Житомирський апеляційний суд
Справа №278/3919/22 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.286 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2023 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження №0001631 за апеляційними скаргами прокурора Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 07.06.2023 року та цивільного відповідача представника Моторного (транспортного) страхового бюро України ОСОБА_10 на ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 23.06.2023 року щодо

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Улянівка, Житомирського р-ну, Житомирської обл., громадянки України, з середньою освітою, заміжню, непрацюючу, на утриманні маючу 2 неповнолітніх дітей, зареєстровану та проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судиму,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_9 просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначити їй покарання у виді штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 гривень, без позбавлення права керувати транспортними засобами, в решті вирок залишити без змін. Не оспорюючи доведеності вини обвинуваченої, фактичних обставин кримінального правопорушення, встановлених судом та правильності кваліфікації її дій, вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання є незаконним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Зазначає, що призначаючи покарання обвинуваченій у виді обмеження волі, судом першої інстанції не було враховано вимоги ч.3 ст.61 КК України щодо заборони призначення вказаного покарання особі, яка має двох дітей віком до 14 років: сина - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочку - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В апеляційній скарзі цивільний відповідач - представник Моторного (транспортного) страхового бюро України ОСОБА_10 просить ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 23.06.2023 скасувати на направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення. Зазначає, що у даному кримінальному провадженні було заявлено цивільний позов в тому числі і до МТСБУ, який було залишено без задоволення та витрати, які планує понести МТСБУ не були розподілені у зв`язку з чим МТСБУ звернулося із заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення з потерпілого витрат на правову допомогу.

Вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 07.06.2023 року ОСОБА_13 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначено їй покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.

На підставі ст.ст.75, 76 КК України, звільнено ОСОБА_13 від відбування призначеного покарання у виді обмеження волі з випробуванням, якщо вона протягом іспитового строку 1 (один) рік не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї обов`язки.

Стягнуто з ОСОБА_13 на користь держави витрати на залучення експертів під час проведення судових експертиз в сумі 7362 (сім тисяч триста шістдесят дві) гривні 27 копійок.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_14 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_14 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12000 (дванадцять тисяч) гривень. В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 23 червня 2023 року заяву представника цивільного відповідача - Моторно транспортного страхового бюро України ОСОБА_10 про ухвалення додатково рішення повернуто заявнику без розгляду.

Як встановлено судом та зазначено у вироку, 26.08.2022 року близько 14 год. 25 хв. ОСОБА_15 , не маючи посвідчення водія відповідної категорії, керувала технічно-справним автомобілем Opel Astra, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухалась ним по автодорозі Н-03 Житомир-Чернівці в межах населеного пункту с.Дениші Житомирського району Житомирської області зі сторони с.Висока Піч, Житомирського району в напрямку м.Житомира.

Рухаючись у вказаний день, час та місці зазначеним транспортним засобом ОСОБА_13 у порушення вимог пунктів 2.3.6, 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року (далі - ПДР України), поблизу будинку за адресою: вул. Незалежності, 1-А, с. Дениші Житомирського району, здійснюючи маневр повороту ліворуч, проявила безпечність і неуважність до дорожньої обстановки та її змін, перед зміною напрямку руху не переконалась, що це буде безпечним і не створить перешкод іншим учасникам дорожнього руху, не надала дорогу транспортному засобу, а саме: автомобілю Volkswagen Passat, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який під керуванням водія ОСОБА_14 рухався у зустрічному напрямку по вказаній автодорозі, внаслідок чого допустила зіткнення керованого нею транспортного засобу з автомобілем Volkswagen Passat, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля Volkswagen Passat, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_14 отримав тілесні ушкодження у вигляді тупої поєднаної травми у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, перелому тіла 8 грудного хребця, яка відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, як така, що не є небезпечною для життя, але призвела до тривалого розладу здоров`я.

Порушення ОСОБА_13 вимог пунктів 2.3.б), 10.1, 10.4 ПДР України, знаходиться у причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

В судове засідання апеляційного суду потерпілий, його представник та та представник цивільного відповідача ОСОБА_10 не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про час та місце апеляційного розгляду. Від потерпілого ОСОБА_14 надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, від інших осіб клопотань про відкладення апеляційного розгляду не надходило. З урахуванням вимог ч.4 ст.405 КПК України та думки сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційні скарги за відсутності вказаних осіб.

Заслухавши доповідача, прокурора, яка частково підтримала апеляційну скаргу прокурора та заперечила щодо задоволення апеляційної скарги цивільного відповідача, обвинувачену та її захисника, які заперечили щодо задоволення апеляційних скарг прокурора та цивільного відповідача, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що дійшла апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга цивільного відповідача задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У вироці суду зазначено, що на підставі ч.3 ст.349 КПК України за згодою учасників судового провадження, судом першої інстанції було визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким із учасників процесу не оспорювалися. При цьому судом з`ясовано, що зазначені особи правильно розуміють зміст цих обставин, сумнівів у добровільності та істинності їх позиції не було, їм роз`яснено, що у даному випадку, вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

За таких обставин, висновок суду про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_7 у необережних діях, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_14 середньої тяжкості тілесне ушкодження, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та в апеляційній скарзі не оспорюється. Дії обвинуваченої ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України кваліфіковані правильно.

Відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не дотримався зазначених вимог закону.

Так, призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченої та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Пом`якшуючими покарання обвинуваченої ОСОБА_7 обставинами, відповідно до ст.66 КК України, суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування шкоди.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченої відповідно до ст. 67 КК України судом не встановлено.

Крім того, суд першої інстанції врахував дані про особу обвинуваченої ОСОБА_7 , яка має на утриманні двох малолітніх дітей та дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням відповідно до ст.76,76 КК України, та вважав, що внаслідок відсутності доходів і місця роботи неможливо призначити покарання ОСОБА_7 у виді штрафу чи виправних робіт.

Однак, такі висновки суду першої інстанції суперечать вимогам ч.3 ст.61 КК України, оскільки обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до осіб з інвалідністю першої і другої групи.

Отже, суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Так, санкцією ч.1 ст.286 КК України передбачено покарання у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботи на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, а саме - копій свідоцтва про народження, обвинувачена ОСОБА_7 має на утриманні дітей ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1 а.п.89-90).

З урахуванням наведеного, покарання у виді обмеження волі ОСОБА_7 не може бути призначене, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині є обґрунтованими.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було встановлено підстави для призначенні ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.69 КК України.

Так, відповідно до ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, зокрема призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Так, з урахуванням характеру діяння, форми, виду та ступеню вини обвинуваченої, того, що вона одна виховує двох малолітніх дітей, обставин, що характеризують поведінку винної після вчинення злочину, її ставлення до вчиненого нею діяння, думки потерпілого ОСОБА_14 , який не наполягав на суворості покарання, пом`якшуючих обставин та відсутності обтяжуючих обставин, колегія суддів вважає за можливе призначити ОСОБА_7 покарання у виді штрафу із застосуванням положень ч.1 ст.69 КК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги представника цивільного відповідача, колегія суддів звертає увагу, що чинним кримінальним процесуальним законодавством не передбачено можливості та процедури ухвалення додаткового рішення у кримінальному провадженні. Питання щодо витрат на правову допомогу вирішено судом першої інстанції у відповідності до вимог ч.1 ст.126 КПК України, а тому колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги представника цивільного відповідача є безпідставними та суперечать вимогам кримінального процесуального закону.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги представника цивільного відповідача.

Разом з цим, цивільний відповідач, в порядку ст.539 КПК України, має право звернутись до суду із відповідним клопотанням про вирішення питань, які безпосередньо стосуються його прав, обов`язків чи законних інтересів.

На підставі викладеного, апеляційний суд вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає зміні відповідно до п.4 ч.1 ст.408 КПК України.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 408 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу прокурора Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 07.06.2023 року щодо ОСОБА_11 в частині призначеного покарання змінити.

Призначити ОСОБА_16 за ч.1 ст.286 КК України покарання у виді штрафу із застосуванням ч.1 ст.69 КК України в розмірі 1500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 25 500 (двадцять п`ять тисяч п`ятсот) гривень, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

В решті вирок залишити без змін.

Апеляційну скаргу цивільного відповідача представника Моторного (транспортного) страхового бюро України ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 23.06.2023 року, якою заяву представника цивільного відповідача представника Моторного (транспортного) страхового бюро України ОСОБА_10 про ухвалення додаткового рішення повернуто заявнику без розгляду - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді: