Номер провадження: 11-сс/813/675/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 30.03.2023 року про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням розміру застави в кримінальному провадженні №0001025, щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Одеса, громадянина України, неодруженого, працюючого на посаді інструктора відділення рекрутингу та комплектування ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.362 КК України,

встановив:

В провадженні слідчого відділення відділу поліції №5 Одеського районного управління поліції №1 ГУ НП в Одеській області перебуває кримінальне провадження №0001025 від 30.02.2020 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 3, 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України, за підозрою ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 362 КК України, за наступних обставин.

22.08.2018 року, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи державним реєстратором прав на нерухоме майно комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» , перебуваючи у приміщенні комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» за адресою: м. Одеса, пр-т Шевченка, 4Д, маючи право доступу до Державного реєстру речових правна нерухоме майно, в порушення вимог діючого законодавства про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, прийняв рішення №42672325 щодо заяви № 29715722 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та не санкціоновано змінив інформацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та вніс до Реєстру відомості - запис за № 27611456 про реєстрацію за ОСОБА_9 права власності на земельну ділянку 0,1 га за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :45:005:0027, чим спричинив збитків територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради в розмірі 17 млн 069 тис. 021 грн. 52 коп., за наступних обставин.

ОСОБА_8 на підставі наказу директора комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» від 15.06.2018 № 9 призначено на посаду державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації».

Державним підприємством «Національні інформаційні системи» державному реєстратору комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» ОСОБА_8 надано ідентифікатор доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно п. 2.1, 2.2 Статуту комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» (далі - Статуту) «підприємство створене з метою ……задоволення спільних потреб громадян, фізичних осіб підприємців та юридичних осіб всіх форм власності в роботах та послугах, що надаються Підприємством при здійсненні господарської діяльності, отримання прибутків від виконання таких робіт та послуг, забезпечення соціальних та економічних потреб трудового колективу Підприємства та інтересів Власника. Предметом діяльності Підприємства є проведення державної реєстрації: права власності, речових прав…..». Згідно п. 4.11 Статуту «основним узагальнюючим показником фінансових результатів господарської діяльності Підприємства є прибуток».

Відповідно до п. 12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ № 1127 від 25.12.2015 (далі-Порядок), розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.

Відповідно до п. 40 Порядку, державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 (далі - Закон) державним реєстратором є громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав.

Відповідно до ст. 3 Закону однією із загальних засад державної реєстрації прав є внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону Державний реєстратор:

1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема - відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав;

2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення;

3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником;

4) під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень;

5) відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав;

6) присвоює за допомогою Державного реєстру прав реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна у випадках, передбачених цим Законом;

7) виготовляє електронні копії документів, поданих у паперовій формі, та розміщує їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав (у разі якщо такі копії не були виготовлені під час прийняття документів за заявами у сфері державної реєстрації прав);

8) формує за допомогою Державного реєстру прав документи за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав;

9) формує реєстраційні справи у паперовій формі;

10) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Відповідно до ст. 11 Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Відповідно до статті 18 Закону, державна реєстрація прав проводиться в такому порядку:

1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв;

2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав;

3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв;

4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень;

5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав);

6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення

до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження,

про об`єкти та суб`єктів цих прав;

7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником;

8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Відповідно до п 12. ст. 18 Закону, у разі, якщо під час розгляду заяви про державну реєстрацію прав на нерухоме майно державним реєстратором встановлено наявність зареєстрованих у Державному реєстрі прав інших заяв про державну реєстрацію прав на це саме майно, заяви розглядаються в порядку черговості їх надходження.

Наступна заява розглядається тільки після прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації щодо заяви, зареєстрованої в Державному реєстрі прав раніше.

Черговість розгляду заяв щодо одного об`єкта нерухомого майна застосовується як під час розгляду заяв про державну реєстрацію права власності та інших речових прав, так і під час розгляду заяв про державну реєстрацію обтяжень таких прав.

Відповідно до ст. 20 Закону, з оригіналів документів чи відповідно оформлених копій документів у випадку, передбаченому абзацом другим частини першої цієї статті, поданих для проведення реєстраційних дій, виготовляються електронні копії шляхом сканування, що долучаються до заяви, зареєстрованої у Державному реєстрі прав, та до реєстраційної справи в електронній формі.

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 10 Закону, під час проведення реєстраційних дій державний реєстратор обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення державної реєстрації прав на нерухоме майно та захисту прав власності», відповідно до якого до запровадження інформаційної взаємодії між Державним реєстром речових прав на нерухоме майно та Єдиним державним реєстром судових рішень, передбаченої Законом державний реєстратор прав на нерухоме майно з метою встановлення набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на підставі поданого рішення суду обов`язково використовує відомості Єдиного державного реєстру судових рішень за допомогою офіційного веб-порталу судової влади України щодо наявності такого рішення у відповідному реєстрі в електронній формі, відповідності його за Документарною інформацією та реквізитами.

Згідно п.25 Порядку, документи та/або відомості, сформовані державним реєстратором за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав під час розгляду заяви, а також електронні копії оригіналів документів чи відповідно оформлених копій документів у випадку, передбаченому абзацом другим пункту 7 цього Порядку, виготовлені шляхом сканування та долучені до відповідної заяви, зберігаються в електронній формі у зазначеному Реєстрі.

В електронній формі у Державному реєстрі прав також зберігаються електронні копії надісланих у передбачених законом випадках державним реєстратором у паперовій формі запитів та відповідей на них, що виготовлені шляхом сканування, та у разі використання інформації з наявних у державного реєстратора паперових носіїв інформації (реєстрових книг, реєстраційних справ, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації), - виготовлені шляхом сканування копії документів, що містять таку інформацію.

Частиною першою статті 27 Закону визначено перелік документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація прав, серед яких судове рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, ОСОБА_8 , будучи державним реєстратором Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації», наділеним державою відповідними повноваженнями державного реєстратора, зобов`язаний діяти добросовісно, обґрунтовано, розсудливо, з метою, з якою ці права та обов`язки йому було надано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на підставі, у межах та в спосіб, що передбачені Конституцією України та чинним законодавством про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно.

Так, 20.08.2018 до КП «Агенція державної реєстрації» , яке розташоване за адресою: м. Одеса, пр-т Шевченка, 4Д від імені ОСОБА_9 надійшла заява № 29715722 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо права власності на земельну ділянку 0,1 га за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :45:005:0027 за ОСОБА_9 .

Заяву № 29715722 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.08.2018 о 08:23:33 та сформовано друковану форму заяви державним реєстратором ОСОБА_8 .

Разом із заявою № 29715722 надано підроблений документ - рішення Одеської міської ради №7171-VII від 10.09.2015 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу гр. ОСОБА_9 у приватну власність земельної ділянки, площею 0,1 га за адресою: АДРЕСА_2 , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)».

На час отримання ОСОБА_8 заяви № 29715722 про реєстрацію права власності - 20.08.2018 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване обтяження № 12370281 від 06.04.2012 - арешт нерухомого майна земельної ділянки, площею 0,1 га, за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :45:005:0027 на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23.03.2012, зареєстроване Першою Одеською державною нотаріальною конторою ОМНО, яке перенесене з Єдиного реєстру заборон відчуження ОНМ 08.10.2014 ОСОБА_10 за № 7267533.

З метою усунення підстав, які є підставою для відмови у реєстрації за ОСОБА_9 права власності на земельну ділянку, площею 0,1 га за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_8 20.08.2018 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за заявою про припинення арешту нерухомого майна № 29730059 о 15 год. 51 хв. від імені ОСОБА_9 прийняте рішення № 42625458 від 20.08.2018 про припинення обтяження № 7267533.

Зазначене рішення прийняте ОСОБА_8 на підставі ухвали №1522/5364/12 Приморського районного суду м. Одеси від 22.03.2012 та заочного рішення - ухвали № 1522/5364/12 Приморського районного суду м. Одеси від 10.10.2012.

22.08.2018 о 18:26 державний реєстратор КП «Агенція державної реєстрації» ОСОБА_8 , перебуваючи за адресою: м. Одеса, пр-т Шевченка, 4Д, - не дотримуючись вимог ст. ст.10, 18, 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 та п.п. 9, 10, 14 «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженому постановою КМУ № 1127 від 25.12.2015, якими передбачено, що під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, державний реєстратор обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, та те, що у разі, коли під час розгляду заяви встановлено наявність підстав, передбачених законом для зупинення розгляду заяви, державний реєстратор невідкладно приймає рішення щодо зупинення розгляду заяви;

- без дотримання черговість розгляду заяв № 29715722 та № 29730059 (рішення по зареєстрованій пізніше заяві прийняте раніше, що надало можливість зареєструвати право власності після зняття арешту);

- не зважаючи, що заяву про скасування арешту № 29730059 подано заявником - ОСОБА_9 , який не має відношення до земельної ділянки;

- не зважаючи, що подане ОСОБА_9 рішення Одеської міської ради від 10.09.2015 № 7171-VII не підписано уповноваженою особою Одеської міської ради;

- не зважаючи, що зміст ухвали №1522/5364/12 Приморського районного суду м. Одеси від 22.03.2012 та заочного рішення - ухвали №1522/5364/12 Приморського районного суду м. Одеси від 10.10.2012 не стосується зняття арешту на об`єкт нерухомого майна;

- без виготовлення та додавання до ДРРП електронної копії ухвали №1522/5364/12 Приморського районного суду м. Одеси від 22.03.2012 та заочного рішення - ухвали №1522/5364/12 Приморського районного суду м. Одеси від 10.10.2012 (долучено лише ухвали виготовлені невстановленою особою до подачі заяви ОСОБА_9 з Єдиного державного реєстру судових рішень);

- не зупинив розгляд заяви ОСОБА_9 , та будучи достовірно обізнаним у порядку здійснення державної реєстрацію речових прав на нерухоме майно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, із порушенням вищевказаних норм закону про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, за відсутності вичерпних правових підстав прийняв рішення № 42672325 щодо заяви № 29715722 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та вчинив протиправну реєстраційну дію, виконавши у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис за № 27611456 про реєстрацію за ОСОБА_9 права власності на земельну ділянку територіальної громади м. Одеси, площею 0,1 га за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :45:005:0027.

Таким чином, 22.08.2018 року, о 18:26 год, державний реєстратор КП «Агенція державної реєстрації» ОСОБА_8 , перебуваючи в офісі за адресою: АДРЕСА_3 , маючи доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, розглянув документи та заяву ОСОБА_9 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яка надійшла 20.08.2018 о 08:23:33 з реєстраційним № 29715722, розуміючи, що відсутні правові підстави для реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_9 , усвідомлюючи, що подане рішення Одеської міської ради від 10.09.2015 № 7171-VII має риси, які безумовно викликають сумніви у його справжності, не підписано уповноваженою особою Одеської міської ради, діючи в порушення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому постановою КМУ № 1127 від 25.12.2015 в редакції від 26.06.2019, прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 42672325, на підставі якого несанкціоновано змінив інформацію, яка обробляється в автоматизованій системі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме без належних правових зареєстрував право власності на ім`я ОСОБА_9 на земельну ділянку площею 0,1 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :45:005:0027, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01 вартістю 17 млн 069 тис. 021 грн. 52 коп, спричинивши своїми умисними діями територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради збитки у вказаному розмірі.

29.03.2023 року ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 362 КК України, за кваліфікуючими ознаками: несанкціонована зміна інформації, яка оброблюється в автоматизованих системах, зберігається на носіях такої інформації, особою, яка має право доступу до неї, що заподіяло значну шкоду.

Цього ж дня, ОСОБА_8 затримано в порядку ст. 615 КПК України та поміщено до ІТТ м. Одеси.

30.03.2023 року старший слідчий в ОВС СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_11 звернулась до слідчого судді з погодженим прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 клопотанням про застосування до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з визначенням розміру застави.

Клопотання мотивоване тим, що в ході досудового розслідування кримінального провадження встановлено наявність обґрунтованої підозри, а також ризиків, які обґрунтовують застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а саме: переховування підозрюваного від органу досудового розслідування, суду; знищити, сховати чи зіпсувати будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження, а також незаконно впливати на свідків, які на даний час не допитані.

Оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_11 , погоджене з прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 , та застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_8 , з визначенням розміру застави у розмірі 6359 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 17067556 (сімнадцять мільйонів шістдесят сім тисяч п`ятсот п`ятдесят шість) гривень, з покладанням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК, строком до 27.05.2023 року.

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на обґрунтованість підозри висунутої ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину, з посиланням на долучені слідчим докази; доведеність існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України. Врахувавши те, що ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, слідчий суддя дійшов до висновку, що застава в розмірі 300 прожиткового мінімуму для працездатних осіб не зможе забезпечити виконання підозрюваним обов`язків, передбачених цим Кодексом, з урахуванням завданого збитку, вчиненим злочином у сумі 17069021 грн. 52 коп.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді захисник ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, просить її скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про обрання підозрюваному запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Захисник вказує про відсутність обґрунтованої підозри, а також відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України. Також, захисник зазначає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.481 КПК України повідомлення про підозру адвокату ОСОБА_8 підписано та вручене неуповноваженою особою. Крім того, захисник посилається на те, що підозрюваного ОСОБА_8 незаконно затримано на підставі ст.615 КПК України, з огляду на те, що ОСОБА_8 являється військовозобов`язаним, а тому у разі самовільного залишення військової служби передбачена відповідальність. Захисник звертає увагу, що з моменту внесення відомостей до ЄРДР органом досудового розслідування ОСОБА_8 жодного разу не викликався до слідчого, або прокурора.

Захисник вважає, що підозрюваному ОСОБА_8 можливо обрати запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, оскільки він перебуває у цивільному шлюбі з ОСОБА_12 , вони мають спільну малолітню доньку, на даний час підозрюваний є військовослужбовцем, добровільно на наступний день після повномасштабного вторгнення РФ ступив до лав ЗСУ, має постійне місце проживання на території м. Одеси. Захисник вважає помилковими доводи слідчого судді щодо наявності судимості у ОСОБА_8 за вироком Приморського районного суду від 04.10.2021 року, оскільки вказана судимість погашена у передбаченому законом порядку. Крім того, захисник посилається на застосування непомірного розміру застави.

Апеляційний розгляд, з урахуванням приписів ст.ст. 28, 405 КПК України, проведено без участі підозрюваного ОСОБА_8 , оскільки в апеляційній скарзі захисника не порушувалось питання про розгляд апеляційної скарги за участю підозрюваного. В судовому засіданні апеляційного суду захисник ОСОБА_7 вважав за можливе здійснити апеляційний розгляд без участі підозрюваного.

Іншими учасниками кримінального провадження ухвала слідчого судді оскаржена не була.

Заслухавши суддю-доповідача; пояснення захисника, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали судового та кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі - КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Питання, які слідчий суддя повинен вирішити при застосуванні відносно особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою визначені змістом ст.ст. 177, 178, 183 КПК.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню чи вчинити інше правопорушення.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності вищезазначених обставин, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного перегляду оскарженої ухвали встановлено, що слідчий суддя в цілому дотримався вказаних вимог закону в частині обрання підозрюваному запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Прийняте рішення слідчий суддя мотивував наявністю обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч.3 ст.362 КК України, врахував характер вчинення злочинних дій, тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваному в разі визнання його винуватим, а також наявність ризиків, які дають підстави вважати, що підозрюваний, перебуваючи на свободі, може вчинити будь-які з дій, передбачені ст.177 КПК.

З викладеного вбачається, що слідчий суддя, приймаючи рішення про доцільність застосування щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, врахував обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування такого запобіжного заходу та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність обрання підозрюваному запобіжного заходу у виді тримання під вартою, в зв`язку з відсутністю достатніх стримуючих факторів, які б дозволили менш суворим запобіжним заходам дієво запобігти ризикам, доведеним слідчим і прокурором.

Щодо наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 кримінального правопорушення, апеляційним судом встановлено таке.

Згідно ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Відповідно до практики ЄСПЛ «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 §1(с) Конвенції». За визначенням ЄСПЛ «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у статті 5 §1(с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» («K.-F. проти Німеччини», 27 листопада 1997, §57).

У пункті 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено, що «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Аналогічна правова позиція ЄСПЛ відображена у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, в якому також зазначено, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином, вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07 року ЄСПЛ зазначив: «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

В рішенні ЄСПЛ «Ферарі-Браво проти Італії», Суд зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23.10.1994 року ЄСПЛ зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

При цьому, обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його винуватості, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Таким чином, відповідно до практики ЄСПЛ, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри, оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Апеляційний суд наголошує, що на даній стадії кримінального провадження, судом не встановлюється винуватість чи не винуватість ОСОБА_8 у скоєнні злочину, а лише вирішується питання про обґрунтованість підозри та наявність ризиків для обрання відповідного запобіжного заходу, а тому суд не може давати остаточну оцінку допустимості та належності доказів, а також їх сукупності для висновку про винуватість особи, або її невинуватість, оскільки справа не розглядається судом по суті пред`явленого обвинувачення.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до положень ч.2 ст.94 КПК, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою згідно положень ч.1 ст.94 КПК.

Відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті.

Докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження, зокрема: покази свідка ОСОБА_13 ; матеріали тимчасового доступу до речей і документів Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради; матеріали тимчасового доступу до речей і документів приватного нотаріуса округу ОСОБА_14 ; матеріали тимчасового доступу до речей і документів приватного виконавця виконавчого округу Одеської області ОСОБА_13 ; матеріали тимчасового доступу до речей і документів в Біляївському районному суді Одеської області; відповідь на запит в порядку ст. 93 КПК України з ДП «НАІС»; відповідь на запит в порядку ст. 93 КПК України з Міністерства юстиції України; відповідь на запит в порядку ст. 93 КПК України з Департаменту комунальної власності ОМР; висновком експертів судової оціночно-земельної експертизи від 28.02.2023 року №22-3522, та інші документи, здобуті у ході досудового розслідування кримінального провадження; на думку колегії суддів, вказують на те, що на даній стадії досудового розслідування існує обґрунтована підозра можливої причетності ОСОБА_8 до вчинення інкримінованого йому злочину. Вказані докази є такими, що вказують на наявність обставин та відомостей, які можуть переконати суд та неупередженого спостерігача, що підозрюваний ОСОБА_8 можливо вчинив інкримінований йому злочину, тобто є достатніми для висновку, що підозра не є вочевидь необґрунтованою та відповідає стандарту переконання «обґрунтована підозра».

Дослідивши долучені до клопотання слідчого докази, колегія суддів дійшла висновку, що підстав передбачених ст.87 КПК для визнання цих доказів недопустимими, не встановлено та стороною захисту щодо існування таких підстав відомостей не надано.

З огляду на викладене, на даній стадії досудового розслідування, апеляційний суд визнає безпідставними доводи захисника про необґрунтованість підозри.

Колегія суддів звертає увагу, що при розгляді клопотання слідчого про обрання щодо підозрюваного запобіжного заходу, ні слідчий суддя, ні суд апеляційної інстанції не може давати оцінку допустимості та належності доказів, оскільки триває досудове розслідування кримінального правопорушення, та відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті, на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, та оцінки кожного доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального судового рішення.

Апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи сторони захисту в частині відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК, які зазначені в оскарженій ухвалі слідчого судді, з огляду на таке.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.ч. 1, 2 ст.177 КПК.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З урахуванням наведеного, посилання сторони захисту на відсутність ризику переховування ОСОБА_8 , колегія суддів визнає неспроможними, оскільки останній на даний час підозрюється у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.362 КК України, а санкція вказаної норми кримінального закону передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до шести років.

Посилання сторони захисту на відсутність зазначеного ризику, з огляду на те, що ОСОБА_8 є військовослужбовцем, колегія суддів вважає непереконливими, оскільки на даній стадії досудового розслідування, передбачені ст.177 КПК ризики вважаються ймовірними, тобто особа можливо буде здійснювати такі дії, зокрема з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на свідків в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

Апеляційний суд визнає неспроможними доводи сторони захисту щодо відсутності ризику незаконного впливу підозрюваного ОСОБА_8 на свідків, оскільки покази свідків, які станом на даний час ще не допитані в судовому засіданні, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого досудового розслідування, перебуваючи на свободі, підозрюваний може здійснювати незаконний вплив на свідків, схиляючи їх до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Колегія суддів визнає вірними висновки слідчого судді про доведеність ризику можливого знищення, приховання або спотворення підозрюваним документів, які були в розпорядженні ОСОБА_8 для здійснення реєстраційний дії під час безпосереднього виконанням ним своїх службових обов`язків, пов`язаних із здійсненням держаної реєстрації прав на нерухоме майно та такий ризик не слід виключати, з урахуванням того, що з використанням своїх зв`язків та інших осіб підозрюваний може вчиняти дії спрямовані на знищення, приховання або спотворення важливих у кримінальному провадженні документів.

Доводи сторони захисту про можливість застосування до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді домашнього арешту, апеляційний суд визнає необґрунтованими, оскільки зазначений запобіжний захід, з великою вірогідністю може виявитися нездатним гарантувати запобігання встановлених ризиків.

Колегія суддів приймає до уваги посилання сторони захисту на те, що підозрюваний в силу ст.89 КК України, є раніше не судимим, має постійне місце проживання, цивільну дружину та малолітню доньку, позитивно характеризується за місцем проходження служби, працює на посаді інструктора відділення рекрутингу та комплектування ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Однак вказані обставини не можливо визнати такими, що можуть гарантувати запобіганню встановлених ризиків у разі застосування до підозрюваного іншого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Стосовно доводів апеляційної скарги захисника про наявність у ОСОБА_8 статусу адвоката, а тому повідомлення про підозру вручено не уповноваженою особою, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.481 КПК письмове повідомлення про підозру здійснюється адвокату, депутату місцевої ради, депутату Верховної Ради Автономної Республіки Крим, сільському, селищному, міському голові - Генеральним прокурором, його заступником, керівником обласної прокуратури в межах його повноважень

Разом з цим, згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатом є фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Статтею 23 цього Закону встановлені гарантії адвокатської діяльності. Із самої назви зазначеної статті та з її змісту вбачається, що зазначені гарантії надаються адвокату для забезпечення можливості безперешкодного здійснення професійної діяльності, тобто представництва, захисту, надання професійної правничої допомоги фізичним чи юридичним особам, підприємствам, установам та організаціям незалежно від форм власності.

Таким чином, за змістом п.1 ч.1 ст.481 КПК, вручення підозри у вчиненні злочину здійснюється до особи, яка на момент вчинення злочину фактично була адвокатом, тобто здійснювала адвокатську діяльність.

Відповідно до ч.5 ст.31 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», протягом строку зупинення права на заняття адвокатською діяльністю адвокат не має права її здійснювати.

Згідно інформації, яка розміщена в Єдиному реєстрі адвокатів України, право ОСОБА_8 на заняття адвокатською діяльністю зупинено, у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.31 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» з 04.04.2016 року на підставі заяви адвоката та відомостей про поновлення в апеляційного суду відсутні та захисником не надано.

Таким чином, на момент вчинення діяння, в якому підозрюється ОСОБА_8 , він не здійснював адвокатську діяльність, тобто не був адвокатом в розумінні п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а був державним службовцем, а тому на нього передбачені вищевказаним Законом гарантії адвокатської діяльності не розповсюджувались.

На підставі викладеного апеляційний суд приходить до висновку про необґрунтованість тверджень захисника стосовно вручення повідомлення про підозру ОСОБА_8 неуповноваженою особою, і як наслідок недотримання визначеної процесуальним законом процедури набуття останнім статусу підозрюваного.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування підозрюваного під вартою за станом здоров`я. Стороною захисту апеляційному суду не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування підозрюваного під вартою.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання підозрюваного під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.199 КПК.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд вважає, що висновок слідчого судді про необхідність обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах справи, а дані про особу підозрюваного і сама підозра у вчиненні тяжкого злочину, дають достатні підстави вважати, що на даний час дійсно існують зазначені слідчим суддею ризики, які виправдовують обрання саме такого виду запобіжного заходу.

Разом з цим, колегією суддів встановлено, що при визначені розміру альтернативного запобіжного заходу у виді застави, слідчий суддя не дотримався вимог ч.5 ст. 182 КПК.

Так, відповідно до зазначеної норми процесуального закону, розмір застави визначається у таких межах:

1)щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні нетяжкого злочину, - від одного до двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2)щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3)щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Таким чином, слід констатувати, що процесуальним законом визначено, що до особи, яка підозрюється у вчиненні тяжкого злочину може бути застосовано розмір застави виключно в межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позиція Європейського суду стосовно питання обрання національними судами запобіжного заходу у виді застави та призначення її розміру цілковито прослідковується в рішенні Суду у справі «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) від 28.09.2010 року, в якому Суд зазначає, що розмір застави має оцінюватись в першу чергу «з огляду на особу підсудного, належну йому власність, його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на впевненість у тому, що перспектива втрати застави або заходів проти його поручителів у випадку його неявки до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі».

Апеляційним судом встановлено, що слідчим суддею не було враховано майновий стан підозрюваного ОСОБА_8 , та в порушення ч. 4 ст. 182 КПК України, без наявності та доведеності слідчим та прокурором існування виключних обставин, визначено непомірний розмір застави.

Така позиція апеляційного суду узгоджується з висновками викладеними в 2-ому реченні п. 31 рішення ЄСПЛ «Істоміна проти України» від 13.01.2022 року, відповідно до якого: хоча національне законодавство дозволяло суду у «виключних випадках» встановлювати більші розміри застави (див. пункт 19), таке рішення мало передбачати ретельний аналіз обставин справи для обґрунтування її «виключного» характеру.

Апеляційний суд констатує, що ухвала слідчого судді в частині визначення розміру застави, яка перевищує розмір 80 прожиткових мінімумів доходів громадян, обґрунтована лише посиланням на розмір майнової шкоди, завданою кримінальним правопорушенням, яке інкримінується ОСОБА_8 .

При цьому, незважаючи на відсутність доказів сторони обвинувачення щодо майнового стану підозрюваного, а також доведеності прокурором існування виключних обставин, які б слугували підставами для визначення розміру застави у розмірі, який перевищує визначений процесуальним законом, слідчим суддею фактично не було враховано майновий стан підозрюваного ОСОБА_8 , а також наявність у нього цивільної дружини та малолітньої дитини та офіційного місця роботи, що потягло за собою безпідставне визначення непомірного розміру застави.

Апеляційний суд вважає, що в даному кримінальному провадженні, з урахуванням правової кваліфікації злочину, який інкримінується ОСОБА_8 , який відповідно до положень ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких, слідчий та прокурор не мали права ініціювати перед слідчим суддею обрання запобіжного заходу у виді застави в розмірі, який перевищує 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, без належного обґрунтування, а слідчий суддя, відповідно, не мав законних підстав для визначення розміру застави, більшого ніж визначений положеннями п.2 ч.5 ст.182 КПК.

За таких обставин, враховуючи недотримання органом досудового розслідування вимог процесуального закону при зверненні з клопотанням про обрання запобіжного заходу, а також слідчим суддею при ухвалені оскарженої ухвали, колегія суддів визнає слушними доводи сторони захисту в частині необґрунтованого визначення розміру застави, що слугує підставою для скасування ухвали слідчого судді, з постановленням апеляційним судом нової ухвали.

Скасовуючи ухвалу слідчого судді та ухвалюючи нове рішення за результатами розгляду клопотання слідчого, при визначенні розміру альтернативного запобіжного заходу у виді застави, апеляційний суд керується вимогами ч.4, п.2 ч.5 ст.182 КПК.

Апеляційний суд вважає, що розмір застави повинен відповідати тяжкості кримінального правопорушення, у вчиненні якого на даному етапі досудового розслідування підозрюється ОСОБА_8 , та тим ступенем довіри щодо належної процесуальної поведінки підозрюваного, який за версією органу досудового розслідування вчинив тяжкий злочин.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає за необхідне визначити розмір застави в максимальних межах п.2 ч.5 ст.182 КПК, який буде стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню.

Крім того, колегією суддів встановлено, що ухвалюючи рішення слідчий суддя вийшов за межі клопотання органу досудового розслідування в частині виду покладених обов`язків на підозрюваного, у разі внесення суми застави, а саме за відсутністю вимоги в клопотанні слідчого щодо застосування такого обмеження, слідчий суддя поклав обов`язок прибувати до прокурора та суду за першою вимогою, що не відповідає положенням п.18 ч.1 ст.3 КПК.

Так, вказана норма кримінального процесуального закону визначає слідчого суддю як суб`єкта, який під час досудового розслідування вирішує питання, пов`язані з обмеженням конституційних прав і свобод осіб, та розглядає скарги на рішення, дії чи бездіяльність у кримінальному процесі, тобто здійснює функцію судового контролю.

В свою чергу, функція судового контролю - це заснована на законі кримінальна

процесуальна діяльність спеціально уповноваженого суб`єкта - слідчого судді,

що здійснюється шляхом розгляду і вирішення клопотань і скарг сторін

кримінального провадження, потерпілого з метою охорони прав і свобод особи,

та має як превентивний, так і правовідновлювальний характер.

При цьому, судовий контроль за досудовим розслідуванням, це законодавчо

регламентована, непреюдиціальна діяльність, здійснювана за наявності процесуальної підстави у визначених межах спеціальним суб`єктом - слідчим суддею з метою перевірки дотримання прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Апеляційний суд наголошує, що під час проведення досудового розслідування, зокрема в контексті вирішення питання про застосування запобіжного заходу, на слідчого суддю покладаються особливі повноваження з нагляду та оцінки процесуальної діяльності учасників кримінального провадження і контролю за дотриманням конституційних прав та свобод підозрюваного.

Саме слідчий суддя повинен об`єктивно оцінити представлені докази на підтримку клопотання про застосування заходу забезпечення кримінального провадження.

Забезпечення контролю за дотриманням прав, свобод та законних інтересів осіб, які беруть участь у досудовому слідстві, покладає на слідчого суддю обов`язок спостереження за діями передусім правоохоронних органів, як носіїв владних функцій, на надання оцінки наявності підстав для застосування конкретного та запропонованого органом досудового розслідування чи прокурором запобіжного заходу, який обмежує права підозрюваного, а також наявності достатності для цього законних підстав.

З урахуванням наведених обставин, апеляційний суд приходить до висновку про те, що слідчий суддя не дотримався принципу здійснення своїх повноважень у визначених законом межах, фактично перебрав на себе функції сторони обвинувачення, оскільки фактично застосував до підозрюваного обмеження на застосуванні якого сторона обвинувачення не клопотала, що суперечить не тільки приписам п.18 ч.1 ст.3 КПК, а і базовим принципам здійснення правосуддя та кримінального процесу в цілому.

Враховуючи те, що слідчим суддею не в повному обсязі дотримано вимог КПК, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, з постановленням апеляційним судом нової ухвали.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу захисника задовольнити частково, скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою частково задовольнити клопотання слідчого та застосувати до ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою із визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави в розмірі, передбаченому п.2 ч.5 ст.182 КПК, з покладенням на підозрюваного обов`язків, визначених ч.5 ст.194 КПК.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 376, 404, 405, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 30.03.2023 року, якою підозрюваному ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в кримінальному провадженні №0001025 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, з визначенням розміру застави - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою частково задовольнити клопотання старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_11 , погоджене з прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 , про застосування до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з визначенням розміру застави.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», строком до 27.05.2023 року.

Визначити підозрюваному ОСОБА_8 розмір застави, як запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання підозрюваним передбачених КПК України обов`язків, у виді 80 (вісімдесяти) прожиткових мінімумів доходів громадян, у сумі 214720 (двісті чотирнадцять сімсот двадцять) гривень.

Підозрюваний або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу на депозитний рахунок для зарахування заставних сум (отримувач: Одеський апеляційний суд; Код ЄДРПОУ отримувача 42268321; Код банку отримувача (МФО) 820172; розрахунковий рахунок UA1086720; Банк отримувача: ДКСУ м. Київ; Призначення платежу: Згідно ухвали Одеського апеляційного суду від 11.04.2023 року; Заставна сума за підозрюваного ОСОБА_8 (номер провадження суду апеляційної інстанції №11-сс/813/675/23; судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ).

Підозрюваний ОСОБА_8 звільняється з-під варти після внесення застави.

У разі внесення застави покласти на підозрюваного ОСОБА_8 обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України, а саме:

1) не відлучатися із м. Одеси без дозволу слідчого, прокурора, слідчого судді та суду;

2) повідомляти слідчого, прокурора, слідчого суддю та суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

3) утримуватись від спілкування зі свідками та іншими підозрюваними в даному кримінальному провадженні, визначеними слідчим або прокурором;

4) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_8 наслідки невиконання покладених на нього обов`язків, а саме: у разі, якщо підозрюваний, будучи належним чином повідомленим, не з`явиться до суду без поважних причин та не повідомить про причини своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору. У разі звернення застави в дохід держави, слідчий суддя вирішує питання про застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді застави у більшому розмірі або іншого суворого запобіжного заходу.

Строк дії ухвали Одеського апеляційного суду в частині запобіжного заходу у виді тримання під вартою та покладених на підозрюваного ОСОБА_8 обов`язків становить до 27.05.2023 року.

Копію ухвали невідкладно надіслати до ДУ «Одеський слідчий ізолятор».

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4