Житомирський апеляційний суд
Справа №275/569/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.115 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2023 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №275/569/20 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Коростишівського районного суду Житомирської області від 26 грудня 2022 року, відносно

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

проживаючого за адресою:

АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,

в с т а н о в и в:

зазначеним вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 10 (десять) років.

Зараховано ОСОБА_8 строк попереднього ув`язнення у строк покарання з 28.04.2020 по 19.01.2021 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Строк покарання ОСОБА_8 обчислено з 28.04.2020.

Обрано запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до набрання вироком законної сили, у вигляді домашнього арешту, заборонено йому залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , у період часу з 20:00 години по 06:00 годину, покладено на ОСОБА_8 обов`язки, передбачені ст.194 КПК України.

Роз`яснено обвинуваченому, що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави в особі державного НДЕКЦ МВС України процесуальні витрати на проведення судової дактилоскопічної експертизи у розмірі 653, 80 гривень.

Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Відповідно до вироку судом першої інстанції встановлено, що 28.04.2020 близько 03:00 години ОСОБА_8 , перебуваючи за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, вирішив шляхом утоплення умисно вбити свою матір ОСОБА_9 . Реалізуючи свій злочинний умисел, без розриву в часі, ОСОБА_8 підійшов до ОСОБА_9 , яка в цей час знаходилась на подвір`ї біля будинку, перебувала в безпорадному стані, у зв`язку з своїм віком і станом здоров`я, при цьому висловлювала прохання позбавити її життя, взявши її на руки, вийшов за територію домоволодіння та попрямував по вулиці Партизанській до річки Здвиж. Прийшовши на берег вказаної річки, продовжуючи свої злочинні дії, утримуючи ОСОБА_9 на руках, ОСОБА_8 кинув останню у воду та повернувся до свого місця проживання. Смерть ОСОБА_9 відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 395 наступила в результаті утоплення в воді.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати вирок Коростишівського районного суду від 26.12.2022 року та закрити кримінальне провадження на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК України за відсутністю події кримінального правопорушення. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що у справі відсутні як прямі так і непрямі докази вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні вбивства своєї матері. Вказує, що суд не взяв до уваги позицію сторони захисту та потерпілої про вчинення самогубства ОСОБА_9 , не навів достатніх мотивів свого рішення. Зазначає, що суд невірно трактує показання свідків, наводячи їхні показання, як такі що непрямо обвинувачують обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні вбивства, але насправді показання цих свідків навпаки виправдовують його. Зокрема, висновки суду про те, що ОСОБА_9 з огляду на фізіологічні особливості не могла пересуватися ногами самостійно, а лише навколішки не підтверджуються поясненнями свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_11 та потерпілої ОСОБА_12 , на які суд послався у вироку. Жодною судово-медичною чи будь-якою іншою експертизою не підтверджується той факт, що потерпіла ОСОБА_9 не могла самостійно ходити і це при тому, що дане питання ставилося на дослідження експертів (висновок експерта №92 від 04.06.2020 року). Звертає увагу на те, що суд не взяв до увагу той факт, що відповідно до слідчого експерименту від 29.04.2020 року маршрут руху обвинуваченого ОСОБА_8 від будинку до річки ( ОСОБА_8 показав рух від будинку на вулицю Партизанську) та відповідно акту про застосування службової собаки від 29.04.2020 року маршрут руху собаки від будинку до річки (службова собака показала рух від будинку по городу в напрямку річки) повністю різний один від одного. Також наголошує, що суд не взяв до уваги протокол слідчого експерименту від 28.04.2020 року, у вироку навіть не зазначив про його існування, і це нічим не обґрунтував, в ході якого ОСОБА_8 вказав маршрут яким він ніс свою матір та місце біля річки куди він виніс її. Дане місце знаходиться по іншу сторону дороги і на значній відстані від місця виявлення у воді тіла його матері. Вказує, що зміст вказаних протоколів слідчих експериментів від 28.04.2020 року та від 29.04.2020 року за своїм характером повністю побудовані на показаннях обвинуваченого і не містять якихось суттєвих об`єктивних складових, що існували б незалежно від показань обвинуваченого. Аргументує свої доводи тим, що службова собака, які понюхавши особисту річ загиблої «взяла слід», довела до річки і зупинилась, що підтверджує той факт, що потерпіла ОСОБА_9 самостійно рухалася до річки та залишила на землі запахові сліди, які і взяла собака. Якби потерпілу ніс обвинувачений на руках, як вважає суд, то ніяких запахових слідів на землі потерпілої не залишилося б, так як не було б її контакту із землею і собака б не взяла їх.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили апеляційну скаргу останнього задовольнити, заперечення прокурора щодо задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали судового провадження, а також вирок суду в межах, передбачених, ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст.2 КПК України).

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції не дотримався вказаних вимог кримінально-процесуального закону.

Згідно з ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч.2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках - на потерпілого.

За змістом ст.91 КПК України у кримінальному провадженні, окрім іншого, підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Положеннями п.2 ч.3 ст.374 КПК України визначено, що у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Аналогічні положення містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06.1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку».

Європейський суд з прав людини також вказав, що у кримінальних справах надання повної та докладної інформації щодо висунутих особі обвинувачень, які в подальшому можуть бути сприйняті судом як юридична кваліфікація діяння, є неодмінною передумовою забезпечення справедливості провадження.» (рішення: від 9 березня 2011 року у справі «Жупнік проти України», від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції»).

Згідно положень ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Як визначено диспозицією ч.1 ст.115 КК України, умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» умисне вбивство без кваліфікуючих ознак, передбачених ч.2 ст.115 КК України, а також без ознак, передбачених ст.ст. 116-118 КК України, зокрема в обопільній сварці чи бійці або з помсти, ревнощів, інших мотивів, викликаних особистими стосунками винного з потерпілим, підлягає кваліфікації за ч.1 ст.115 КК України.

У формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, яке зазначено в мотивувальній частині вироку щодо ОСОБА_8 , суд першої інстанції лише вказав, що 28.04.2020 близько 03:00 години ОСОБА_8 , перебуваючи за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, вирішив шляхом утоплення умисно вбити свою матір ОСОБА_9 . Реалізуючи свій злочинний умисел, без розриву в часі, ОСОБА_8 підійшов до ОСОБА_9 , яка в цей час знаходилась на подвір`ї біля будинку, перебувала в безпорадному стані, у зв`язку за своїм віком і станом здоров`я, при цьому висловлювала прохання позбавити її життя, взявши її на руки, вийшов за територію домоволодіння та попрямував по вулиці Партизанській до річки Здвиж. Прийшовши на берег вказаної річки, продовжуючи свої злочинні дії, утримуючи ОСОБА_9 на руках, ОСОБА_8 кинув останню у воду та повернувся до свого місця проживання. Смерть ОСОБА_9 відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 395 наступила в результаті утоплення в воді.

В той же час, в порушення вказаних вимог закону, при формулюванні обвинувачення ОСОБА_8 за ч.1 ст.115 КК України, яке суд визнав доведеним, не зазначено конкретного мотиву та мети заподіяння смерті потерпілій ОСОБА_9 , що має підтверджуватися дослідженими доказами, зміст яких викладається у вироку суду, тобто судом першої інстанції не встановлено та не розкрито суб`єктивну сторону злочину передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

Разом з тим колегія суддів зауважує, що вирок суду не повинен залишати будь-яких сумнівів щодо мотивів скоєння злочину, про які суд першої інстанції не зазначив у формулюванні обвинувачення. У більшості випадків з`ясування цих питань необхідне для правильної кваліфікації злочину. Крім того, згідно зі ст.ст. 65-67 КК України обставини, що характеризують суб`єктивну сторону злочину, можуть або пом`якшувати, або обтяжувати відповідальність обвинуваченого і, отже, впливати на обране судом покарання.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_8 як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції свою вину у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.115 КК України не визнав. Пояснив, що злочину він не вчиняв, мати не топив, вранці прокинувся, побачив відчинене вікно, вийшов, походив біля річки, але нікого не знайшов, викликав поліцію. Напередодні ввечері був вдома, вдень садили з другом картоплю, мати через вікно говорила де посадити картоплю, а потім пішли до товариша і випив трохи. Будинок мати могла покидати через вікно, так як будинок старий і воно знаходиться низько, біля нього стояв шифер. Також мати попросила поставити їй ліжко біля вікна, для того, щоб дійти до річки, потрібно йти вулицею, річка знаходиться на відстані трьохсот метрів. До цього матір вже два рази йшла до річки, а він ловив її на відстані вже ста метрів від будинку, сестрі також розповідав, що матір таке робить. Він зробив матері на ноги з рукавів нав`язки, щоб коліна не здирала, а на руки вона вдягала рукавиці, коли повзала (а.94-95 т.1).

Враховуючи показання обвинуваченого, який категорично заперечив свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину та стверджував про небажання матері жити, що зокрема і випливає і з пред`явленого обвинувачення, яке суд визнав доведеним, в даному випадку без встановлення конкретних мотивів дій обвинуваченого, та з урахуванням показань потерпілої ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 неможливо встановити доведеність пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення за ч.1 ст.115 КК України.

Крім того, місцевий суд, формулюючи доведеним обвинувачення ОСОБА_8 за ч.1 ст.115 КК України таким чином, що прийшовши на берег річки Здвиж, продовжуючи свої злочинні дії, утримуючи ОСОБА_9 на руках, ОСОБА_8 кинув останню у воду та повернувся до місця свого проживання, конкретно не відобразив наслідки таких протиправних дій обвинуваченого, які є необхідними для правової кваліфікації вчиненого за ч.1 ст.115 КК України, зокрема, що саме в результаті умисних злочинних дій ОСОБА_8 настала смерть потерпілої ОСОБА_9 , не відображено яким чином сталося утоплення, чи була позбавлена можливості до самозбереження ОСОБА_9 , чи внаслідок самостійного її потрапляння у воду (на глибину) або під час насильницького утримання її голови під водою ОСОБА_8 вона захлинутися водою, тобто судом першої інстанції не розкрито об`єктивну сторону злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеному в Постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 725/3043/19, неконкретність обвинувачення порушує право засудженого на захист та позбавляє можливості перевірити правильність застосування кримінального закону при кваліфікації його дій.

Положення ч.1 ст.337 КПК України мають на меті забезпечити особі можливість знати точний обсяг висунутого обвинувачення, від якого він повинен захищатися (включаючи відповідну правову кваліфікацію).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до вимог ст.374 КПК України та згідно роз`яснень, що містяться у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 червня 1990 року № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №8 «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві» складаючи вирок, суд зобов`язаний додержувати вимог ст.374 КПК України. Обвинувачений має право знати, у вчиненні якого злочину його визнано винним.

Крім того, в мотивувальній частині вироку взагалі відсутня правова кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 із посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що є порушенням не лише вимог ч.3 ст.374 КК України, а й в подальшому також права обвинуваченого на захист.

Апеляційний суд зазначає, що конкретне обвинувачення, фактичні обставини по справі та визначена правова кваліфікація злочину є важливішим елементом кримінального переслідування, оскільки не тільки впливає на право обвинуваченого захищатись від обвинувачення, але і на весь визначений КПК України порядок судового розгляду.

Отже, суд першої інстанції не встановив і не зазначив у мотивувальній частині вироку передбачені ч.1 ст.91, п.2 ч.3 ст.374 КПК України обставини, які мають значення для кримінального провадження, що свідчить про порушення права обвинуваченого ОСОБА_8 на захист від конкретного обвинувачення.

Крім того, аналізуючи зміст вироку суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що його зміст не відповідає вимогам обґрунтованості та вмотивованості. Обґрунтованість вироку полягає в тому, що в ньому повинні бути відображені обставини, що мають значення для кримінального провадження, висновки суду, які відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, які дослідженими в судовому засіданні та оцінені відповідно до вимог с. 94 КПК України. Вмотивованість полягає в наведені належних і достатніх мотивів та підстав, які свідчать про переконання суду в достовірності зібраних та досліджені у судовому розгляді доказів, на яких ґрунтуються висновки суду стосовно всіх питань.

Європейський суд з прав людини вимоги щодо вмотивованості судового рішення саме пов`язує з належним здійсненням правосуддя так як у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються ( п.1 ст. 6 КЗПЛ- «Кузнецов та інші проти росії», « Гірвісаарі проти Фінляндіі»).

Із судового рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені у даній справі, були вивчені («Болдеа проти Румунії» (Boldea v. Romania)) і була надана конкретна і чітка відповідь на аргументи, які є вирішальними для вирішення справи («Морейра Феррейра проти Португалії (№ 2)» (Moreira Ferreira v. Portugal (no. 2)), «S.C. IMH Suceava SRL проти Румунії» (S.C. IMH Suceava S.R.L. v. Romania)).

В порушення зазначених вимог чинного законодавства суд допустив вибірковість в оцінці досліджених доказів, відхиливши доводи сторони захисту без належного спростування, не надавши належної правової оцінки всім дослідженим доказам в їх сукупності та не умотивувавши своє рішення про винність обвинуваченого, як того вимагають приписи кримінального процесуального законодавства.

За змістом п.2 ч.3 ст.374 КПК України в мотивувальній частині обвинувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту.

Так, суд, обґрунтовуючи свої висновки про винність обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, вказав, що такі висновки повністю підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_12 , показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , інших свідків, письмовими доказами, зокрема висновками експертів, протоколом слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_8 , актом про застосування службової собаки, протоколами огляду місця події. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що у даному кримінальному провадженні хоч дійсно відсутні прямі докази на підтвердження винуватості ОСОБА_8 у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_9 , однак скоєння цього злочину саме обвинуваченим встановлюється на підставі сукупності вищенаведених належних і допустимих непрямих доказів.

При цьому, суд критично поставився до показань обвинуваченого ОСОБА_8 та розцінив невизнання ОСОБА_8 своєї вини стосовно умисного вбивства своєї матері як спосіб захисту і бажання уникнути відповідальності за особливо тяжкий злочин, оскільки такі показання, на переконання суду першої інстанції, спростовано безпосередньо дослідженими у судовому засіданні та наведеними у вироку доказами, які у своїй сукупності є взаємоузгодженими, належними, допустимими і такими, що доповнюють один одного.

Однак, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції достатньо не вжив встановлених законом заходів для перевірки версії сторони захисту щодо не причетності обвинуваченого до вчинення злочину та можливого вчинення самогубства матір`ю обвинуваченого ОСОБА_9 , та прийшов до передчасного висновку, що винуватість обвинуваченого поза розумним сумнівом доведена сукупністю доказів, які узгоджуються між собою та не викликають будь-яких сумнівів.

Колегією суддів встановлено, що смерть ОСОБА_9 наступила від утоплення у воді (висновок експерта №395 від 28.04.2020 року, а.242-244 т.1). Обвинувачений ОСОБА_8 є сином загиблої ОСОБА_9 , з яким вони проживали вдвох протягом тривалого часу. Відносини між ними були гарні, обвинувачений усіляко доглядав за матір`ю. Загибла ОСОБА_9 хворіла та проходила лікування в КНП «Брусилівська лікарня» з 24.07.2019 року по 30.07.2019 року з діагнозом заключним клінічним - остеохондроз поперекового відділу хребта, корінцевий, больовий м`язово-тонічний синдром (висновок експерта №92 від 04.06.2020 року а.19-21 т.2), у зв`язку з чим відчувала біль, не хотіла жити, і бажала покінчити з таким життям, що не заперечується учасниками кримінального провадження.

Як вбачається із мотивувальної частини вироку, судом першої інстанції встановлено, що потерпіла ОСОБА_9 з огляду на фізіологічні особливості не могла пересуватися ногами самостійно, а лише навколішки, що на думку суду першої інстанції підтверджується показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , потерпілої ОСОБА_12 .

В той же час, в апеляційній скарзі захисником ставиться питання про те, що суд першої інстанції невірно та неповно відобразив у вироку суду показання вказаних свідків, перекрутивши їх показання на такі, що непрямо обвинувачують ОСОБА_9 у вчиненні вбивства своєї матері, але насправді показання цих свідків та потерпілої навпаки виправдовують обвинуваченого.

Колегія суддів, надаючи оцінку вказаним твердженням сторони захисту, вважає за необхідне зазначити наступне.

У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_12 пояснила, що є рідною сестрою обвинуваченого та дочкою померлої ОСОБА_9 , після лікарні матері стало легше, в лікарні вона вставала, ходила і ОСОБА_8 забрав її додому, готував їсти, прав одяг, доглядав її. Коли вона приїхала додому, матір лежала, самостійно підіймалась, могла переповзти помаленьку, на вулицю виходила, була біля будинку і все. Коли вона приймала обезболюючі таблетки їй ставало легше, і от тоді вона могла пересуватись. Напередодні події вона розмовляла з мамою, вона неодноразово попереджала її, що вона хоче покінчити з життям, що так жити не хоче, що вона піде і втопиться, там до річки недалеко, вона казала, що неодноразово вилазила у вікно, вона її просила не робити цього, однак мати казала, що вона собі все вирішила і все. Вважає, що після вживання знеболювальних таблетки вона могла дійти до річки, якщо вона могла вилізти з вікна. Вважає, що обвинувачений не міг вчинити злочин, тому що він за мамою постійно доглядав (журнал судового засідання від 03.12.2020 року а.94-95 т.1).

Свідок ОСОБА_10 в суді першої інстанції пояснив, що проживає по сусідству з обвинуваченим сім років, знає останнього змалку, він мешкав з матір`ю, коли сталась біда, відібрало матері ноги обвинувачений доглядав за нею, до лікарні вона не могла ходити, пересуватися, в лікарні була приблизно десять днів. Потім останню виписали, вдома вона не ходила, обвинувачений водив її постійно по хаті, вона почала помаленьку на ноги вставати сідати. Вона могла пересуватися, були два випадки як вона вилазила через вікно, Федір її у хату заводив, чув що вона кричала не хочу жити. Те, що вона могла пересуватися, це однозначно, в останні часи, до цього місяці півтора лежала, але він її водив постійно, сажав, вставав, водив під руки по хаті, купляв їй пігулки обезболюючі, казав, дав матері пігулку, і вона може пересуватися. Він особисто не бачив, щоб вона лізла до річки. Вважає, що матір обвинуваченого могла самостійно 100 відсотків пройти до річки через город, так як бачив, що вона повзала, а як приїхала з лікарні, могла ходити самостійно, бо приймала знеболювальне. Спочатку вона повзала, після лікарні, Федір її водив, і потім вона могла ходити, коли пила пігулки обезболюючі, бачив особисто. Відстань до річки не більше 100 м, через город є прохід. Вказав, що ОСОБА_8 ніколи б такого зробити не міг, він дуже за матір`ю дивився (а.113-114 т.1).

Допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_11 дав показання, що лікував ОСОБА_9 за сім-вісім місяців до події, з приводу поперекового радикуліту з вираженим больовим синдромом, коли її доставили вона мала порушення функції пересування. Під час лікування, її полікували, і вона могла досить довільно переміщатися по приміщенню терапевтичного відділення за допомогою опорного предмету чи сторонніх осіб. Остаточно вилікувати в такому віці людину досить таки складно, тому зменшивши больовий синдром, відновивши можливість пересування вона була виписана додому з певними рекомендаціями. Вважає, що після виписки самостійно могла пройти не більше кілометра з певними зупинками на перепочинок на момент виписки. Сказати точно чи могла б жінка пройти по городі, ораному полі, березі пройти не може, такт як і берег буває різним, можливо, могла б пройти метрів двісті по берегу. Після лікування надано рекомендації, більше не зверталася, було приписано знеболюючі препарати, які знімають біль, полегшують біль, психотропної дії не мають, виражений больовий синдром заважає пересуватись вільно, препарати тільки знімають біль. Суїцидальних проявів під час лікування зі сторони хворої не було, якби такі дії мали місце, запросив би для консультації психіатра. На запитання чи могла б жінка доповзти таку відстань сказати точно не може, теоретично не може ні підтвердити ні спростувати це, у хворої був радикуліт, така хвороба звісно перешкоджає, але вважає, що в силу певних психоемоційних станів людина багато чого може зробити, в залежності від того, що людина ставить перед собою (а.164 т.1).

Надаючи оцінку вказаним показанням потерпілої та свідків, як правильно звертає увагу сторона захисту, у вироку суду не наведено мотивів з приводу того, яким чином вказані показання потерпілої та свідків беззаперечного свідчать про те, що самостійного потерпіла ОСОБА_9 пересуватися не могла. Навпаки, показання вказаних свідків свідчать по те, що потерпіла після лікування в лікарні могла самостійно пересуватися не лише навколішки, а й ногами самостійно, зокрема у разі вживання знеболюючих препаратів.

Враховуючи викладене, на переконання апеляційного суду, висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_9 перебувала в безпорадному стані, у зв`язку з своїм віком і станом здоров`я, є передчасним. Більше того, стороною обвинувачення не надано жодних медичних документів (експертних висновків) на підтвердження безпорадного стану загиблої, зокрема не можливості її самостійного пересування, в тому числі безпосередньо на ногах.

Згідно висновку експерта №92 від 04.06.2020 року, відповідаючи на поставлене перед експертами питання, чи могла потерпіла ОСОБА_9 з наявними у неї захворюваннями та станом здоров`я пересуватися самостійно стоячи на ногах, експерти прийшли до висновку, що через не представлення на експертизу медичної картки амбулаторного хворого, судити про функціональний стан ОСОБА_9 станом на 28.04.2020 року не представляється можливим, що залишилося поза увагою суду першої інстанції (а.19-21 т.2).

Апеляційний суд наголошує, що обґрунтування обвинувачення, це не перелік доказів наданих органами досудового розслідування, це аналіз усіх зібраних у провадження доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, обвинуваченого, у висновках експертів та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення.

На переконання апеляційного суду, не висвітлення у вироку повних відомостей, повідомлених потерпілою та свідками, які можуть мати суттєве значення для правильного встановлення обставин та які згідно ст.91 КПК України підлягають доказуванню, не надання оцінки таких відомостям, свідчать про очевидний однобічний судовий розгляд даного кримінального провадження, що з урахуванням конкретних обставин справи, є неприпустимим.

Апеляційний суд наголошує на те, що метою судочинства є не лише формальне вирішення питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку відповідно до вимог ст. 368 КПК України, а досягнення правосуддя, в зв`язку з чим суд зобов`язаний дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі прийнятого ним рішення й забезпечують його правосудність.

Більш того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що суд першої інстанції роблячи висновки про те, що шлях від будинку, де проживали обвинувачений ОСОБА_8 і потерпіла ОСОБА_9 до річки складає більше ста метрів через територію подвір`я, на якому розташований будинок, парк, асфальтована дорога, трава та викошений комиш, через який пересуватися особливо тяжко, посилається на показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_10 .

Однак, свідок ОСОБА_13 , який є кінологом, повідомив суду, що по городі була стежка метрів 20, потім вийшли в парк, потім йшли по асфальтованій дорозі, собака звернула вліво до річки, від вказаної дороги до річки трава, комиш викошений, орієнтовно 70 метрів, при цьому вказав що йти було легко, відносно сухо, що суперечить висновкам суду, що йти через викошений комиш було особливо тяжко (а.164 т.1).

Свідок ОСОБА_10 в суді першої інстанції повідомив, що відстань до річки не більше 100 м, через город є прохід, в той час як з незрозумілих причин у вироку суд вказує, що зі слів вказаного свідка до річки через город більше ста метрів. Про те, що через комиш особливо тяжко пересуватися вказаний свідок не повідомляв (а.113-114 т.1).

Свідок ОСОБА_14 , який є керівником рятувально-пошукових робіт жодних відомостей про відстань та маршрут від будинку до річки не повідомляв, виїжджав виключно на місце виявлення трупа (до річки Здвиж). Свідок ОСОБА_14 в суді першої інстанції в цій частині дав показання, що підхід до річки з дороги це ґрунтова дорога (польова) і вже безпосередньо до самого заходу в річку, від польової дороги до річки метрів 20, там стежка до річки, протоптаний камиш, захід до річки прим`ятий, там сухо. До заходу до води десь метр і там вже болото, можна грузнути, вони були в чоботях гумових, як заходили в річку, то вони вже підгрузали, коли вже заходити в річку тоді важко йти (а.163-164 т.1).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що в ході судового розгляду не дослідженим належним чином залишилось питання точної відстані від будинку ОСОБА_8 до берега річки Здвиж, що має істотне значення для правильного вирішення даної справи так як безпосередньо впливає на можливість чи не можливість пересування (навколішки, самостійно на ногах) потерпілої ОСОБА_9 .

Як вбачається з матеріалів провадження об`єктивне вимірювання за допомогою спеціальних засобів точної відстані від будинку обвинуваченого до берега річки Здвиж не проводилось, при цьому висновок суду про те, що шлях від будинку, де проживали обвинувачений ОСОБА_8 і потерпіла ОСОБА_9 складає «більше ста» метрів є неконкретизованим, та не підтверджується показаннями свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_10 , як про це вказав суд першої інстанції.

Крім того, в ході апеляційного перегляду встановлено, що від будинку ОСОБА_8 до річки Здвиж, де було виявлено потерпілу ОСОБА_9 , є два маршрути: через вулицю Партизанську та через город безпосередньо з подвір`я, що випливає з даних протоколу слідчого експерименту від 29.04.2020 року та даних акту про застосування службової собаки від 28.04.2020 року.

Однак, суд першої інстанції на різницю в даних слідчого експерименту від 29.04.2020 року, згідно якого обвинувачений ОСОБА_8 показав рух маршруту від будинку до річки Здвиж через вул.Партизанську та даних акту про застосування службової собаки від 28.04.2020 року, згідно якого собака взяла слід від будинку до річки через город, уваги не звернув та заходів, спрямованих на з`ясування їх розбіжності не прийняв, при цьому поклав дані вказаного слідчого експерименту та акту про застосування службової собаки як докази на підтвердження своїх висновків щодо винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 , у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Крім того, з висновку суду першої інстанції вбачається, що ОСОБА_8 відніс ОСОБА_9 до річки та «поклав» останню у воду, що на думку суду першої інстанції узгоджується з даними як акту про застосовування службової собаки, так і протоколу слідчого експерименту від 29.04.2020 року, який проведено з самим обвинуваченим ОСОБА_8 .

Проте, ні вказаний слідчий експеримент, ні тим більше акт про застосування службової собаки не містить ознак відтворення який чином обвинувачений ОСОБА_8 «поклав» матір у воду, в тому числі із залученням статиста, не з`ясовано чи зміг би фізично обвинувачений донести матір на руках, повідомленим ним маршрутом, з урахуванням ваги самої матері, та з огляду на показання свідка ОСОБА_10 що обвинувачений ОСОБА_8 не міг дрова порубати, йому сил не вистачало, щоб махати сокирою, так як він не доїдав, та з урахуванням стану алкогольного сп`яніння обвинуваченого, не з`ясовано належним чином та перевірено в ході судового провадження на яку відстань зміг би кинути ОСОБА_8 матір у воду та яка там глибина, враховуючи показання ОСОБА_8 , під час вказаного слідчого експерименту, що у воду він не заходив та даних протоколу затримання від 28.04.2020 року (а.1-4 .2), в ході якого виявлено та вилучено сухий одяг затриманого ОСОБА_8 (резинові капці, шкарпетки, спортивні штани, реглан, куртка).

Колегія суддів також звертає увагу на те, що суд у вироку з незрозумілих причин взагалі не проаналізував доводи сторони захисту про суперечність висновку комісійної судово-медичної експертизи №92 від 04.06.2020 року (а.19-21 т.2) в питанні виключення можливості пересування потерпілої ОСОБА_9 навколішки при вказаних в постанові про призначення експертизи умовах незалежно від наявних у неї соматичних та функціональних захворювань та станів, даним висновку судово-медичної експертизи №395 від 30.05.2020 року (а.242-244 т.1), згідно яких у ОСОБА_9 виявлені тілесні ушкодження: по передній поверхні обох нижніх кінцівок, в проекції колінних суглобів, неправильно-округлої форми, фіолетового кольору слабо виражені групи синців, розмірами 1х1 см до 3х1,5 см; на тильній поверхні правої кисті синець невизначеної форми, синюшного кольору, розміром 2х1 см, ушкодження за своїми характеристиками відносяться до легких, утворились від дії тупих твердих предметів, що не відобразили в них специфічних слідів для ідентифікації контактуючої, слідоутворюючої поверхні, в межах одного тижня до часу настання смерті.

Суд першої інстанції не звернув належної уваги на очевидну суперечність у вказаних висновках експертів, не вжив заходів для усунення цих розбіжностей, в тому числі шляхом допиту експертів, не звернув увагу, що при призначенні комісійної судово-медичної експертизи перед експертом ставилося питання можливості потерпілої ОСОБА_9 з наявними в неї захворюваннями та станом здоров`я пересуватися самостійно навколішки, повзучи на відстань більше 300 метрів по вулиці з покриттям у вигляді бруківки, асфальту, піщаної суміші та очерету, болотистій місцевості, в той час як точна відстань від будинку до річки стороною обвинувачення не встановлена, маршрут руху, встановлений протоколом слідчим експериментом від 29.04.2020 року суперечить маршруту руху, встановлений актом використання службової собаки від 28.04.2020 року, при тому від маршруту руху залежить і дорожнє покриття (асфальтована дорога, ґрунтова дорога, трав`яний берег річки з прим`ятим, протоптаним очеретом), що у свою чергу впливає на здатність проявів на верхніх та нижніх кінцівках загиблої характерних для пересування ОСОБА_9 навколішки тілесних ушкоджень та висновки щодо можливості чи неможливості пересування ОСОБА_9 навколішки від будинку до річки.

Крім того, судом першої інстанції не з`ясовано той факт, чи враховувалось експертами при проведенні додаткової судово-медичної експертизи №1026/35 від 30.05.2020 року (а.245-246 т.1) та вищезазначеної комплексної судово-медичної експертизи №92 від 04.06.2020 року той факт, на який звертала увагу сторона захисту, що при виявленні тіла потерпілої на колінах останньої були виявлені так звані «наколінники» із ганчір`я зеленого кольору, перев`язаних резинками від білизни, гольфи на гомілках з переходом на колінні суглоби, а на руках ОСОБА_9 були господарські резинові жовті рукавиці, що підтверджується даними протоколу огляду від 28.04.2020 року та ілюстративними таблицями до нього (а.237-241 т.1).

Отже, незважаючи на те, що сторона захисту поставила під сумнів достовірність даних слідчого експерименту від 29.04.2020, акту про застосування службової собаки від 28.04.2020 року, висновку комісійної судово-медичної експертизи від 04.06.2020 року, суд першої інстанції, в порушення вимог ст.370 КПК України, належно не перевірив, не спростував і взагалі не проаналізував (не надав обґрунтованих відповідей) вказані доводи сторони захисту, не навів у вироку переконливі мотиви на спростування позиції сторони захисту, не звернув належної уваги на суперечність у наданих стороною обвинувачення доказів.

Апеляційний суд зауважує, що за наявності суперечливих доказів, суд повинен проаналізувати їх, навести мотиви свого рішення, висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які б виключали сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що суд першої інстанції, обґрунтовуючи свої висновки, аналізу і оцінки усім доказам обвинувачення, наявних в матеріалах провадження, не надав.

Зокрема без оцінки суду залишились: протокол проведення слідчого експерименту від 28.04.2020 року за участю підозрюваного ОСОБА_8 з відеозаписом до нього (а.12-16 т.2), а також дані протоколу про результати ауді-відеоконтролю місця (за особою) з DVD-R диском від 29.04.2020 року (а.40-42 т.2).

Не надано оцінки у вироку також твердженням сторони захисту про те що слідчий експеримент від 28.04.2020 року суперечить слідчому експерименту від 29.04.2020 року, не перевірено відповідність самої слідчої дії слідчих експериментів, проведених за участю підозрюваного ОСОБА_8 вимогам ст.240 КПК України, не з`ясовано процесуально виправданої необхідності проведення повторного слідчого експерименту на другий день після проведення першого слідчого експерименту, не надано оцінки твердженням обвинуваченого ОСОБА_8 , що він себе обмовив, так як на момент проведення слідчих експериментів йому було погано, працівники поліції пообіцяли, що наллють горілки, та фізичному стану обвинуваченого, який під час проведення слідчого експерименту 29.04.2020 (покладеного в основу обвинувального вироку) сильно тремтів, потів, що може свідчити про наявність симптомів алкогольного похмілля.

З`ясування судом першої інстанції всіх вищевказаних обставин, їх належне дослідження та оцінка є важливим для вирішення питання про винуватість чи невинуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину і впливає на законність вироку.

Обставини вчинення злочину підлягали ретельній перевірці, що судом першої інстанції зроблено не було, що засвідчує формальний підхід до оцінки доказів у площині пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення.

Колегія суддів наголошує, що при вирішенні питання про вину обвинуваченої особи, не можна виходити з припущень, а лише з належних доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Про необхідність «доведення винуватості особи у вчиненні злочину поза будь-яким розумним сумнівом», а відповідно і наведення його обґрунтованості у судовому рішенні, Верховний Суд України дійшов у постанові від 3 березня 2014 р. у справі № 5-49кс13, де зазначив про те, що «необґрунтованість судових рішень є істотним порушенням таких засад судового провадження, як законність, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів, безпосередність дослідження показань та інших доказів. Ці порушення мають визнаватися достатніми і необхідними для визнання результатів розгляду обвинувачення сумнівними, недостовірними і такими, що не відповідають істині. За їх наявності судові рішення не можуть (не повинні) залишатися в силі».

За таких обставин, суд апеляційної інстанції, перевіривши матеріали кримінального провадженні, доходить висновку, що суд першої інстанції, визнаючи ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, припустився вибірковості та однобічності дослідження доказів, допустив у вироку протиріччя, не звернув уваги на конкретні обставини справи та не надав їм належної юридичної оцінки.

Як передбачено п.п.1, 2, 3 ч.1 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичних обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно ч.1 ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Відповідно до положень ч.2 ст.415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, апеляційний суд не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

При новому розгляді кримінального провадження суду першої інстанції необхідно повно, об`єктивно та всебічно дослідити всі обставини кримінального провадження, проаналізувати всі докази у справі, дати їм належну юридичну оцінку з огляду на їх допустимість та достатність, ретельно перевірити доводи сторони обвинувачення та сторони захисту на підтвердження своїх позицій, врахувати висновки і мотиви апеляційної інстанції, з яких скасовано судове рішення, та відповідно до вимог ст. 370 КПК України ухвалити законне й обґрунтоване та справедливе судове рішення, належним чином умотивувавши свої висновки.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Коростишівського районного суду Житомирської області від 26 грудня 2022 року щодо ОСОБА_8 , - скасувати.

Кримінальне провадження №275/569/20 по обвинуваченню ОСОБА_8 за ч.1 ст.115 КК України призначити до нового розгляду в суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :