У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 183/4164/23

№ 1-кп/183/1272/23

19 квітня 2023 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянув у підготовчому судовому засіданні, обвинувальний акт у кримінальному провадженні

№ 0001200 відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Балаклія, Харківська область, раніше несудимий,

зареєстрований та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

за участю прокурора - ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

обвинуваченого - ОСОБА_3

в с т а н о в и в:

В провадження Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону надійшов обвинувальний акт відносно ОСОБА_3 .

В судовому засіданні захисник заявив клопотання про необхідність визначення питання про підсудність даної справи Новомосковському міськрайонному суду Дніпропетровської області, оскільки згідно обвинувального акту 18.10.2022 року ОСОБА_3 був направлений до військово-лікарської комісії до Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ), що розташований у АДРЕСА_2 . Під час проведення звірки із медичною ротою в/ч НОМЕР_2 було встановлено, що ОСОБА_3 19.10.2022 року було зареєстровано у ГВЛК військової частини НОМЕР_1 для проходження комісії з метою визначення придатності до військової служби, але в подальшому він не з`явився для проходження комісії та 01.11.2022 року до вказаної частини, яка територіально належить до Шевченківського району м. Харкова і належить до підсудності Дзержинського районного суду м. Харкова.

Обвинувачений підтримав думку свого захисника.

Прокурор в судовому засіданні заперечив проти задоволення клопотання сторони захисту, повідомив суду, що правила територіальної підсудності дотримано, оскільки військова частина НОМЕР_2 , в якій проходив службу ОСОБА_3 , тимчасово дислокувалася в районі м. Куп`янськ, а оскільки територіальна підсудність Куп`янського міськрайонного суду Харківської області визначена за Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області. Вважає, що не потрібно враховувати ту позицію, що ОСОБА_3 не повернувся до військово-лікарської комісії до Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ), що розташований у АДРЕСА_2 .

Суд, дослідивши обвинувальний акт, вважає, що клопотання захисника підлягає задоволенню, оскільки в даному випадку місце розташування військово-лікарської комісії до Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ), є АДРЕСА_2 , оскільки 01.11.2022 року зафіксовано неявку обвинуваченого саме за місцем розташування вч НОМЕР_1 . Посилання прокурора на те, що військова частина НОМЕР_2 , в якій проходив службу ОСОБА_3 , тимчасово дислокувалася в районі м. Куп`янськ не підтверджена жодними доказами.

Згідно з ч.1 ст. 34 КПК України, кримінальне провадження передається на розгляд іншого суду, якщо:

1) до початку судового розгляду виявилося, що кримінальне провадження надійшло до суду з порушенням правил підсудності.

Відповідно до ст. 315 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право направити обвинувальний акт до відповідного суду для визначення підсудності у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження.

Таким чином, обвинувальний акт не містить доказів того, що злочин було закінчено за місцем розташування підрозділу військової частини НОМЕР_2 , у АДРЕСА_2 , а тому вбачаються підстави вважати, що правила територіальної підсудності не дотримано при направленні обвинувального акту до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Оскільки відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 412 КПК України порушення правил підсудності є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що у будь-якому разі тягне за собою скасування судового рішення, то в межах наданих повноважень, з метою забезпечення дотримання загальних принципів кримінального провадження, визначених ст. 7 КПК України, суд вважає за необхідне обвинувальний акт у кримінальному провадженні направити до Дніпровського апеляційного суду з метою вирішення питання про направлення подання до Касаційного кримінального суду Верховного Суду для визначення підсудності.

Разом з тим, до суду надіслано клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому на два місяці.

Прокурор в судовому засіданні підтримав подане ним клопотання, мотивуючи свою позицію тим, що, ризики, які були враховані судом при обранні йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не змінилися, нових обставин для зміни запобіжного заходу стосовно обвинуваченого не з`явилося, тому продовження строку тримання під вартою необхідне для забезпечення розгляду кримінального провадження.

Захисник обвинуваченого заперечував проти задоволення клопотання прокурора, просив відмовити в його задоволенні у зв`язку з відсутністю підстав.

Обвинувачений підтримав позицію свого захисника, просив застосувати до нього домашній арешт.

Вислухавши думку учасників судового процесу, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за встановленою процедурою.

Продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою суд виходить з того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

Відповідно до ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.

При вирішенні клопотання прокурора про необхідність застосування обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує вимоги ч. 2 ст. 177 КПК України, відповідно до якої підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

В провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 24.02.2023 стосовно ОСОБА_3 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 23.04.2023 включно.

Так, суд вважає доведеним ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, тобто можливість переховування ОСОБА_3 від органу досудового розслідування, оскільки ОСОБА_3 обґрунтовано обвинувачується у вчинені злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких кримінальних правопорушень, у зв`язку з чим є підстави вважати, що ОСОБА_3 з метою уникнення від покарання буде переховуватись від суду.

Окрім цього, суд вважає доведеним ризик, передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, тобто перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що підтверджується тим, що ОСОБА_6 , перебуваючи на волі, з метою ухилитись від кримінальної відповідальності за вчинений злочин, щоб не перебувати в умовах ізоляції до завершення судового слідства, може симулювати хворобу, або іншим чином ввести в оману командування військової частини.

Виходячи з імперативної вимоги ч.8 ст. 176 КПК України, згідно якої під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою, та наявність доведених стороною обвинувачення ризиків, враховуючи прецедентну практику Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ), який у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26.07.2001 року зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування», суд вважає клопотання прокурора обґрунтованим.

Отже, суд дійшов висновку, що аргументи захисника та обвинуваченого не можуть бути прийняті, враховуючи вказані обставини.

На підставі викладеного, керуючись ст. 34, 315, 615 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_3 за ч.5 ст. 407 КК України, направити до Дніпровського апеляційного суду для вирішення питання, щодо звернення з поданням до Верховного Суду для визначення підсудності.

Обвинуваченому у вчиненні злочину за ч. 5 ст. 407 КК України, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 17 червня 2023 року включно.

Визначити суму застави у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 214 720 (двісті чотирнадцять тисяч сімсот двадцять) гривень, яка може бути внесена як самим обвинуваченим так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем).

При внесенні визначеної суми застави ОСОБА_3 з-під варти - звільнити.

У разі внесення застави, покласти на ОСОБА_3 наступні обов`язки строком до 17.06.2023 року: прибувати за кожною вимогою слідчого, прокурора або суду; не відлучатися з населеного пункту, в якому він проживає (перебуває), без дозволу слідчого, прокурора, суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання (перебування); утримуватися від спілкування із свідками з приводу обставин вчинення інкримінованого йому злочину.

Ухвала в частині продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1