Справа № 192/1451/23
Провадження № 1-кп/192/126/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2023 року 2023 Солонянський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

потерпілого - ОСОБА_4 ,

захисника - ОСОБА_5 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у смт Солоне Дніпропетровської області кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000375 від 07.06.2023 за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Сурсько-Михайлівка Солонянського району Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою освітою, малолітніх та неповнолітніх дітей на утриманні не має, фізичної особи-підприємця, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України

встановив:

До суду надійшов обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України.

У підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 вважав можливим призначити судовий розгляд кримінального провадження, інших клопотань не заявляв.

Захисник ОСОБА_5 заперечував проти призначення справи до судового розгляду, просив повернути обвинувальний акт прокурору Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_3 , як такий, що не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

В клопотанні про повернення прокурору обвинувального акту захисник посилався на те, що вказаний обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК України, зокрема ч. 4 ст. 110 КПК, п.5 ч.2 ст. 291 КПК України п. «а» ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, що призвело до порушення прав обвинуваченого бути негайно і детально поінформованим про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Захисник ОСОБА_5 послався на усталену практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої необхідно приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу.

Разом з тим, обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 таким вимогам не відповідає, оскільки у ньому не зазначено всіх елементів складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України і в якому обвинувачується ОСОБА_6 .

Відповідно до вимог ч.2 ст.345 КК України передбачена кримінальна відповідальність за умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу чи його близьким родичам побоїв, легких або середньої тяжкості тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків. Однак, в обвинувальному акті не зазначено всіх елементів складу кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_6 , зокрема, об`єктивну сторону, а такі елементи, як суб`єкт, об`єкт, суб`єктивна сторона мають істотні суперечності викладені за двома складами кримінальних правопорушень:

- опору працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків, що передбачено ч.2 ст. 342 КК України, за яким досудове розслідування не розпочиналося та не проводилося, а обвинувачення ОСОБА_6 взагалі не висувалося;

- умисному заподіянні працівникові поліції легких тілесних ушкоджень, що передбачено ч.2 ст. 345 КК України.

Захисник посилався на викладення в обвинувальному акті двох самостійних об`єктивних та суб`єктивних сторін різних кримінальних правопорушень: опору працівникам поліції, якими згідно обвинувального акта вказані два поліцейські ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , та умисному заподіянні працівникові поліції легких тілесних ушкоджень. Захисник вважав, що за наявності таких суперечностей умисел та мотив ОСОБА_6 при вчиненні суспільно-небезпечного діяння не розкрито.

З формулювання обвинувачення не зрозуміло у зв`язку з виконанням яких саме службових обов`язків потерпілим ОСОБА_4 обвинуваченим ОСОБА_6 були заподіянні йому легкі тілесні ушкодження, не зазначено місця, часу, характеру та обставин виконання ОСОБА_4 зазначених службових обов`язків. Зміст статей 18,23,33 Закону України «Про Національну поліцію», на які є посилання в обвинувальному акті, взагалі не розкрито.

В порушення вимог п.5 ч.2 ст. 291 КПК України при зазначені в обвинувальному акті формулювання вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення взагалі не вказано кількість тілесних ушкоджень, які нібито були ним заподіянні ОСОБА_4 , а також те, що їх заподіяння пов`язане з виконанням останнім конкретних службових обов`язків потерпілим як працівником правоохоронного органу.

Зазначав, що формулювання обвинувачення є неконкретним також тому, що в ньому не зазначено конкретний спосіб, час та місце вчинення кримінального правопорушення, не зазначено, коли та де саме, у якому місці знаходився обвинувачений під час заподіяння працівнику поліції тілесних ушкоджень як вони були розташовані відносно одне одного, не зазначено наявність причинного зв`язку між діями, спрямованими на заподіяння тілесних ушкоджень та наслідками, що також вказує на неповний виклад обставин кримінального правопорушення та неконкретне обвинувачення.

Захисник вважав, що в обвинувальному акті відсутнє чітке та конкретне формулювання обвинувачення із зазначенням всіх складових, передбачених ч. 2 ст. 291 КПК України, не розкрито об`єктивну та суб`єктивну сторону кримінального правопорушення, умисел та мотив ОСОБА_6 , чим у підсумку істотно порушено його право на захист.

Неконкретне та формальне обвинувачення, висунуте ОСОБА_6 не узгоджується з фактичними обставинами кримінального правопорушення, обвинувальний акт не містить викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, а правова кваліфікація кримінального правопорушення не узгоджується з викладеними в акті обставинами.

Захисник зазначав, що справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (рішення Європейського суду з прав людини від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини» №29082/95, п. 47), а право бути проінформованим про характер і причини обвинувачення - розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п.3 ст.6 Конвенції (рішення від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47). Також посилався на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті положень ст.6 Конвенції ЄСПЛ покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеєр проти Бельгії» (Deweer v. Belgium) від 27 лютого 1980 року).

Неконкретність, нечіткість, сумнівність обвинувачення, яке містить необґрунтовані припущення, перешкоджає у реалізації обвинуваченим передбаченого ст. 42 КПК України права знати, у вчиненні якого саме кримінального правопорушення його обвинувачують і захищатися від обвинувачення.

Також посилався на практику національних судів, зокрема на постанову Верховного Суду України від 24 листопада 2016 року у справі № 5-328кс16 згідно якої суд вказав, що важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але й длядослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист.

Крім того, захисник вважав, що обвинувальний акт належним чином не затверджений прокурором, оскільки не скріплений печаткою.

Обвинувачений ОСОБА_6 також просив повернути обвинувальний акт прокурору з підставі, викладених захисником.

Прокурор ОСОБА_3 заперечував проти задоволення клопотання, просив суд відмовити в його задоволенні, та призначити судовий розгляд посилаючись на те, що обвинувальний акт відповідає вимогам ст.291 КПК України. В акті зазначено адресу, час, місце вчинення правопорушення, викладено фактичні обставини кримінального правопорушення, які з часу повідомлення ОСОБА_6 про підозру майже не змінювались. Крім того апеляційним судом під час розгляду апеляції на клопотання про обрання запобіжного заходу зазначено про обґрунтованість підозри ОСОБА_6 за ч.2 ст. 345 КК України, щодо опору ОСОБА_6 , зазначив, що прокурор не позбавлений можливості змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення. Крім того у прокурора відсутня власна печатка та вимоги щодо скріплення обвинувального акта при його затвердженні печаткою нічим не передбачено.

Потерпілий ОСОБА_4 щодо заявленого стороною захисту клопотання погодився з думкою прокурора.

Вислухавши учасників судового провадження, дослідивши обвинувальний акт з додатками суд вважає, що обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору для усунення недоліків з таких підстав.

Згідно ч. 1 ст. 9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу.

Відповідно до ч.4 ст. 109 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 КПК України.

Положеннями ч.2 ст. 291 КПК України передбачено, що обвинувальний акт має містити, зокрема, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Обвинувальний акт не відповідає вказаним вимогам.

Невід`ємною частиною обвинувального акту згідно з правилами ч. 4 ст. 291 КПК України є додатки, зокрема, реєстр матеріалів досудового розслідування; цивільний позов, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування.

Статтею 109 КПК України передбачено, що реєстр матеріалів досудового розслідування складається слідчим або прокурором і надсилається до суду разом з обвинувальним актом.

Реєстр матеріалів досудового розслідування повинен містити: 1) номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення; 2) реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування; 3) вид заходу забезпечення кримінального провадження, дату і строк його застосування.

Отже, за своєю суттю обвинувальний акт є процесуальним рішенням, а реєстр матеріалів досудового розслідування - формою фіксування кримінального провадження.

Формулювання обвинувачення - це юридичний висновок, заснований на фактичних обставинах справи, зміст якого складають правові ознаки злочину, викладені мовою диспозиції застосовуваної норми кримінального Кодексу, тому що саме формулювання обвинувачення визначає конкретний обсяг і межі судового розгляду і надає можливість обвинуваченому у повній мірі реалізувати своє право на захист, оскільки дозволяє точно визначити обсяг і межі свого захисту в рамках конкретного кримінального провадження.

Встановлені під час досудового розслідування фактичні обставини кримінального правопорушення в обвинувальному акті викладені таким чином.

07 червня 2023 року, приблизно о 09.12 годині на службовий планшет екіпажу «Крупьє 162», до складу якого входили: поліцейський сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 9 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області старший сержант поліції ОСОБА_4 та поліцейський сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 9 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області старший лейтенант поліції ОСОБА_7 , надійшов виклик від ОСОБА_6 , мешканця АДРЕСА_1 , про те, що «заявник має зброю, та має намір перекрити проїзну частину дороги, з приводу того, що до нього не приїздить поліція».

В подальшому, 07.06.2023 приблизно о 09:50 годині, вищевказаний екіпаж прибув за адресою АДРЕСА_2 , перебуваючи на службі у форменому одязі Національної поліції. Прибувши за викликом, за цією адресою, працівники поліції для з`ясування обставин події, що сталася, підійшли до ОСОБА_6 , який знаходився за вказаною адресою поблизу проїзної частини дороги, представившись йому співробітниками відділення поліції № 9 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області, та діючи відповідно до вимог, передбачених ст.ст. 18, 23, 33 Закону України «Про Національну поліцію», запропонували йому пройти до службового автомобіля для складання відповідного протоколу прийняття заяви.

В свою чергу, ОСОБА_6 , знаючи та усвідомлюючи, що поліцейський СРПП ВП №9 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області старший сержант поліції ОСОБА_4 та поліцейський СРПП ВП № 9 Дніпровського РУГІ ГУНП в Дніпропетровській області старший лейтенант поліції ОСОБА_7 перебувають при виконанні своїх службових обов`язків відповідно до Закону України «Про Національну поліцію», діючи умисно, маючи умисел на здійснення опору працівникам поліції під час виконання ними покладених на них службових обов`язків, з метою завадити їх виконанню, проявляючи агресію, почав грубо висловлюватись на адресу поліцейських ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , ненормативною лексикою, чим провокував працівників поліції на конфлікт та перешкоджав виконанню ними службових обов`язків.

З метою припинення наведених протиправних дій старший сержант поліції ОСОБА_4 та старший лейтенант поліції ОСОБА_7 , діючи в рамках виконання своїх службових обов`язків, неодноразово запропоновували ОСОБА_6 припинити наведені протиправні дії.

Проте, ОСОБА_6 проігнорував законні вимоги працівників поліції та реалізували свій злочинний умисел, направлений на умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу тілесних ушкоджень під час несення служби з охорони громадського порядку та діючи з метою завадити виконанню покладених на працівників поліції обов`язків, усвідомлюючи настання можливих суспільно-небезпечних негативних наслідків, діючи умисно, безпідставно наніс поліцейському СРПП ВП №9 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області старшому сержанту поліції ОСОБА_4 три удари коліном лівої ноги по правому стегні, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді синців на правому стегні, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.

Відповідно до положень ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Згідно обвинувального акту ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що зазначено у фактичних обставинах кримінального правопорушення, встановлених під час досудового розслідування.

Так, ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що 07 червня 2023 року, приблизно о 09.12 годині на службовий планшет екіпажу «Крупьє 162», до складу якого входили: поліцейський сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 9 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області старший сержант поліції ОСОБА_4 та поліцейський сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 9 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області старший лейтенант поліції ОСОБА_7 , надійшов виклик від ОСОБА_6 , мешканця АДРЕСА_1 , про те, що «заявник має зброю, та має намір перекрити проїзну частину дороги, з приводу того, що до нього не приїздить поліція».

В подальшому, 07.06.2023 приблизно о 09:50 годині, вищевказаний екіпаж прибув за адресою АДРЕСА_2 , перебуваючи на службі у форменому одязі Національної поліції. Прибувши за викликом, за цією адресою, працівники поліції для з`ясування обставин події, що сталася, підійшли до ОСОБА_6 , який знаходився за вказаною адресою поблизу проїзної частини дороги, представившись йому співробітниками відділення поліції № 9 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області, та діючи відповідно до вимог, передбачених ст.ст. 18, 23, 33 Закону України «Про Національну поліцію», запропонували йому пройти до службового автомобіля для складання відповідного протоколу прийняття заяви.

В свою чергу, ОСОБА_6 , знаючи та усвідомлюючи, що поліцейський СРПП ВП №9 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області старший сержант поліції ОСОБА_4 та поліцейський СРПП ВП № 9 Дніпровського РУГІ ГУНП в Дніпропетровській області старший лейтенант поліції ОСОБА_7 перебувають при виконанні своїх службових обов`язків відповідно до Закону України «Про Національну поліцію», діючи умисно, маючи умисел на здійснення опору працівникам поліції під час виконання ними покладених на них службових обов`язків, з метою завадити їх виконанню, проявляючи агресію, почав грубо висловлюватись на адресу поліцейських ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , ненормативною лексикою, чим провокував працівників поліції на конфлікт та перешкоджав виконанню ними службових обов`язків.

З метою припинення наведених протиправних дій старший сержант поліції ОСОБА_4 та старший лейтенант поліції ОСОБА_7 , діючи в рамках виконання своїх службових обов`язків, неодноразово запропоновували ОСОБА_6 припинити наведені протиправні дії.

Проте, ОСОБА_6 проігнорував законні вимоги працівників поліції та реалізували свій злочинний умисел, направлений на умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу тілесних ушкоджень під час несення служби з охорони громадського порядку та діючи з метою завадити виконанню покладених на працівників поліції обов`язків, усвідомлюючи настання можливих суспільно-небезпечних негативних наслідків, діючи умисно, безпідставно наніс поліцейському СРПП ВП №9 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області старшому сержанту поліції ОСОБА_4 три удари коліном лівої ноги по правому стегні, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді синців на правому стегні, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.

Вказані дії ОСОБА_6 кваліфіковано за ч.2 ст. 345 КК України як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Згідно реєстру матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000375 внесення відомостей до ЄРДР здійснено 07.06.2023 року.

Аналіз інформації реєстру матеріалів досудового розслідування дає суду підстави вважати, що відомості до ЄРДР були внесені за первинно встановленими обставинами. Попередня правова кваліфікація не зазначена, але аналіз реєстру матеріалів досудового розслідування свідчить про те, що зміна кваліфікації, додаткова кваліфікація встановлених для внесення до ЄРДР обставин не здійснювалась.

Тобто, за фактом опору працівникам поліції під час виконання ними службових обов`язків відомості до ЄРДР не вносились, досудове розслідування за цими обставинами не здійснювалось.

Про це зазначив прокурор ОСОБА_3 в підготовчому засіданні зазначаючи, що фактичні обставини кримінального правопорушення, встановлені під час досудового розслідування з часу повідомлення ОСОБА_6 про підозру не змінювались, обвинувачення ОСОБА_6 майже ідентичне повідомленій підозрі за ч.2 ст. 345 КК України.

Тобто, ОСОБА_6 обвинувачується в опорі представникам поліції, який не був предметом досудового розслідування та перевірки, хоча покладений в обвинувачення ОСОБА_6 за ч.2 ст.345 КК України як умисному заподіянні працівнику правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

З об`єктивної сторони заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень характеризується діянням, спрямованим на заподіяння легкого тілесного ушкодження, наслідком у вигляді спричинення легкого тілесного ушкодження та причинним зв`язком між зазначеним діянням та наслідком.

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, характеризується прямим умислом та обов`язковим мотивом - у зв`язку з виконанням працівником правоохоронного органу службових обов`язків.

Під виконанням службового обов`язку слід розуміти діяльність працівника, що входить в коло його повноважень.

Враховуючи, що об`єктивну сторону інкримінованого ОСОБА_6 правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України викладено мовою двох різних складів кримінальних правопорушень:

- опору працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків, відповідальність за що передбачена ч.2 ст. 342 КК України за яким досудове розслідування не розпочиналося та не проводилося, обвинувачення ОСОБА_6 не висувалося, проте покладено в основу обвинувачення

та

- умисному заподіянні працівникові правоохоронного легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків відповідальність за що передбачена ч.2 ст. 345 КК України, суд вважає, обґрунтованими доводи захисника ОСОБА_5 , що ці суперечності є істотними та такими, що не розкривають умисел та мотив ОСОБА_6 при вчиненні суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України.

Суд погоджується з доводами сторони захисту, що висунуте ОСОБА_6 обвинувачення не узгоджується з фактичними обставинами кримінального правопорушення, встановленими на досудовому розслідуванні, є не послідовними, не логічними та такими, що не розкривають суть пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення.

В обвинувальному акті не зазначено коли саме у ОСОБА_6 виник умисел направлений на умисне заподіяння ОСОБА_9 , як працівникові правоохоронного органу, тілесних ушкоджень, враховуючи, що згідно встановлених обставин саме ОСОБА_6 викликав поліцію та чекав на неї.

Не зрозуміло як ОСОБА_6 який викликав поліцію заважав виконанню поліцейськими обов`язків з охорони громадського порядку.

В обвинувальному акті зазначено про виконання потерпілим поліцейським ОСОБА_4 своїх службових обов`язків, передбачених ст.ст. 18, 23, 33 Законом України «Про Національну поліцію», проте зміст цих статей не розкрито.

ОСОБА_6 , серед іншого, інкримінується використання ненормативної лексики, що провокувала працівників поліції на конфлікт, при цьому, не зазначено чи був конфлікт між працівниками поліції та ОСОБА_6 .

Ці обставини мають істотне значення для розуміння обвинувачення, сформульованого в обвинувальному акті, оскільки від зазначення вказаних обставин залежить форма вини.

За таких обставин слід чітко зазначити в обвинувальному акті чи мав місце конфлікт між працівниками поліції та ОСОБА_6 враховуючи, що обов`язковою ознакою вказаного складу злочину окрім прямого умислу обов`язковим є мотив - у зв`язку з виконанням потерпілим службових обов`язків та зазначити які саме службові обов`язки потерпілого стали причиною заподіяння потерпілому ОСОБА_4 обвинуваченим ОСОБА_6 легких тілесних ушкоджень.

ОСОБА_6 інкримінується нанесення поліцейському СРПП ВП №9 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області старшому сержанту поліції ОСОБА_4 трьох ударів коліном лівої ноги по правому стегні, чим спричинено тілесні ушкодження у вигляді синців на правому стегні.

Разом з тим у викладенні фактичних обставин та формулюванні обвинувачення ОСОБА_6 в обвинувальному акті не зазначено суттєвих обставин інкримінованого діяння, зокрема, не зазначено через який час після приїзду поліції та провокаційних дій ОСОБА_6 було нанесено удари потерпілому, у зв`язку з виконанням яких службових обов`язків ОСОБА_6 нанесено удари по правому стегну потерпілого, як ОСОБА_6 та потерпілий ОСОБА_9 були розташовані одне до одного при спричиненні тілесних ушкоджень.

Також в обвинувальному акті необхідно зазначити кількість тілесних ушкоджень, заподіяних ОСОБА_4 , враховуючи, що ОСОБА_6 інкримінується три удари коліном лівої ноги по правому стегні потерпілого.

За таких обставин посилання захисника ОСОБА_5 на те, що зазначення часу, місця вчинення правопорушення, обставин виникнення у ОСОБА_6 злочинного умислу, мотиву та інших вказаних обставин має істотне значення для підготовки ОСОБА_6 до захисту та адекватної відповіді на висунуте обвинувачення, є обґрунтованим.

Вищенаведене свідчить про таку істотну неконкретність обвинувального акту, який надійшов на розгляд суду, що призводять до грубого порушення права на захист ОСОБА_6 , оскільки порушують право обвинуваченого знати у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують (ст. 42 ч.3 п.1 КПК України) та основоположні права, гарантовані ст.6 ч.1, ч.3 п.п. «а», «с» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; а також порушують принцип змагальності сторін (ст. 22 КПК України), оскільки унеможливлюють адекватну відповідь сторони захисту на аргументи сторони обвинувачення та на висунуте обвинувачення взагалі, що ставить під загрозу і можливість забезпечення справедливого судового розгляду у даному кримінальному провадженні, гарантованого ч.1 ст.21 КПК України, ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Все вищенаведене свідчить про те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 ч. 2 п. 5 КПК України, що є підставою для його повернення прокурору.

Одночасно, суд вважає, що доводи сторони захисту щодо необхідності скріплення обвинувального акта печаткою неспроможними, оскільки обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000375 від 07.06.2023 за ч.2 ст. 345 КК України стосовно ОСОБА_6 до суду надійшов із супровідним листом, викладеним на офіційному бланку прокуратури за підписом першого заступника керівника.

Обвинувальний акт затверджений процесуальним керівником у даному провадженні - прокурором ОСОБА_3 , який відповідно до ст. 36 КПК України є самостійним у своїй процесуальній діяльності. Підпис процесуального керівника є достатньою підставою для висновку суду про затвердження обвинувального акта прокурором.

Однак, в порушення вимог п.5 ч.2 ст. 291 КПК України в даному обвинувальному акті належним чином не викладені всі фактичні обставини кримінального правопорушення, обвинувачення не конкретизоване.

Відсутність логічного та обґрунтованого обвинувачення є порушенням права обвинуваченого на справедливий розгляд справи, оскільки відповідно до п.1 ч.3 ст. 42 УПК України він мають право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують.

Зазначені недоліки обвинувального акту є істотними, оскільки вказують на те, що органом досудового розслідування всупереч вимогам ч.1 ст.91 КПК належним чином не зазначені всі обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні.

Чітке формулювання обвинувачення та детальне викладення механізму вчинення кримінального правопорушення є необхідним для розуміння суті пред`явленого обвинувачення, недотримання цієї вимоги при складанні обвинувального акта позбавляє обвинуваченого можливості ефективно здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення, яке є неконкретним.

Відповідно до п.«а» ч.3 ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод однією із гарантій права на справедливий суд є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Незазначення детального опису об`єктивної сторони кримінальних правопорушень позбавляє обвинуваченого можливості ефективно здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення, яке є неконкретним.

Відповідно до ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд справи проводиться в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, який є важливим процесуальним документом і основою для захисту обвинуваченого в суді. Висунуте обвинувачення має бути конкретним, що є прямим обов`язком органу досудового слідства, прокурора та невід`ємною частиною права обвинуваченого на захист.

Зміст обвинувального акту у даному кримінальному провадженні свідчить про викладення формулювання обвинувачення, а такий недолік обмежує можливості обвинуваченого захищатися встановленими законом засобами від пред`явленого обвинувачення.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі "Камасінскі проти Австрії" (рішення від 19 грудня 1989 р.) та у справі "Абрамян проти Росії" (рішення від 09 жовтня 2008 р.) зазначив, що у тексті підпункту "а" п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню "обвинувачення" особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення. Крім того, Суд зазначив, що положення підпункту "а" п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду ( рішення від 25 березня 1999 р. у справі "Пелісьє та Сассі проти Франції", № 25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі "Матточіа проти Італії", № 23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі "І.Н. та інші проти Австрії", № 42780/98, п. 34).

Верховний Суд України у постанові від 24.11.2016 року № 5-328кс16 наголосив на тому, що «важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому».

Відповідно до висновку Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеного у своїй постанові від 01.11.2021 у справі №161/7092/20, зазначено, що оскільки кримінальний процесуальний закон не містить вичерпного переліку порушень у складанні обвинувального акта, що обумовлює його повернення, норма п. 3 ч.3 ст. 314 КПК відсилає до ст.291 цього Кодексу, що надає можливість визначити перелік порушень, які є похідними від закріплених у цій статті вимог до підсумкового документа досудового розслідування: порушення, які стосуються змісту та форми самого обвинувального акта (неправильність або відсутність в обвинувальному акті такої інформації, як дата і місце його складання та затвердження; формулювання обвинувачення; правова кваліфікація кримінального правопорушення тощо); порушення, які стосуються змісту та наявності додатків до обвинувального акта (недоліки реєстру матеріалів досудового розслідування; недолучення розписки підозрюваного про отримання копії обвинувального акта тощо).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі "Даллос проти Угорщини", № 29082/95, п. 47).

Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом "b" п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі "Пелісьє та Сассі проти Франції", п. 54, а також "Даллос проти Угорщини", п. 47). Неконкретність пред`явленого особі обвинувачення (об`єктивної сторони кримінального правопорушення) та не встановлення органом досудового слідства інших не менш важливих фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення унеможливлює проведення всебічного, повного та об`єктивного розгляду справи, а також в порушення вимог ст. 20 КПК України позбавляє обвинуваченого права на повноцінний захист.

Разом з тим, завданнями кримінального провадження в силу ч.1 ст. 2 КПК України є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог п.3 ч.3 ст. 314 КПК УЦкраїни у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

Таким чином, вказані вище обставини приводять суд до переконання про невідповідність обвинувального акту наведеним вимогам КПК України, а допущені при його складанні недоліки виключають можливість призначення судового розгляду кримінального провадження, а тому на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, виходячи із передбачених ч.6 ст.9, п. 13 ч.1 ст.7 КПК України загальних засад кримінального провадження, з метою забезпечення учасникам судового процесу права на справедливий судовий розгляд справи, обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору для усунення виявлених недоліків.

Керуючись ст.ст 8,9,17, 291, 314, 372, 376 КПК України, суд -

постановив:

Клопотання захисника ОСОБА_5 - задовольнити.

Повернути прокурору Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області ОСОБА_3 обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, для усунення недоліків та виконання вимог КПК України.

Строк дії ухвали Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 10.06.2023 про застосування запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання сплив 04.08.2023.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Повна ухвала складена 18 серпня 2023 року.

Суддя - ОСОБА_1