права № 323/2331/21
Провадження 1-кп/336/354/2023
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2023 р. м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м.Запоріжжя в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , секретаря судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №000279 від 02 вересня 2021 року, про обвинувачення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 3 ст. 307 КК України, за участі сторін кримінального провадження, -

встановив :

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні №000279 від 02 вересня 2021 року, про обвинувачення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 3 ст. 307 КК України, надійшов до Оріхівського районного суду Запорізької області 03.09.2021 року.

До Шевченківського районного суду м.Запоріжжя обвинувальний акт надійшов у відповідності до визначеної Розпорядженням Голови Верховного Суду від 10.05.2022 року № 29/0/9-22 підсудності 15.08.2022 року.

Прокурором у судовому засіданні заявлено клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту ОСОБА_4 та клопотання про застосування щодо ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Прокурор мотивував своє клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту ОСОБА_4 тим, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, наявні та продовжують існувати і більш м`який запобіжний захід не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Клопотання про застосування щодо ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою прокурор обґрунтовує тим, що після зміни щодо нього запобіжного заходу, 13.04.2023 року під час відвідування його за місцем проживання працівниками поліції було встановлено, що він відсутній за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, ОСОБА_5 не прибув у судове засідання призначена на 04.05.2023 року.

Адвокат ОСОБА_6 заперечувала проти застосування запобіжного заходу ОСОБА_5 , оскільки він дійсно змінив місце проживання письмово повідомивши про це суд. Ставицький як ТПО отримав соціальне житло у гуртожитку № НОМЕР_1 Національного університету «Запорізька політехніка» за адресою: АДРЕСА_2 , судове засідання 04.05.2023 року не відбулося, але ОСОБА_5 з`явився в суд, отримав повістку на наступну дату.

Адвокат ОСОБА_7 не заперечував проти застування запобіжного заходу у виді домашнього арешту ОСОБА_4 , оскільки він є особою з інвалідністю та не покидає місце проживання, обвинувачений ОСОБА_8 у свою чергу також не заперечував проти застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

Обвинувачений ОСОБА_5 заперечував проти задоволення клопотання прокурора, просив застосувати до нього запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, оскільки він намагається працевлаштуватися на посаду охоронця, а графік роботи є нічним.

При вирішенні питання щодо запобіжного заходу обвинуваченим суд керувався положеннями ст. 331 КПК України, відповідно до ч. 1, 3 якої під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинувачених.

Згідно із ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищити, сховати або спотворити речі чи документи, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.

За змістом ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі вагомість наявних доказів, тяжкість покарання, що загрожує особі, у разі визнання її винною, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків, наявність постійного місця роботи, наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення, репутацію обвинуваченого, наявність у нього судимостей, дотримання обвинуваченим умов застосування запобіжних заходів у випадках їхнього попереднього застосування.

Із змісту наведених норм випливає, що завданням застосування будь-якого запобіжного заходу є забезпечення належної процесуальної поведінки особи, яка піддана кримінальному переслідуванню, а при обранні того чи іншого запобіжного заходу, достатнього і необхідного у кожному конкретному випадку, крім тяжкості звинувачення необхідно враховувати сукупність перелічених в законі обставин.

В силу ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК.

Однак тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом, пов`язаним із позбавленням особи свободи, який полягає в примусовій ізоляції підозрюваного, обвинуваченого шляхом поміщення його в установу тримання під вартою на певний строк із підпорядкуванням режиму цієї установи.

При вирішенні питання щодо заявленого клопотання, суддя приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, а саме справу «Харченко проти України», за якою встановлено порушення вимог п. 3 ст. 5 Конвенції щодо надмірного тривалого тримання особи під вартою, а також те, що національні суди не розглядали жодних альтернативних триманню під вартою запобіжних заходів.

По справі «Мамедова проти Росії», ЄСПЛ зазначив, що посилання на тяжкість обвинувачення як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що особа буде переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини є недостатнім, хоча суворість покарання і є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, і що потребу позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою, які мають бути чітко сформульовані (рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2000 року у справі «Яблонський проти Польщі», від 23 вересня 1998 року у справі «І.А. проти Франції», від 04 жовтня 2001 року у справі «Іловецький проти Польщі»).

При цьому ЄСПЛ зазначає, що існує презумпція на користь звільнення з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними» (рішення ЄСПЛ у справі «Смирнова проти Росії» ). У всіх випадках, коли ризик ухилення обвинуваченого від слідства ( суду ) можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів ( рішення ЄСПЛ від 23 вересня 2008 року у справі «Вренчев проти Сербії»).

В рішенні «Тодоров проти України» ЄСПЛ зазначив, що для продовження тримання особи під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку.

Враховуючи встановлені судом обставини, нічний домашній арешт зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених та зможе запобігти зазначеним ризикам.

Так встановлено, що ОСОБА_5 змінив місце проживання письмово повідомивши про це суд. ОСОБА_5 має статус тимчасово переміщеної особи отримав соціальне житло у гуртожитку № НОМЕР_1 Національного університету «Запорізька політехніка» за адресою: м.Запоріжжя, вул. Поштова, б. 161а, судове засідання 04.05.2023 року не відбулося, але ОСОБА_5 з`явився в суд, отримав повістку на наступну дату.

Не встановлено таких порушень процесуальної поведінки з боку ОСОБА_5 , які б давали підстави для утримання його в умовах неволі, а тому клопотання прокурора підлягає частковому задоволенню, до ОСОБА_5 слід застосувати запобіжний захід у виді нічного домашнього арешту.

Зазначене відповідає і практиці Європейського Суду з прав людини. Зокрема, у рішенні від 10.03.2009 року у справі «Биков проти Росії», заява № 4378/02, п. 64, Суд зазначив, що тягар доказування при вирішенні питань щодо продовжуваного позбавлення особи волі не повинен перекладатися на затриману особу, щоб вона доводила б наявність причин, які б виправдовували її звільнення з-під варти (див. постанову Європейського Суду з прав людини від 26.07.2001 року у справі «Ілійков проти Болгарії», заява № 33977/96, § 85).

Відповідно до статті 5 § 3 Конвенції кожному, кого заарештовано згідно з положеннями підпункту «с» пункту 1 цієї статті, …має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.

Відповідно до встановленої практики Європейського Суду з прав людини, для того, щоб позбавлення свободи можна було вважати не свавільним у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції, застосування такого заходу має бути необхідним за конкретних обставин (див. рішення від 27 лютого 2007 р. у справі «Нештак проти Словаччини» (Neљќбk v. Slovakia), заява № 65559/01, п. 74, від 14 жовтня 2010 р. у справі «Хайредінов проти України» (Khayredinov v. Ukraine), заява № 38717/04, п. 2728 «Нечипорук і Йонкало проти України» (nechiporuk and yonkalo v. Ukraine) від 21 квітня 2011 року, п. 196). Поміщення під варту відповідно до статті 5 § 1 Конвенції повинно відповідати принципу пропорційності (див. справу Ladent v. Poland, заява № 11036/03, п. 55, ЕСПЧ 2008 ... (витяги)).

Особа, яка обвинувачується у вчиненні злочину, завжди повинна бути звільнена з-під варти до суду, якщо тільки держава не може довести, що «є відповідні і достатні» причини, щоб виправдати триваюче тримання під вартою (див. справи Wemhoff v. Germany, рішення від 27 червня 1968 р., Series A № 7, стор. 24-25, п. 12; Yagci and Sargin v. Turkey, рішення від 8 червня 1995 р., Series A № 319-A, п. 52).

По справі «Хайрединов проти України» (38717/04, рішення від 1410.2010 року) Європейський суд по правам людини визнав порушення § 1 ст. 5 Конвенції у зв`язку з обставинами, коли національні органи не надали достатніх підстав для взяття під варту заявника, а суди не розглядали можливість застосування альтернативного запобіжного заходу.

В абз. абз. 2,5 п. 17 Інформаційного листа № 511-550/0/4-13 «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ звернув увагу судів першої та апеляційної інстанції на те, що суду необхідно враховувати вимоги дотримання розумного строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, продовження строку тримання під вартою. Загальне положення щодо розумних строків у таких випадках викладено у правовій позиції ЄСПЛ в рішенні у справі «Харченко проти України», згідно з якою «розумність строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватися в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості» (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року).

Суд обгрунтовано вважає, що домашній арешт має бути нічним починаючи з 21 часу по 06 годину ранку наступного дня.

У разі необхідності лікування в умовах стаціонару, запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту продовжує діяти, але обвинувачені мають повідомити органи поліції та надати необхідні медичні документи.

З цих підстав суд, керуючись ст. ст. 177, 178, 183, 314-318, 369-372, 376 КПК України, суд

постановив:

Застосувати щодо ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту строком на 60 днів.

Покласти на ОСОБА_5 обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, а саме: прибувати на виклики прокурора та суду за першою вимогою; не залишати місце постійного проживання: АДРЕСА_2 , без дозволу прокурора або суду у нічний час з 21 години вечора по 06 годину ранку наступного дня; повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання; утримуватись від спілкування зі свідками у даному кримінальному провадженні.

Застосувати щодо ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту строком на 60 днів.

Покласти на ОСОБА_4 , обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, а саме: прибувати на виклики прокурора та суду за першою вимогою; не залишати місце постійного проживання: АДРЕСА_3 , без дозволу прокурора або суду у нічний час з 21 години вечора по 06 годину ранку наступного дня; повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання; утримуватись від спілкування зі свідками у даному кримінальному провадженні.

Строк дії ухвали про перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 під нічним домашнім арештом визначити два місяці, тобто до 31 липня 2023 року.

Ухвалу про продовження запобіжного заходу у вигляді нічного домашнього арешту передати для виконання органу внутрішніх справ, який здійснює кримінальне провадження - відділення поліції який повинен негайно поставити на облік особу, щодо якої застосовано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту і повідомити про це суд.

По закінченню цього строку та за відсутністю клопотання прокурора, ухвала про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту припиняє свою дію і запобіжний захід та обов`язок вважається скасованим.

На ухвалу може бути подана апеляція безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

С у д д я : ОСОБА_1