ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/5331/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1040/23 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 187 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 серпня 2023 року м. Запоріжжя

Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

захисників - адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

потерпілого ОСОБА_11 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_12 , обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника - адвоката ОСОБА_9 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 липня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, українець, громадянин України, маючий середню спеціальну освіту, не одружений, не працюючий, маючий на утриманні малолітню дитину, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

1) 17 червня 2003 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки;

2) 23 лютого 2004 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки. 29 квітня 2005 року звільнення від відбування скасовано, направлено для відбування призначеного покарання;

3) 14 липня 2005 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 342, ст. 70, ст. 71 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі. Звільнений 29 квітня 2010 року по відбуттю строку покарання;

4) 15 червня 2016 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді 2 років 2 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м. Запоріжжя, громадянин України, одружений, маючий на утриманні малолітню дитину, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий:

1) 4 червня 2004 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 309, ст. 70 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Звільнений 1 червня 2009 року по відбуттю строкупокарання;

2) 14 лютого 2013 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 307, ст. 69 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки;

3) 16 січня 2014 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 309, ст. 69 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 700 гривень;

4) 1 лютого 2017 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 386, ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК України до покарання у виді 5 років 4 місяців позбавлення волі. Звільнений 29 січня 2018 року по відбуттю строку покарання,

визнані винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та їм призначено покарання у вигляді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна кожному.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання.

Цим же вироком ОСОБА_7 визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, та виправданий за недоведеністю.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнані винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, за наступних обставин.

13 березня 2019 року, приблизно о 16.00 годині, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою, з корисливих мотивів, маючи спільний злочинний умисел, направлений на напад з метою незаконного заволодіння чужим майном, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілого, розподіливши між собою ролі, прийшли до будинку АДРЕСА_3 . Підійшовши до будинку за вищевказаною адресою, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зайшли до під`їзду № 1, в якому піднялись на сьомий поверх та подзвонили у дзвінок вхідних дверей № НОМЕР_1 , в результаті чого їм відчинив двері потерпілий ОСОБА_11 та в цей момент зайшли до квартири.

Далі, за ініціативою ОСОБА_13 вони прослідували до кімнати. Після чого, виконуючи заздалегідь розподілені ролі, ОСОБА_7 підійшов до потерпілого ОСОБА_11 та для подолання можливого спротиву потерпілого, скоїв напад на останнього, в ході якого завдав йому лівою рукою один удар в область обличчя, спричинивши останньому закритий перелом нижньої щелепи справа в області кута та зліва на рівні 1 та 2 зубів, рану на слизовій оболонці нижньої губи справа, набряк м`яких тканин в області правої щоки у потерпілого ОСОБА_11 , які в сукупності кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, що не були небезпечними для життя в момент їх спричинення, але потягли за собою довготривалий розлад здоров`я, більше ніж 21 день.

Після чого, скориставшись тим, що потерпілий втратив рівновагу внаслідок завданого удару та впав на диван, за вказівкою ОСОБА_7 , ОСОБА_8 відкрито заволодів телевізором «Kivi 32HR50GU», в корпусі сірого кольору, вартістю 6500 грн., який належить потерпілому ОСОБА_11 . Далі, ОСОБА_13 та ОСОБА_8 з викраденим майном зникли з місця вчинення злочину та розпорядились ним на власний розсуд.

У результаті умисних злочинних дій ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , потерпілому ОСОБА_11 спричинено матеріальну шкоду у розмірі 6500 грн.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_12 вважає, що не були встановлені достатні докази для доведення винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 .

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що у справі не встановлена та не доведена вартість телевізора «Kiwi 32HR50GU», яким нібито відкрито заволодів ОСОБА_13 , оскільки сторона обвинувачення в порушення вимог п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК України не вчинила процесуальних дій із залучення експерта, а надані стороною обвинувачення докази не можуть вважатися належними і достатніми, щоб зробити висновок про вартість майна та про розмір завданої матеріальної шкоди.

Крім того, у ході проведення судово-медичної експертизи № 252 від 3 квітня 2019 року досліджувалися медичні документи із КНП «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги ЗМР» та консультативний висновок КУ «ЗОБ СМЕ» на підставі наданих рентгенограм ОСОБА_11 , однак ухвала про надання доступу до цих документів в матеріалах кримінального провадження відсутня, сторона обвинувачення її до суду не надала, а тому дана експертиза проведена з порушенням вимог кримінального процесуального законодавства.

Також в матеріалах кримінального провадження відсутні зазначені медичні документи, консультативний висновок та самі рентгенограми, що, з огляду на положення ч. 12 ст. 290 КПК України, виключає допустимість залучення як доказів медичної документації та висновку експерта. При цьому у справі також відсутні дані про лікування потерпілого строком більше 21 дня.

Отже у справі не встановлений такий елемент складу злочину, як розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та не доведено застосування до потерпілого насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я.

Просить вирок скасувати, а кримінальне провадження в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 187 КК України закрити.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 зазначає, що суд відхилив його клопотання про допит потерпілого, який не з`явився до судового засідання, у зв`язку з чим залишилися не дослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного судового рішення, що у відповідності до ст.ст. 412, 415 КПК України є підставою для скасування вироку та призначення нового розгляду.

Просить вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 вважає, що стороною обвинувачення не надано жодних доказів, які би вказували на участь ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Так, усі надані докази лише вказують на той факт, що ОСОБА_8 разом з ОСОБА_7 завітали до помешкання потерпілого, а коли між ОСОБА_7 та потерпілим почався конфлікт, ОСОБА_8 , не бажаючи приймати участь в конфліктній ситуації, покинув помешкання потерпілого. Жоден наданий доказ не вказує на участь ОСОБА_8 у протиправних діях щодо потерпілого.

Крім того, у справі не встановлена та не доведена вартість телевізора «Kiwi 32HR50GU», яким нібито відкрито заволодів ОСОБА_8 разом з ОСОБА_13 , оскільки сторона обвинувачення в порушення вимог п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК України не вчинила процесуальних дій із залучення експерта, а надані стороною обвинувачення докази не можуть вважатися належними і достатніми, щоб зробити висновок про вартість майна та про розмір завданої матеріальної шкоди.

Просить вирок скасувати, а кримінальне провадження в частині засудження ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 187 КК України закрити у зв`язку з невстановленням доказів для доведення його винуватості.

У судовому засіданні апеляційного суду захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_10 підтримав апеляційні скарги, але просив не закрити кримінальне провадження, а направити справу на новий судовий розгляд, оскільки суд допустив спрощений підхід, не дослідив відеозапис слідчого експерименту та не допитав потерпілого.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 підтримав свою апеляційну скаргу та свого підзахисного, просив скасувати справу та призначити новий судовий розгляд.

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_12 , просив призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обвинувачений ОСОБА_8 підтримав свою апеляційну скаргу та адвоката ОСОБА_9 , зазначив, що в суді першої інстанції не надали можливості допитати потерпілого, просив призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Потерпілий у судовому засіданні апеляційного суду зазначив, що ОСОБА_8 йому ударів не наносив, телевізор повернули співробітники поліції, претензій до обвинувачених він не має.

Прокурор у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційних скарг, вважав вирок суду законним та обґрунтованим, зазначив, що для встановлення вартості телевізора відсутня потреба проводити експертизу, факт ненадання медичних документів не спростовує висновків експерта, до того ж, сторона захисту ознайомлена із цими документами, вони вказані в самій експертизі, а потерпілий мав право сам надати медичні документи. Також зазначив, що потерпілий підтвердив, що дії обвинувачених були узгодженими.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинувачених та їх захисників, прокурора та потерпілого, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати та надавши обвинуваченим останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про необхідність виправдання ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, і в апеляційних скаргах не оспорюються.

Разом з тим, суд першої інстанції згідно з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та відповідно до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_8 та ОСОБА_7 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності їх вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Вина ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями потерпілого, свідків та дослідженими в судовому засіданні документами.

Так, у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що він зустрівся з ОСОБА_7 , який запропонував йому зайти до ОСОБА_11 . Він погодився, без якоїсь конкретної мети. Вони разом прийшли до квартири ОСОБА_11 та постукали у двері. Потерпілий відчинив двері та запросив їх зайти. У квартирі на кухні, сиділи ще двоє чоловіків, які розпивали спиртні напої. Далі вони втрьох, він, ОСОБА_7 та ОСОБА_11 пройшли до кімнати. ОСОБА_7 та ОСОБА_11 почали сваритися і він залишив квартиру, оскільки йому було нецікаво що відбувається. При ньому ніхто потерпілому тілесних ушкоджень не спричиняв та не викрадав телевізор.

Обвинувачений ОСОБА_14 у суді першої інстанції свою вину у вчиненні кримінального правопорушення також не визнав та пояснив, що він разом з ОСОБА_8 пішли до ОСОБА_11 додому. Постукали у двері, потерпілий відчинив. У квартирі потерпілий знаходився разом з ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . ОСОБА_17 до квартири не заходив, залишився у коридорі. До квартири ОСОБА_14 зайшов один. Вони почали сваритися з ОСОБА_11 і останній відповів йому у грубій формі, тому ОСОБА_14 вдарив його рукою в обличчя та забрав телевізор.

Таким чином, у суді першої інстанції обвинувачені заперечували факт вчинення нападу на потерпілого та заволодіння належним йому телевізором, їх позиція зводиться до того, що ОСОБА_8 до квартири потерпілого взагалі не заходив, а ОСОБА_14 вдарив потерпілого у ході конфлікту.

Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо всі надані докази, прийшов до правильного висновку про неспроможність такої версії обвинувачених та доведення в повному обсязі їх вини саме у вчиненні розбою, тобто нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаним з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазначала нападу, за попередньою змовою групою осіб.

Так, потерпілий ОСОБА_11 у суді першої інстанції показав, що він разом з друзями ОСОБА_16 та ОСОБА_15 находилися у нього вдома на кухні. Через деякий час у вхідні двері подзвонили, відчинивши їх він побачив ОСОБА_7 з раніше незнайомим йому чоловіком. З ОСОБА_7 він був знайомий раніше і останній бував у нього вдома, знав де знаходиться телевізор. Чоловіки зайшли у квартиру без запрошення, проте він проти цього не заперечував. Після цього ОСОБА_7 запропонував усім втрьох пройти до кімнати та поговорити. Зайшовши до кімнати, ОСОБА_7 наніс йому один удар у голову, після якого він впав на підлогу, продовжував все бачити, проте піднятися не міг. Він чув, як ОСОБА_7 сказав другому чоловіку, який прийшов з ним, взяти та винести телевізор. Коли він зміг піднятися, то встав та пішов до кухні, де розповів ОСОБА_16 та ОСОБА_15 про те, що з ним сталося.

Свідок ОСОБА_16 у суді першої інстанції показав, що він, ОСОБА_15 та ОСОБА_11 знаходилися вдома у останнього. Приблизно після обіду в двері постукали, ОСОБА_11 відчинив двері і у квартиру зайшли раніше знайомий йому ОСОБА_7 зі своїм приятелем. З іншим чоловіком він не знайомий. ОСОБА_7 вивів ОСОБА_11 на розмову, закривши при цьому двері на кухні. Через декілька хвилин на кухню повернувся ОСОБА_11 , який майже не міг розмовляти, через те, що у нього сильно опухла щока, напевно була зламана щелепа. ОСОБА_11 сказав, що його вдарили та забрали телевізор.

Свідок ОСОБА_15 у суді першої інстанції показав, що він разом з ОСОБА_16 та ОСОБА_11 сиділи вдома у останнього. У двері почали стукати, ОСОБА_11 відчинив двері. У квартиру зайшли ОСОБА_7 , якого він знає приблизно років п`ять, та ОСОБА_8 , якого він впізнав у судовому засіданні. Вони забрали ОСОБА_11 у кімнату для розмови та зачинили двері на кухні. Через деякий час він почув, як щось чи хтось впав. Після цього ОСОБА_11 зайшов на кухню, у нього було розбите обличчя, зламана щелепа. Потерпілий повідомив їм, що його вдарили та забрали телевізор.

Підстав не довіряти показанням потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приведені до присяги, у суду не було, а в апеляційних скаргах не вказані ймовірні причини обмови обвинуваченого з боку потерпілого та свідків.

Показання вищезазначених потерпілого та свідків у суді першої інстанції є логічними та послідовними, оскільки вони переконливо повідомили про відомі їм обставини вчиненого кримінального правопорушення, їх пояснення повністю узгоджуються між собою та дослідженими судом першої інстанції документами.

Також суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані сторонами інші докази, яким зробив обґрунтовану оцінку.

Так, з протоколу огляду місця події від 14 березня 2019 року та фототаблиці до нього вбачається, що об`єктом огляду є приміщення квартири АДРЕСА_4 . У ході проведення огляду зафіксовано обстановку у вищевказаній квартирі (т. 1, а.с. 217-220).

З протоколу огляду речей від 15 березня 2019 року та фототаблиці до нього вбачається, що об`єктом огляду є телевізор в корпусі чорно-сірого кольору, марки «KIVI 32HR50GU», який добровільно видав ОСОБА_7 (т. 1, а.с. 222-225).

З протоколу проведення слідчого експерименту від 15 березня 2019 року та відеозапису до нього вбачається, як ОСОБА_7 пояснив обставини вчиненого ним та ОСОБА_8 кримінального правопорушення щодо потерпілого ОСОБА_11 (т. 1, а.с. 228-231).

З висновку експерта № 252 від 19 березня 2019 року вбачається, що закритий перелом нижньої щелепи справа в області кута та зліва на рівні 1 та 2 зубів, рана на слизовій оболонці нижньої губи справа, набряк м`яких тканин в області правої щоки у ОСОБА_11 в сукупності кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, що не були небезпечними для життя в момент їх спричинення, але потягли за собою довготривалий розлад здоров`я, більше ніж 21 день. Дані ушкодження утворились від тупих предметів. Давність утворення тілесних ушкоджень не суперечить строку, вказаному освідуваним. ОСОБА_11 спричинено не менше одного травматичного впливу (т. 1 а.с. 235-236).

З протоколу проведення слідчого експерименту від 18 квітня 2019 року та відеозапису до нього вбачається, як потерпілий ОСОБА_11 пояснив обставини вчиненого щодо нього ОСОБА_7 та невідомим чоловіком кримінального правопорушення (т. 1, а.с. 237-239).

З протоколу пред`явлення для впізнання від 21 травня 2019 року, фототаблиці та відеозапису до нього вбачається, що свідок ОСОБА_16 впізнав ОСОБА_8 як чоловіка, який разом з ОСОБА_7 прийшли без запрошення до ОСОБА_11 , де в кімнаті, зі слів останнього, нанесли йому один удар в область обличчя та викрали телевізор (т. 4, а.с. 1-4).

З протоколу пред`явлення для впізнання від 21 травня 2019 року, фототаблиці та відеозапису до нього вбачається, що потерпілий ОСОБА_11 впізнав ОСОБА_8 як чоловіка, який знаходячись у нього вдома разом з ОСОБА_7 здійснили на нього напад та вкрали телевізор (т. 4, а.с. 5-8).

Суд першої інстанції, вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності та допустимості, і в сукупності, з точки зору всебічності, достатності та взаємозв`язку, на переконання апеляційного суду прийшов до правильного висновку, що обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_7 вчинили саме напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаним з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазначала нападу, за попередньою змовою групою осіб.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_9 з приводу того, що стороною обвинувачення не доведено участь обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні злочину, оскільки потерпілий ОСОБА_11 послідовно стверджував про те, що злочин щодо нього скоїли обидва обвинувачених.

Зокрема під час пред`явлення особи для впізнання потерпілий ОСОБА_11 впізнав ОСОБА_8 як особу, яка знаходячись у нього вдома разом з ОСОБА_7 здійснили на нього напад та викрали телевізор.

Колегія суддів не вбачає підстав ставити під сумнів показання потерпілого ОСОБА_11 та не довіряти їм, оскільки вони в цій частині узгоджуються з іншими зібраними у провадженні доказами та і з встановленими судом обставинами. Показання потерпілого в силу ст. 84 КПК України є процесуальним джерелом доказів та правомірно були покладені судом в основу вироку. Потерпілий під час судового розгляду в суді першої інстанції попереджався судом про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань. Будь-яких об`єктивних даних на підтвердження наявності у потерпілого ОСОБА_11 підстав обмовляти обвинувачених колегією суддів не встановлено. Не наведено таких підстав і в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційних скарг захисників про те, що у справі не встановлено та не доведено вартість телевізора «KIVI 32HR50GU», який було викрадено у потерпілого, були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції, який навів у вироку докладні відповіді та мотиви, чому він вважає їх необґрунтованими.

Зокрема, суд першої інстанції цілком обґрунтовано зазначив у вироку, що закон не вимагає доведення цієї обставини певним видом доказів.

Посилання сторони захисту на ст. 242 КПК України у цьому випадку є недоречним, оскільки елементом складу інкримінованого обвинуваченим злочину є вартість викраденого майна, а не матеріальні збитки, завдані злочином, для встановлення яких передбачене обов`язкове проведення експертизи.

До того ж, дана обставина не впливає на кримінально-правову оцінку діянь ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а може вплинути лише на розмір відшкодування. Між тим, телевізор було повернуто потерпілому та цивільний позов ним не заявлявся.

Колегія суддів погоджується з доводами суду в цій частині та не вважає порушенням процесуального закону те, що суд першої інстанції визнав доведеною вартість викраденого телевізора без висновку експерта.

У своїй апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_12 також зазначав, що висновок судово-медичної експертизи № 252 є недопустимим доказом, через відсутність ухвали про надання доступу до медичних документів та рентгенограм потерпілого, а також через відсутність у матеріалах кримінального провадження цих медичних документів та не відкриття їх стороні захисту.

Проте колегія суддів визнає такі доводи захисника необґрунтованими з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в ході збирання доказів на виконання приписів ч. 2 ст. 242 КПК України щодо обов`язковості проведення експертизи на предмет встановлення виду та ступеня тяжкості заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень стороною обвинувачення було забезпечено проведення судово-медичної експертизи.

Враховуючи, що зазначену експертизу проведено особою, яка володіє спеціальними знаннями, має право на проведення експертизи та попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, об`єктивних підстав не довіряти результатам експертизи та вважати її висновки недостовірними у суду не було.

Крім того, відповідно до статей 3, 56 КПК України потерпілий є стороною кримінального провадження і має право подавати докази не тільки суду, але й і слідчому.

Відтак потерпілий наділений правом безпосередньо надавати слідчому медичні документи на підтвердження фактів, які стосуються завданої злочином шкоди його здоров`ю, а слідчий зобов`язаний прийняти ці документи для виконання завдань кримінального провадження та з`ясування всіх обставин, що згідно зі ст. 91 КПК України належать до предмета доказування. За інших обставин, тобто якщо потерпілий не згоден надати наявні в його розпорядженні необхідні документи, для отримання дозволу на тимчасовий доступ до них слідчий, застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження, звертається до суду за правилами глави 15 розділу II КПК України.

Тобто, медична документація може бути отримана в інший спосіб, також передбачений КПК України, а саме - добровільно надана безпосередньо потерпілою особою або медичною установою на запит слідчого, і лише у випадку неможливості отримати документи у такий спосіб слідчий звертається до слідчого судді з метою отримати дозвіл на тимчасовий доступ до речей та документів.

Потерпілий ОСОБА_11 у судовому засіданні суду першої інстанції підтвердив, що він не заперечував проти надання слідчим експерту його медичної документації, що і було зроблено.

Відтак будь-яких порушень при призначенні і проведенні судово-медичної експертизи колегія суддів не вбачає.

Крім того, висновок експерта № 252 містить посилання на медичні документи, що були об`єктом експертного дослідження, а також перелік запитань, поставлених перед експертом. За наявності сумнівів щодо достовірності медичних документів, які були об`єктом експертного дослідження, сторона захисту, реалізуючи закріплені у статтях 22, 26 КПК України принципи змагальності й диспозитивності, на стадії дослідження доказів мала процесуальну можливість клопотати про надання відповідних документів.

Проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, при ознайомленні з матеріалами досудового розслідування в порядку ст. 290 КПК України, ні обвинувачений, ні захисник ОСОБА_12 з клопотанням про надання їм для ознайомлення медичної документації та рентгенограм потерпілого ОСОБА_11 не звертались. Не зверталась із таким клопотанням сторона захисту і під час судового розгляду справи, який проводився за участю потерпілого.

З огляду на викладене, відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, невідкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання ст. 290 КПК України не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 вказаного Кодексу та не тягне визнання експертного дослідження недопустимим доказом, оскільки зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку і сторона захисту не клопотала про надання доступу до медичних документів.

Відсутність у справі даних про лікування потерпілого строком більше 21 дня, на що посилався в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_12 , висновків суду в цій частині не спростовує, оскільки наявність у потерпілого ушкоджень, які потягли за собою довготривалий розлад здоров`я, більше ніж 21 день, було встановлено висновком судово-медичної експертизи № 252.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 про наявність передбачених ст.ст. 412, 415 КПК України підстав для скасування вироку, через те, що суд відхилив його клопотання про допит потерпілого ОСОБА_11 , який не з`явився до судового засідання від 16 липня 2020 року, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Так, відповідно до матеріалів кримінального провадження, потерпілий ОСОБА_11 двічі був допитаний судом, усім сторонам кримінального провадження, в тому числі і обвинуваченому ОСОБА_8 було без обмежень надано можливість допитати потерпілого з метою з`ясування тих чи інших обставин.

У свою чергу, потерпілий ОСОБА_11 був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, призначеного на 16 липня 2020 року (т. 5, а.с. 221), проте в судове засідання не прибув і клопотання про відкладення розгляду справи не подав, з огляду на що, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про можливість продовження розгляду провадження за відсутності потерпілого.

При цьому обвинувачений ОСОБА_8 не зазначив в апеляційній скарзі, які саме істотні обставини кримінального провадження не були з`ясовані у потерпілого та з якої причини, а також яким чином це позначилося на прийнятому судом рішенні.

З урахуванням викладеного, колегією суддів не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції про винуватість обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання, то суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, в повній мірі встановив та належним чином оцінив і врахував всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання, та прийшов до обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченими можливо лише з призначенням їм покарання у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна кожному, і підстави для призначення їм більш м`якого покарання відсутні.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

Під час нового розгляду провадження в суді апеляційної інстанції обвинувачені приймали участь в режимі відеоконференції і клопотань про доставлення їх до приміщення апеляційного суду не заявляли.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_12 , обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника - адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 липня 2020 року відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженими, які утримуються під вартою - в той самий строк з дня вручення їм копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Дата документу Справа № 333/5331/18