негативних наслідків щодо сфери особистих прав та свобод підозрюваного чи обвинуваченого, яких вони можуть зазнати у разі застосування до них запобіжного заходу.

Порядок застосування запобіжних заходів визначається у ст. 194 КПК України, у ч. 1 якої зазначається, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Отже, ухвалення судом рішення про застосування запобіжного заходу щодо підозрюваного чи обвинуваченого є належним правовим результатом розгляду та вирішення відповідного клопотання тоді і лише тоді, коли судом на основі наданих доказів буде встановлено відповідну сукупність умов, а саме - існування обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один ризик, що передбачений у ст. 177 КПК України, а також неможливість або недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Не виконання хоча б однієї з вищезазначених умов призводить до іншого правового результату, ніж застосування запобіжного заходу у відповідності до заявленого клопотання.

На додаток до цього чинне кримінальне процесуальне законодавство визначає можливість та процедуру продовження строку обраного запобіжного заходу, у тому числі під час підготовчого судового засідання.

Так, відповідно до положень ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку запобіжного заходу має відповідати загальним вимогам, встановленим у ст. 184 КПК України щодо клопотання про обрання запобіжного заходу. Разом з тим з метою унеможливлення непропорційного втручання у право обвинуваченого на свободу та особисту недоторканість клопотання про продовження строку запобіжного заходу, у тому числі тримання під вартою, має також містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Відповідно до ч. 5 ст. 199 КПК України слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Отже, для задоволення клопотання про продовження строку запобіжного заходу, у тому числі тримання під вартою, суду необхідно встановити не тільки стандарту сукупність умов, наявність якої є необхідною для обрання запобіжного заходу, але і встановити той факт, що ризики, які стали причиною для застосування запобіжного заходу, продовжують існувати або з`явилися нові ризики, передбачені у ст. 177 КПК України.

Судом встановлено, що Ухвалою слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 20 жовтня 2022 року до обвинуваченого ОСОБА_4 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів. У подальшому Ухвалою слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 13.12.2022 року строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 було продовжено до 19 січня 2023 року. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 17.01.2023 року строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 було продовжено до 18 березня 2023 року. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 10.03.2023 року строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 було продовжено до 10.05.2023 року. Отже, строк тримання під вартою закінчується 10 травня 2023 року. У зв`язку з цим та, зважаючи на наявність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, продовження існування визначених ризиків, враховуючи, що судове провадження по справі досі триває і обвинувачення особи не вирішено по суті, прокурор просив продовжити строк тримання під вартою.

Враховуючи вищевикладене, суд звертає увагу, що задоволення клопотання про продовження строку тримання під вартою може мати місце лише у випадку, якщо судом буде встановлено обґрунтоване обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, продовження існування хоча б одного з ризиків, визначених у ст. 177 КПК України чи поява нових ризиків, неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Щодо наявності обґрунтованості обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Суд звертає увагу, що під час судового провадження судом вже було викладено висновки щодо обґрунтованості обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України. Відповідні висновки були зроблені, зокрема, в ухвалі Вишгородського районного суду Київської області від 17 січня 2023 року та від 10.03.2023 року, якими також вирішувалося питання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 . У зазначених ухвалах були зроблені висновки, що ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

Постановлення вищезазначених ухвал від 17.01.2023 року та від 10.03.2023 року мало місце під час підготовчого судового засідання в межах кримінального провадження. На момент розгляду даного клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою кримінальне провадження досі перебуває на стадії судового провадження, а саме на етапі підготовчого судового засідання.

Аналіз положень ст. 314, 315 КПК України дає можливість зробити висновок, що підготовче судове засідання, як окремий етап судового провадження, має організаційно-технічний характер, оскільки на ньому судом разом з іншими учасниками кримінального провадження вирішується питання можливості призначення обвинувального акту до судового розгляду, крім окремих випадків, передбачених законодавством (затвердження угоди про визнання винуватості тощо). В усіх інших випадках конкретна оцінка обставин та фактів вчиненого кримінального правопорушення шляхом оцінки відповідних доказів, а відповідно і надання судом конкретних висновків щодо висунутого особі обвинувачення є прерогативою судового розгляду, під час якого суд наділений повноваженнями не тільки досліджувати докази, але і зануритися у суть обвинувачення безпосередньо.

З огляду на характер та призначення підготовчого судового засідання, на якому створюються умови щодо безперешкодного та ефективного судового розгляду обвинувального акту по суті, на етапі підготовчого судового засідання судом не досліджуються обставини та факти вчиненого кримінального правопорушення, не досліджуються доводи та аргументи щодо суті обвинувачення, не вивчаються докази по справі та не вчиняються будь-які інші дії, що прямо чи опосередковано пов`язані зі змістом та сутністю обвинувачення, а відповідно під час підготовчого судового засідання відсутні будь-які правові та фактичні підстави щодо зміни висновків стосовно обґрунтованості обвинувачення.

При цьому суд звертає увагу на ті обставини, що підготовче судове засідання неодноразово відкладалося та переносилося, оголошувалась перерва, зокрема через необхідність вирішення організаційно-технічних питань, розгляду клопотань тощо, у зв`язку з чим відсутні будь-які нові обставини та факти, які давали б суду розумні підстави переглянути свої висновки щодо обґрунтованості обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення або констатувати факт відсутності обґрунтованого обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_5 заперечив щодо наявності обґрунтованості обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України. Однак на підтвердження своїх доводів та аргументів не надав жодних доказів, які б вказували на наявність обставин та фактів, що у своїй сукупності давали б можливість зробити висновок про необґрунтованість обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.

На додаток до цього суд звертає увагу, що процесуальне законодавство не містить чітких критеріїв визначення ступеня обґрунтованості обвинувачення, його обсягу та змісту, але відповідно до усталеної практики ЄСПЛ під обґрунтованим обвинуваченням, не вдаючись до сутності та змісту самого обвинувачення, слід розуміти таке обвинувачення, що підкріплюється сукупністю певних відомостей, доказів, обставин та фактів, що дають можливість переконати об`єктивного спостерігача в причетності особи до вчинення кримінального правопорушення. Тобто, встановлення обґрунтованості обвинувачення особи у вчиненні кримінального правопорушення не вимагає встановлення у її діях ознак кримінального правопорушення, доведення їх відповідними доказами та не вимагає констатації того факту, що саме ця особа вчинила відповідне кримінальне правопорушення, а лише вимагає визначення того, що особа може бути причетна до вчинення відповідного кримінального правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що суду не було надано жодних додаткових відомостей, обставин, фактів та доказів, які б свідчили про необґрунтованість обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, то суд не вбачає наявності підстав для відступу від своїх висновків щодо того, що ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України. Отже, зважаючи на наявні відомості, обставини та факти, а також матеріали справи, враховуючи, що не було встановлено додаткових нових обставин, що мали б істотний вплив в межах даного кримінального провадження суд вважає встановленою правову підставу для продовження строку тримання під вартою - обґрунтованого обвинувачення.

Щодо продовження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, то суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Прокурор у клопотанні зазначив, що ризики, передбачені п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України та були підставою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не змінилися та продовжують існувати в такому ж самому обсязі.

Отже, підставою для продовження строку тримання під вартою у даному випадку у відповідності до клопотання прокурора є наявність достатніх підстав вважати, що обвинувачений ОСОБА_4 : 1) буде переховуватися від суду; 2) вчинить нове кримінальне правопорушення.

Захисник ОСОБА_5 у судовому засіданні заявив, що відсутні підстави для продовження строку тримання під вартою, оскільки ризики, зазначені прокурором, мають абстрактний, неконкретний та недоведений характер. На додаток до цього захисник ОСОБА_5 пояснив, що відповідні ризики є лише міркуваннями прокурора, оскільки обвинувачений ОСОБА_4 не ухилявся від органу досудового розслідування та не планує ухилятися від суду, а також вчиняти нові кримінальні правопорушення.

Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, що відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років. На додаток до цього судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 офіційно не працевлаштований, а також офіційно зареєстрований та фактично постійно проживає на території іншої територіальної громади, тобто обвинувачений не має стійких та стримуючих зв`язків соціального та іншого характеру, що могли б дисциплінувати, виправляти та стримувати його поведінку та самого обвинуваченого на території Вишгородського району Київської області. Особисте зобов`язання захисника ОСОБА_5 доставляти обвинуваченого ОСОБА_4 на кожне судове засідання у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу не відповідає вимогам процесуального законодавства та, на переконання суду з огляду на тяжкість вчиненого правопорушення, міру та виду можливої відповідальності, існування інших кримінальних проваджень відносно обвинуваченого, не забезпечить того стримуючого та дисциплінуючого характеру, що можливо зробити шляхом застосування запобіжного заходу.

Крім того, суд враховує ті обставини, що обвинувачений ОСОБА_4 , побачивши службовий автомобіль працівників поліції після вчинення кримінального правопорушення, з метою уникнення можливості бути викритим у своїй злочинній діяльності, здійснив різкий розворот та розпочав рух у зворотному напрямку, тим самим викликав у працівників поліції підозру, після чого на їх вимоги обвинувачений не зупинявся та продовжував переховуватись на транспортному засобі, який є джерелом підвищеної небезпеки, та міг завдати істотної шкоди третім особам.

Вищевказані обставини щодо намагання обвинуваченого ОСОБА_4 втекти від працівників поліції не спростовувалися та не заперечувалася стороною захисту.

Зазначені обставини на думку суду свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_4 , усвідомлюючи реальність та невідворотність притягнення його до кримінальної відповідальності, не зважаючи на небезпеку для інших членів суспільства, нехтуючи правилами співжиття, порушуючи громадський порядок та спокій інших людей, може вчиняти дії різного та небезпечного характеру, що спрямовані на уникнення обвинуваченого від притягнення до відповідальності.

Отже, суд, враховуючи відсутність будь-яких нових відомостей та обставин, що істотно впливають на вирішення питання про продовження строку тримання під вартою, зважаючи, що судове провадження перебуває лише на етапі підготовчого провадження та не є завершеним, встановив, що існує ризик (адекватна, реальна та обґрунтована ймовірність), що обвинувачений ОСОБА_4 , перебуваючи поза місцем попереднього ув`язнення, буде допускати негативну процесуальну поведінку, що полягає в ухиленні від суду з метою уникнення притягнення до кримінальної відповідальності.

Внаслідок цього суд вважає доведеним продовження існування ризику, що передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Щодо продовження існування ризику того, що обвинувачений ОСОБА_4 може вчинити нове кримінальне правопорушення, то суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 неодноразово був засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 289 КК України. Зокрема, обвинувачений ОСОБА_4 02.06.2009 року був засуджений Святошинським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 289 ККУ України до 7 років 6 місяців позбавлення волі; 09.11.2018 року був засуджений Києво-Святошинським районним судом Київської області за ч. 2 ст. 289 ККУ України до 5 років позбавлення волі. Крім того, судом було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 вчинив нове кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 289 КК України, у період застосування до нього запобіжного заходу у вигляді застави в межах кримінального провадження за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 289 КК України.

На додаток до цього суд враховує ті обставини, що обвинувачений ОСОБА_4 офіційно ніде не працевлаштований, не має легального та стабільного джерела доходу.

У сукупності зазначені обставини свідчать про схильність обвинуваченого ОСОБА_4 до антисоціальної та небезпечної поведінки у вигляді вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного з незаконним заволодінням чужим майном та оберненням його на свою користь з метою подальшого особистого збагачення за рахунок чужого майна. При цьому зважаючи на наявність декількох судимостей за вчинення кримінальних правопорушень, суд доходить до висновку, що державно-владний примус у вигляді притягнення до відповідальності не забезпечує належного стримуючого, виховного та стимулюючого характеру для обвинуваченого ОСОБА_4 , що позбавляє можливості говорити про інтеграцію обвинуваченого у суспільство, корегування його поведінки на основі принципів та правил дружнього співжиття у соціумі, а відповідно і позбавляє можливості говорити про зниження ступеня суспільної небезпечності самого обвинуваченого.

Враховуючи, що вищезазначені встановлені обставини не були спростовані, а також враховуючи, що судом не було встановлено будь-яких інших нових обставин, які істотно впливали б на висновки щодо можливості обвинуваченого вчинити нові кримінальні правопорушення, зважаючи на те, що судове провадження у справі не завершено та перебуває лише на етапі підготовчого судового засідання, то суд вважає доведеним продовження існування ризику, що передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Щодо неможливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, то суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Вирішуючи питання про справедливість та пропорційність виду запобіжного заходу, суд враховує положення ч. 3 ст. 176 КПК України, відповідно до якого тримання під вартою є найтяжчим видом запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України - тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України - запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, за яке відповідно до санкції передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.

Отже, судом встановлено наявність виключної правової підстави для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а відповідно і можливість продовження строку тримання під вартою за умови доведеності факту неможливості застосування більш м?якого запобіжного заходу, зокрема, домашнього арешту.

Вирішуючи питання про можливість застосування більш м?якого запобіжного заходу, суд враховує конкретні обставини злочину, його суспільну небезпечність та характер вчиненого злочину, за яким обвинувачується ОСОБА_4 та який спрямований проти чужої власності та на порушення безпеки у суспільних відносинах, пов`язаних з використанням транспортних засобів, які є джерелами підвищеної небезпеки для суспільства. Крім того, суд враховує ті обставини, що відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан та запроваджено заходи правового режиму воєнного стану, тобто обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення у період дії воєнного стану, що істотно підвищує ступінь та характер суспільної небезпеки його діяння. На це, зокрема, вказує те, що законодавцем вчинення певних кримінальних правопорушень у період дії воєнного стану було виведено як ознаку особливо кваліфікуючого складу кримінального правопорушення.

При цьому суд враховує спосіб вчинення злочину та поведінку обвинуваченого під час вчинення кримінального правопорушення, який, керуючи джерелом підвищеної небезпеки, ставлячи під ризик життя та здоров`я інших людей, громадський порядок та спокій, намагався втекти від працівників поліції на викраденому транспортному засобу та не реагував на їх законні вимоги. Крім того, обвинувачений з метою полегшення вчинення кримінального правопорушення використовує найбільш несприятливий для населення України час, надзвичайну обстановку, тяжкі обставини та умови, в яких опинилася Україна, для реалізації своєї протиправної мети та незаконних цілей.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 КПК України застосування нічного домашнього арешту, про необхідність застосування якого зазначала сторона захисту, полягає у забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло у відповідний період доби. Внаслідок введення на всій території України воєнного стану у зв`язку зі збройною агресією російської федерації у відповідності до положень Постанови КМУ «Питання запровадження та здійснення деяких заходів правового режиму воєнного стану» від 08.07.2020 року № 573 на території майже всіх областей, зокрема Київської області, військовим командуванням було встановлено режим комендантської години, що полягає у загальній забороні перебування на вулиці у певний період доби чи часу. Наразі комендантська година на території Київської області стосується нічної доби, що забороняє всім особам, крім чітко передбачених законодавством винятків, перебувати на вулиці у вказаний період доби.

Враховуючи вищевикладене, на переконання суду застосування нічного домашнього арешту не буде сприяти досягненню завдань запобіжного заходу як такого, внаслідок дії фактично аналогічної заборони залишати місце проживання у нічний період доби, що встановлена поточним законодавством, а відповідно застосування такого запобіжного заходу не забезпечить запобігання тим процесуальним ризикам, які були описані судом вище. Отже, стороною захисту не доведено, а судом не встановлено можливості застосування запобіжного заходу у вигляді нічного домашнього арешту.

Щодо неможливості продовження строку тримання під вартою у зв`язку з поганим самопочуттям обвинуваченого ОСОБА_4 , то з цього приводу суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Суд звертає увагу, що питання стану здоров`я обвинуваченого ОСОБА_4 було предметом судового дослідження та викладено в Ухвалі Вишгородського районного суду Київської області від 10.03.2023 року, якою також вирішувалася можливість продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_4 з огляду на надану стороною захисту довідку Київської міської медичної частини від 23.02.2023 року № 272 КММЧ/КИ-23, яка видана ОСОБА_4 , в якій зазначається, що ОСОБА_4 перебуває на обліку в Київській міській медичній частині з діагнозом: гіпертонічна хвороба ІІ ст., кризовий перебіг, ризик 3 (високий). Ішемічна хвороба серця: дифузний кардіосклероз. СН 0. Стан здоров`я на даний час відповідає перебігу наявного хронічного захворювання. Є потреба постійного прийому гіпотензивних препаратів.

У вищезазначеній ухвалі було зроблено висновок, що медична документація не може характеризуватися як належний доказ, якщо відповідні медичні відомості, тим більше без їх тлумачення та розшифрування в юридичному аспекті, не мають жодного відношення та зв`язку з обставинами та фактами, що є предметом розгляду в межах кримінального провадження. Внаслідок цього наявність хронічної хвороби в обвинуваченого, який тримається під вартою, не є безумовною підставою, що визначає неможливість застосування такого запобіжного заходу, якщо тільки характер хвороби, спосіб та умови її лікування не зумовлюють ситуацію, коли перебування особи в умовах слідчого ізолятору тільки погіршує стан здоров`я.

На додаток до вищевикладеного суд звертає увагу, що відповідно до ст. 22, 26 КПК України кримінальне провадження побудовано на принципах змагальності та диспозитивості, що полягає у самостійності та ініціативності реалізації сторонами провадження своїх процесуальних прав, зокрема, шляхом збирання доказів на підтвердження своєї позиції, доводів та аргументів.

На основі цього сторона захисту вільна у використанні способів збирання доказів на підтвердження обставин та фактів, доводів та аргументів, що є складовою або окремою частиною їх позиції по справі. Реалізація зазначеного права може здійснюватися, зокрема, шляхом витребування доказів за допомогою адвокатського запиту або звернення до суду з відповідним клопотанням у випадку необґрунтованої відмови у задоволенні адвокатського запиту чи неможливості в будь-який інший спосіб, крім як на підставі рішення суду, отримати певну інформацію.

У зв`язку з цим суд звертає увагу, що з моменту постановлення ухвали від 10.03.2023 року пройшло достатньо часу, протягом якого сторона захисту на основі принципу змагальності та диспозитивності могла скористатися всіма процесуальними механізмами на збирання відповідних документів, що підтвердять її позицію щодо неможливості тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 через його хворобу та стан здоров`я, зокрема, шляхом надання документації щодо діагнозу обвинуваченого, порядку лікування, умов, в яких повинен утримуватися обвинувачений, а також перебування погіршення стану здоров`я обвинуваченого у причинному зв`язку з триманням під вартою. Однак будь-яких медичних документів із зазначенням неможливості обвинуваченого триматися під вартою, транспортуватися конвоєм через виявлену хворобу тощо, а також клопотань щодо їх витребування внаслідок необґрунтованої відмови у задоволенні адвокатського запиту до суду не надходило і стороною захисту не надано.

На противагу цьому у судовому засіданні, призначеному на 08.05.2023 року, обвинувачений ОСОБА_4 надав медичну довідку від 08.05.2023 року, видану лікарем Київської міської медичної частини Філії ДУ «Центр охорони здоров`я ДКВС України» в м. Києві та Київській області, в якій лікарем було констатовано можливість обвинуваченого ОСОБА_4 слідувати на судове засідання. Однак у разі погіршення стану здоров`я викликати швидку медичну допомогу.

У судовому засіданні, призначеному 03.05.2023 року, та неодноразово як перед засіданням, так і в засіданні, призначеному на 08.05.2023 року, Вишгородським районним судом Київської області було здійснено виклик швидкої медичної допомоги з метою надання обвинуваченому ОСОБА_4 медичної допомоги через погіршення стану здоров`я, а саме через високий тиск.

Під час судового засідання, яке відбувалося 08.05.2023 року, до Вишгородського районного суду Київської області прибула бригада швидкої медичної допомоги у складі фельдшера ОСОБА_6 , а також фельдшера ОСОБА_7 , які здійснили надання обвинуваченому медичної допомоги для поліпшення його загального стану та продовження судового засідання.

У той же час у судовому засіданні, вирішуючи питання можливості його продовження, фельдшер ОСОБА_6 на запитання суду пояснила, що погіршення стану здоров`я обвинуваченого ОСОБА_4 пов`язано з підвищенням тиску. У той же час направлені на дослідження кардіограми та показники пульсу, сатурації показали незмінний, стабільний та позитивний результат. Фельдшер ОСОБА_6 пояснила, що на початку дня 08.05.2023 року, приїхавши за викликом, вони дали обвинуваченому ОСОБА_4 пігулки, які повинні були протягом певного часу подіяти, а тиск мав понизитись, однак чому тиск обвинуваченого ОСОБА_4 не впав, а фельдшер ОСОБА_6 не змогла пояснити. При цьому фельдшер ОСОБА_6 на запитання суду пояснила, що вона не є лікарем, а тому не може встановити характер захворювання, порядок його лікування та визначити точну можливість перебування обвинуваченого під вартою, хоча підстав для негайної госпіталізації останнього не вбачалося, стан його здоров`я не містить загрозу його життю. Додатково фельдшер ОСОБА_6 зазначила, що обвинувачений ОСОБА_4 категорично відмовляється від ін`єкційного лікування, яке рекомендовано при відповідних захворюваннях, пов`язаних з підвищеним тиском, та здатне знизити тиск, поліпшити загальне самопочуття обвинуваченого. Зазначені обставини підтвердив і другий фельдшер ОСОБА_7 .

У судовому засіданні сам же обвинувачений ОСОБА_4 на запитання суду також підтвердив, що відмовляється від ін`єкційного лікування внаслідок особистих причин, зокрема, через страх внутрішньовенних ін`єкцій.

Таким чином, у судовому засіданні бригадою швидкої допомоги не було прийнято рішення про госпіталізацію обвинуваченого, не було надано будь-яких офіційних документів щодо хвороби обвинуваченого, діагнозу, порядку та способу лікування, а також офіційної констатації того, що у зв`язку з наявною хворобою обвинувачений не може триматися під вартою, транспортуватися конвоєм та брати участь у судовому засіданні. Навпроти бригадою швидкої медичної допомоги зазначено про можливість участі обвинуваченого у судовому засіданні за умови належного прийняття ліків, а медичним пунктом слідчого ізолятора також констатовано можливість слідування обвинуваченого у судове засідання.

Таким чином суд під час кримінального провадження здійснив належне реагування щодо погіршення стану здоров`я обвинуваченого, кожного разу викликаючи швидку медичну допомогу, оголошуючи перерву у судовому засіданні для надання необхідної медичної допомоги обвинуваченому, але за умови недоведеності зворотного, відсутності у суду знань медичного характеру суд позбавлений можливості самостійно оцінити стан здоров`я обвинуваченого, діагностувати у нього хворобу, визначити її характер та зробити категоричні та безумовні висновки щодо того, що тримання під вартою обвинуваченого та погіршення стану його здоров`я перебувають у причинному зв`язку, а відповідно унеможливлюють продовження строку тримання під вартою.

На підставі вищевикладеного, враховуючи дані про особу обвинуваченого, який офіційно не працевлаштований, суспільно-корисною працею не займається, не має постійного джерела прибутку, а також наявність обґрунтованої підозри у вчиненні тяжкого злочину, з огляду на фактичні обставини за яких обвинуваченому інкримінується його вчинення, його підвищену суспільну небезпечність, суд доходить до висновку про неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, оскільки жоден інший запобіжний захід, крім тримання під вартою, не зможе забезпечити достатньо ефективний стримуючий характер по відношенню до ризиків, передбачених п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

З огляду на це, зважаючи на обставини вчинення кримінального правопорушення та дані про особу обвинуваченого, суд вважає допустимим продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 . Отже, клопотання прокурора підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Враховуючи обставини вчинення кримінального правопорушення, його характер та конкретну обстановку вчинення, особу обвинуваченого, наявність реального ризику вчинення обвинуваченим нового кримінального правопорушення, з огляду на задоволення клопотання прокурора, суд доходить до висновку, що строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 підлягає продовженню на строк 2 (два) місяці.

Згідно ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави визначається у таких межах:

1) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні нетяжкого злочину, - від одного до двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Суд звертає увагу, що ухвало Вишгородського районного суду Київської області від 17.01.2023 року розмір застави як альтернативного запобіжного заходу до тримання під вартою вже було зменшено у відповідності до ступеню встановлених ризиків. Додаткових відомостей, обставин та фактів, що зменшували ризики, передбачені п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а відповідно давали б можливість пропорційно зменшити розмір застави, який би був достатній для виконання покладених обов`язків, судом не встановлено. Отже, розмір застави підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 176-178, 183, 193-194, 197, 199, 372 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора Вишгородської окружної прокуратури ОСОБА_3 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 2 (два) місяці до 08 липня 2023 року.

Утримувати обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у державній установі «Київській слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Зобов`язати уповноважених осіб ДУ «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України провести медичний огляд обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Про результати проведеного медичного огляду обвинуваченого письмово повідомити суд із зазначенням встановленого діагнозу, порядку лікування виявленої хвороби та можливості обвинуваченого утримуватися в умовах слідчого ізолятора та брати участь у судових засіданнях.

Залишити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 заставу - 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 214 720 (двісті чотирнадцять тисяч сімсот двадцять) грн.

Обвинувачений ОСОБА_4 або заставодавець (інша фізична чи юридична особа) мають право у будь-який момент внести заставу у вказаному розмірі в порядку ст. 182 КПК України.

У разі внесення застави на підставі ст. 194 КПК України зобов`язати ОСОБА_4 прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора або суду, яких повідомляти про зміну місця свого проживання й без дозволу останніх не відлучатися з населеного пункту за місцем проживання, утримуватись від спілкування зі свідками та потерпілим у даному кримінальному провадженні.

Згідно ч. 8 і ч. 10 ст. 182 КПК України в разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також, якщо підозрюваний, обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явився за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави, а при зверненні застави в дохід держави слідчий суддя, суд вирішує питання про застосування до підозрюваного, обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді застави у більшому розмірі або іншого запобіжного заходу.

Термін дії обов`язків, покладених судом у разі внесення застави, обчислювати з дня внесення застави до 08 липня 2023 року.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали проголошено 12 травня 2023 року о 10 годині 15 хвилин.

Головуючий суддя ОСОБА_1