Номер провадження: 11-сс/813/1429/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.09.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

підозрюваного ОСОБА_8 ,

розглянувши матеріали справи за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 10.08.2023 року про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави в кримінальному провадженні №0001237 від 30.09.2021 року, яке виділено з кримінального провадження №0000204 від 28.04.2021 року, стосовно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Дніпропетровськ, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , останнє місце проживання в Україні: АДРЕСА_2 ,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.255 КК України,

встановив:

В провадженні СУ ГУНП в Одеській області перебуває кримінальне провадження №0001237 від 30.09.2021 року, яке виділено з кримінального провадження №0000204 від 28.04.2021 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 255ч. 4 ст. 190 КК України вчинених за обставин, викладених у клопотанні слідчого.

Постановою прокурора від 30.09.2021 року віділено з кримінального провадження №0000204 від 28.04.2021 року матеріали досудового розслідування за підозрою ОСОБА_10 у вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255, ч.3 ст.27, ч.4 ст.28, ч.4 ст.190 КК України, ОСОБА_8 та ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.255 КК України, в окреме кримінальне провадження за №0001237 від 30.09.2021 року.

Повідомлення про підозру про вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.255 КК України складено 17.08.2021 року, та в той же день вручено дорослому члену сім`ї, а саме сестрі останнього ОСОБА_12 .

Відповідно до вимог ст.ст.276-278 КПК України (далі КПК), за наявності достатніх підстав, ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.255 КК України.

Повідомлення про підозру ОСОБА_8 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 255 КК України складено 17.08.2021 року, та вручено у порядку, передбаченому ст. 278 та «Главами VI, XI» КПК України.

В діях ОСОБА_8 вбачаються ознаки особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.255 КК України, за кваліфікуючими ознаками: участь у злочинній організації, за який законом передбачено покарання у виді позбавленням волі на строк від п`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 24.09.2021 року задоволено клопотання заступника начальника відділу СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_13 , погоджене прокурором ОСОБА_14 та застосовано до підозрюваного ОСОБА_8 , запобіжний захід у виді тримання під вартою, в порядку ч.6 ст.193 КПК України.

08.08.2023 року підозрюваний ОСОБА_8 затриманий на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 24.09.2021 року.

При цьому, як вбачається з матеріалів провадження ОСОБА_8 екстрадований з Республіки Польщі на запит України та був затриманий на підставі міжнародного розшуку.

Заступник начальника відділу СУ ГУНП в Одеській області звернувся до слідчого судді з клопотанням про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, обґрунтовуючи його тим, що підозрюваний ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна, та відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.184 КПК України під час досудового слідства встановлено наявність ризиків, передбачених у п.п. 1,2 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а також те, що останній перебував у розшуку та був екстрадований з іншої країни.

Оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання заступника начальника відділу СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_13 , погоджене прокурором ОСОБА_14 , та застосовано до ОСОБА_8 обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 24.09.2021 року строком до 05.10.2023 року.

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя зазначив, що на підставі розумної оцінки сукупності досліджених під час розгляду клопотання доказів, які об`єктивно вказують на обґрунтованість причетності ОСОБА_8 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.255 КК України та доведеність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, заявлені у клопотанні органу досудового розслідування, враховуючи перебування останнього у міжнародному розшуку. Застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти встановленим ризикам, а з огляду на п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, вважав за необхідне не визначати розмір застави як альтернативного запобіжного заходу.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді сторона захисту звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, просить її скасувати та постановити нову, якою застосувати до підозрюваного запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі, або визначити заставу у розмірі 80 прожиткових мінімумів доходів громадян.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги сторона захисту зазначає, що ризики в кримінальному провадженні слідчим та прокурором не доведені, не враховано даних про особу підозрюваного, а саме того, що останній раніше не притягався до кримінальної відповідальності, має постійне місце реєстрації на території України та місце проживання на території Одеської області. Крім того, захисник зазначає, що підозрюваний виїхав за межі України задовго до вручення повідомлення про підозру його сестрі, що також є неналежним способом вручення повідомлення про підозру, а тому висновки слідчого судді щодо переховування від органів досудового розслідування є хибним. Також захисник звертає увагу, що підозрюваним з часу внесення відомостей до ЄРДР не було вчинено жодних дій, передбачених ч.1 ст.177 КПК, на чому наполягає орган досудового розслідування.

Апеляційний розгляд проведено без участі адвоката ОСОБА_9 , який звернувся до суду із заявою про здійснення розгляду за його відсутності, оскільки підозрюваним ОСОБА_8 укладено договір про надання правової допомоги із захисником ОСОБА_7 .

Заслухавши суддю-доповідача, думку захисника ОСОБА_7 та підозрюваного, яка підтримав апеляційну скаргу; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Питання, які слідчий суддя повинен вирішити при застосуванні відносно особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою визначені змістом ст.ст. 177, 178, 183 КПК.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню чи вчинити інше правопорушення.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності вищезазначених обставин, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного перегляду оскарженої ухвали встановлено, що слідчий суддя дотримався вказаних вимог закону при розгляді клопотання про застосування до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Прийняте рішення слідчий суддя мотивував наявністю обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч.2 ст.255 КК України, врахував суспільно-небезпечний характер, тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваному в разі визнання його винуватим, а також наявність ризиків, які дають підстави вважати, що підозрюваний, перебуваючи на свободі, може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК.

З викладеного вбачається, що слідчий суддя, приймаючи рішення про доцільність застосування щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування такого запобіжного заходу та обґрунтовано дійшов висновку про необхідність задоволення клопотання, в зв`язку з відсутністю достатніх стримуючих факторів, які б дозволили менш суворим запобіжним заходам дієво запобігти ризикам, доведеним слідчим і прокурором.

Щодо наявності обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення апеляційним судом встановлено таке.

Відповідності до ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Відповідно до практики ЄСПЛ «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 §1(с) Конвенції». За визначенням ЄСПЛ «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у статті 5 §1(с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» («K.-F. проти Німеччини», 27 листопада 1997, §57).

У пункті 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено, що «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Аналогічна правова позиція ЄСПЛ відображена у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, в якому також зазначено, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином, вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07 року ЄСПЛ зазначив: «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

В рішенні ЄСПЛ «Ферарі-Браво проти Італії», Суд зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23.10.1994 року ЄСПЛ зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

При цьому, обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його винуватості, є предметом перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Таким чином, у відповідності до практики ЄСПЛ, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри, оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Апеляційний суд наголошує, що на даній стадії кримінального провадження, судом не встановлюється винуватість чи не винуватість ОСОБА_8 у скоєнні злочину, а лише вирішується питання про обґрунтованість підозри та наявність ризиків для обрання відповідного запобіжного заходу, а тому суд не може давати оцінку допустимості та належності доказів, оскільки справа не розглядається судом по суті пред`явленого обвинувачення.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до положень ч.2 ст.94 КПК, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч.1 ст.94 КПК.

Відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті.

Докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження, зокрема копії: протоколів проведення негласних слідчих (розшукових) дій, висновків експертів та інших документів, здобуті у ході досудового розслідування кримінального провадження, вказують на те, що на даній стадії досудового розслідування існує обґрунтована підозра причетності ОСОБА_8 до вчинення інкримінованого йому злочину.

Дослідивши долучені до клопотання слідчого докази, апеляційний суд дійшов висновку, що підстав передбачених ст.87 КПК для визнання цих доказів недопустимими, не встановлено та стороною захисту щодо існування таких підстав відомостей не надано.

Докази, на які міститься посилання в оскарженій ухвалі слідчого судді, є такими, що вказують на наявність обставин та відомостей, які можуть переконати суд та неупередженого спостерігача, що підозрюваний ОСОБА_8 можливо вчинив інкримінований йому злочин.

Ці докази, на даній стадії досудового розслідування, є достатніми для висновку, що підозра не є вочевидь необґрунтованою та відповідає стандарту переконання «обґрунтована підозра».

З огляду на викладене, на даній стадії досудового розслідування, апеляційний суд визнає непереконливими доводи захисника про необґрунтованість підозри.

Також, колегія суддів визнає необґрунтованими доводи сторони захисту стосовно порушення порядку повідомлення про підозру ОСОБА_8 , з огляду на вручення сестрі останнього, з огляду на те, що повідомлення про підозру вручено у відповідності до вимог кримінально процесуального закону. Тим паче, згідно матеріалів провадження стороною захисту не було оскаржено повідомлення про підозру у відповідності до вимог п.10 ч.1 ст.303 КПК.

Апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи сторони захисту в частині відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК, які зазначені в оскарженій ухвалі слідчого судді, з огляду на таке.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.ч. 1, 3, 5 ст.177 КПК.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, СПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З урахуванням наведеного, посилання сторони захисту на відсутність ризику переховування ОСОБА_8 апеляційний суд визнає неспроможними, так як останнійна даний час підозрюється у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.255 КК України, а санкція вказаної норми кримінального закону передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк більше 10 років.

Таким чином, обставини даного кримінального провадження, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_8 , розуміючи можливість призначення суворого покарання, яке йому загрожує у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження, може здійснити спроби переховування від органу досудового розслідування чи суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК, - впливу на свідків та інших підозрюваних в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

Апеляційний суд визнає неспроможними доводи сторони захисту щодо відсутності ризику незаконного впливу підозрюваного ОСОБА_8 на свідків та інших підозрюваних, оскільки покази осіб, які станом на даний час ще не допитані в судовому засіданні, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого досудового розслідування, перебуваючи на свободі, підозрюваний може здійснювати на них незаконний вплив, схиляючи їх до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Задовольняючи клопотання органу досудового розслідування та застосовуючи до підозрюваного найсуворіший запобіжний захід, слідчий суддя на законних підставах не визначав альтернативний запобіжний захід у виді застави, що передбачено положеннями п.4 ч.4 ст.183 КПК.

Колегія суддів приймає до уваги посилання захисника про те, що ОСОБА_8 раніше не судимий, має постійне місце проживання на території м. Одеси, не вчиняв жодних дій, передбачених ч.1 ст.177 КПК, однак вказані обставини не можливо визнати такими, що могли б гарантувати запобігання встановленим ризикам без застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з урахуванням того, що останнього екстрадували з Республіки Польщі, оскільки він перебував в даному кримінальному провадженні в міжнародному розшуку.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо підозрюваного, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування підозрюваного під вартою за станом здоров`я. Стороною захисту апеляційному суду не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування підозрюваного під вартою.

Стосовно посилання захисника на інші рішення Одеського апеляційного суду, які були постановлені в кримінальному провадженні, з якого виділено кримінальне провадження стосовно ОСОБА_15 , колегія судів зазначає, що вони не стосуються питання застосування запобіжного заходу відносно останнього.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що на даний час досудове розслідування в даному кримінальному провадженні завершено та обвинувальний акт відносно ОСОБА_8 вже направлений до суду, а тому сторона захисту не позбавлена права під час підготовчого провадження ініціювати перед судом застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд вважає, що висновок слідчого судді про існування достатніх підстав для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах справи, а дані про особу підозрюваного і сама підозра у вчиненні особливо тяжкого злочину, дають достатні підстави вважати, що на даний час дійсно існують зазначені слідчим суддею ризики, які виправдовують тримання підозрюваного під вартою.

За наведених обставин апеляційний суд приходить до висновку про неспроможність доводів захисника стосовно незаконності оскарженої ухвали, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала слідчого судді - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 376, 404, 405, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 10.08.2023 року, якою підозрюваному ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,в кримінальному провадженні №0001237 від 30.09.2021 року, яке виділено з кримінального провадження №0000204 від 28.04.2021 рокузастосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4