Провадження №11-кп/824/147/2023 Доповідач у суді 2-ї інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду

кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретар ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора Деснянської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_10 та захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2021 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше судимого:

29 липня 2020 року Оболонським районним судом міста Києва за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України до 100 годин громадських робіт;

17 серпня 2020 року Солом`янським районним судом міста Києва за ч. 1 ст. 185 КК України на 1 рік обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 1 рік,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А :

Як встановлено судом першої інстанції, 02 вересня 2020 року приблизно о 15 год. 21 хв. ОСОБА_8 , знаходячись у приміщенні торгового залу магазину «Розетка» по вул. Кіото, 25 в місті Києві, на вітрині побачив акустичну систему «JBL», після чого у нього виник умисел на таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_11 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, впевнившись, що за його протиправними діями ніхто не спостерігає та його дії є таємними для оточуючих, взяв з вітрини із товаром акустичну систему «JBL Flip 5 Red» вартістю 1 730 грн., що належить ТОВ «Розетка.УА», та з місця вчинення злочину зник.

Вироком Деснянського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2021 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді 2 років позбавлення волі. В силу ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано покарання, не відбуте за вироком Солом`янського районного суду міста Києва від 17 серпня 2020 року і остаточно за сукупністю вироків визначено ОСОБА_8 покарання у виді 2 років 3 місяців позбавлення волі. Початок строку покарання ОСОБА_8 ухвалено обчислювати з моменту затримання. Вирішено питання стосовно речових доказів.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, прокурор Деснянської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок в частині призначеного покарання скасувати з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 185 КК України покарання у виді 2 років позбавлення волі. На підставі ст. 71, 72 КК України до призначеного покарання частково приєднати покарання, невідбуте за вироком Солом`янського районного суду міста Києва від 17 серпня 2020 року, яким ОСОБА_8 засуджено за ч. 1 ст. 185 КК України до 1 року обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 1 рік, та за вироком Оболонським районним судом м. Києва від 29 липня 2020 року, яким ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України до 100 годин громадських робіт та остаточно призначити покарання у виді 2 років 3 місяців позбавлення волі.В решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги прокурор Деснянської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_10 зазначає, що покарання за сукупністю вироків призначено ОСОБА_8 з урахуванням вироку Солом`янського районного суду міста Києва від 17 серпня 2020 року, але без урахування вироку Оболонського районного суду м. Києва від 29 липня 2020 року.

Звертає увагу, що злочин, за який ОСОБА_8 засуджується оскаржуваним вироком, скоєно в період невідбутого покарання за вироком Оболонського районного суду міста Києва від 29 липня 2020 року.

Зауважує, що неправильне застосування місцевим судом положень ст.71 КК України призвело до того, що вирок Оболонського районного суду м. Києва від 29 липня 2020 року залишився не врахованим при призначенні остаточного покарання за сукупністю вироків.

В свою чергу не погоджуючисьз вироком суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу з доповненнями, в якій просить вирок Деснянського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2021 року скасувати, а кримінальне провадження закрити у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді і вичерпанням можливості їх отримати. Також визнати недопустимими докази на які посилається суд першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає, що оскаржуваний вирок є незаконним та необґрунтованим, при його постановленні суд першої інстанції дійшов певних висновків, які не відповідають обставинам справи і не підтверджується належними і допустимим доказами.

Вважає, що висновки суду щодо викрадення майна потерпілого не відповідають фактичним обставинам справи. На переконання захисника, не можна визначити вартість майна, яке суд визнав викраденим, і вказана обставина впливає на кваліфікацію дій винної особи, однак, це не встановлено належними та допустимими доказами.

Крім цього, судом першої інстанції при ухваленні вироку допущені порушення кримінального процесуального закону, які мають слугувати правовою підставою для скасування оскаржуваного вироку, зокрема, йдеться про відмову у поверненні обвинувального акту прокурору та використання у вироку доказів, які є неналежними та недопустимим з точки зору кримінального процесуального закону.

Вважає, що вимоги КПК України на стадії досудового розслідування грубо були порушені стороною обвинувачення.

До того ж, КПК України не дозволяє передавати обвинувальний акт до суду доки сторона захисту не закінчить ознайомлення з матеріалами розслідування.

Щодо невручення копії обвинувального акту захиснику, стверджує, що і цю вимогу закону прокурором було свідомо порушено, оскільки його з цією метою ніхто до прокурора не викликав.

На переконання адвоката, викладене вище є грубим порушенням права ОСОБА_8 на захист від пред`явленого йому звинувачення.

Щодо цифрового носія інформації у вигляді СD-диска вважає, що цей відеозапис не міг служити належним і допустимим доказом у справі, оскільки отриманий з порушенням процесуального закону без дотримання встановленої процедури.

Зауважує, що оскаржуваний вирок носить досить суперечливий характер, у справі відсутні будь які докази, які б без застережень та однозначно свідчили про причетність ОСОБА_8 до вчинення злочину за зазначених в обвинувальному акті обставин, що має тягнути за собою його виправдання.

Вважає, що відсутність у вироку цих принципових обставин робить це обвинувачення незаконним і таким, що знаходиться поза межами права і закону.

Заслухавши доповідь судді,

пояснення прокурора, який підтримав апеляційну та просив її задовольнити, проти задоволення апеляційної скарги захисника заперечував,

пояснення обвинуваченого та його захисника., які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили задовольнити апеляційну скаргу захисника,

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Так, при постановленні вироку судом першої інстанції вказані вимоги були дотримані не були, що зумовлює необхідність скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому покарання.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

У п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України визначено, що неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Положеннями ч. 1 ст. 71 КК України передбачено, що якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 71 КК України, остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Приписами п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року передбачено, що за сукупністю вироків (ст. 71 КК) покарання призначається, коли засуджена особа до повного відбування основного чи додаткового покарання вчинила новий злочин, а також коли новий злочин вчинено після проголошення вироку, але до набрання ним законної сили. При застосуванні правил ст. 71 КК судам належить враховувати, що остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим, ніж покарання, призначене за новий злочин, і ніж невідбута частина покарання за попереднім вироком. У абз. 3 п. 26 вказаної вище Постанови передбачено, що невідбутою частиною покарання треба вважати покарання, від відбування якої особу було звільнено з випробуванням.

Попередній вирок відповідно до вимог ч. 1ст. 71 КК України - вирок або вироки, покарання за якими повністю не відбуте особою на час вчинення одного чи декількох нових кримінальних правопорушень.

Так, обвинувачений ОСОБА_8 до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення був засуджений 29 липня 2020 року вироком Оболонського районного суду міста Києва за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України до 100 годин громадських робіт та вироком Солом`янським районним судом міста Києва 17 серпня 2020 року за ч. 1 ст. 185 КК України до 1 року обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України був звільнений від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 1 рік.

Кожен із зазначених вироків виконувався самостійно.

Разом з тим, у разі, якщо особа вчинила принаймні одне кримінальне правопорушення після постановлення двох попередніх вироків, які виконуються самостійно, і останнім (третім) вироком особі призначається покарання, яке належить відбувати реально, припиняється окреме виконання обох попередніх вироків. Правовою підставою такого припинення щодо першого вироку є положення ч. 3 ст. 78 та ст. 71 КК України, а правовою підставою припинення виконання другого вироку - положення ст. 71 КК України. Остаточне покарання в такому випадку особі призначається на підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків, з урахуванням покарань, призначених за всіма (трьома) вироками.

Вказана позиція висловлена в постанові Об`єднаної Палати Касаційного Кримінального Суду Верховного Суду від 14 червня 2021 року у справі № 443/806/19.

Однак, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_8 остаточне покарання, не врахував покарання, призначене йому за вироком Оболонського районного суду міста Києві від 29 липня 2020 року, чим було допущено неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника, то з цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Слід зазначити, що відповідно до положень ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

У ст. ст. 85 та 86 КПК України законодавцем передбачено критерії, яким повинні відповідати докази. Зокрема, докази повинні бути належними, тобто такими, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів та допустимими - отриманими у порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 93 КПК України збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Якщо говорити про документи як джерело доказів у кримінальному провадженні, то як докази вони можуть бути використані у випадку, якщо вони є спеціально створеними з метою збереження інформації матеріальними об`єктами, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Вказані критерії визначені у ч. 1 ст. 99 КПК України.

Крім того, п. 4 ч. 2 ст. 99 КПК України передбачає, що до документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених ч. 1 ст. 99 КПК України можуть належати висновки ревізій та акти перевірок.

Тобто, посилання захисника на ту обставину, що акт інвентаризації ТОВ «Розетка.УА» від 14 вересня 2020 року не може бути доказом, що свідчить про викрадення товару, не може бути взято колегією суддів до уваги, оскільки вказаний документ відповідає визначеним КПК України ознакам і може бути використаний в межах кримінального провадження. Більше того, він може бути безпосередньо наданий потерпілим чи його представником до уповноважених органів для досягнення мети кримінального провадження.

Так, згідно з актом інвентаризації ТОВ «Розетка.УА» в магазині по вул. Кіото, 25 в місті Києві станом на 02 вересня 2020 року на вітрині була акустична система «JBL Flip 5 Red», при перерахунку товару виявлено відсутність вказаної акустичної системи. Реалізації даного товару 02 вересня 2020 року не було. З довідки ТОВ «Розетка.УА» вбачається, що вартість акустичної системи «JBLFlip 5 Red» складає 1 730 грн. (без ПДВ).

Аргументи апеляційної скарги захисника зводяться до того, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 не доведена поза розумним сумнівом.

З цього приводу апеляційний суд зауважує, що термін «поза розумним сумнівом» означає, що доведеним є кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Під час апеляційного розгляду, з метою перевірки наведених в апеляційній скарзі аргументів, за власною ініціативою було безпосередньо досліджено відеозапис з камер відеоспостереження магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » по АДРЕСА_2 , наданий представником магазину ОСОБА_12 , на якому зафіксовано як ОСОБА_8 02 вересня 2020 року зайшов до приміщення магазину, взяв з полиці товар у вигляді коробки червоного кольору з білими вставками, з якою направився до виходу з магазину та вийшов з магазину.

Тобто, на вказаному відеозаписі зафіксовано фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, інкримінованого ОСОБА_8 , і даний доказ є належним та допустимим, оскільки він отриманий у передбаченому КПК порядку.

Клопотань про дослідження інших доказів, які містять матеріали кримінального провадження, від учасників судового процесу не надходило.

Посилання захисника на те, що в суді першої інстанції представником потерпілого не було надано пояснення щодо того, що не спрацювали електронні сигналізатори, які покликані запобігти крадіжці не можуть розцінюватися як такі, що впливають на наявність в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, оскільки не стосуються його протиправних дій і пов`язані з внутрішньою організацією діяльності магазину.

Що стосується протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення (або таке, що готується) від 16 вересня 2020 року, то апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що КПК України не встановлює, протягом якого часу потерпіла особа повинна звернутися до правоохоронного органу після вчинення щодо неї протиправного діяння, яке містить ознаки складу кримінального правопорушення. Крім того, у вказаному протоколі ОСОБА_8 вказано як особу, яка лише підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення (а. с. 92).

Посилання захисника на те, що видаткова накладна № РОЗ026472574 від 07 жовтня 2020 року та оригінал фіскального чеку не можуть слугувати як докази того, що ОСОБА_8 оплатив викрадений товар, то з цього приводу слід зазначити, що вказана накладна містить відомості про отримувача - ОСОБА_8 (а. с. 96), тобто позиція адвоката в цій частині спростовується матеріалами кримінального провадження.

Відносно вартості викраденого майна, то, відповідно, його оплатна реалізація відбувається з урахуванням усіх податків та зборів, тому в бухгалтерських документах вартість відрізняється.

Колегія суддів не знаходить у цьому грубого порушення вимог чинного законодавства, оскільки вказане не впливає на кваліфікацію діяння обвинуваченого.

Що стосується посилання захисника на обставину невідповідності обвинувального акту у кримінальному провадженні № 0001232, то слід зазначити, що в підготовчому засіданні в суді першої інстанції захисником ОСОБА_9 було подано клопотання, в якому він просив обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001232 щодо ОСОБА_8 повернути прокурору як такий, що не відповідає вимогам ст. 291 КПК України (а. с. 51-56).

23 березня 2021 року, відповідно до ухвали Деснянського районного суду міста Києва, вказане клопотання було розглянуте в судовому засіданні і суд першої інстанції прийшов до висновку, що підстави для прийняття рішення, передбаченого п. п. 1-4 ст. 314 КПК України відсутні та обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001232 щодо ОСОБА_8 може бути призначеним до розгляду в судовому засіданні (а. с. 71).

Таким чином, аргументи, викладені в апеляційній скарзі захисника щодо істотних порушень вимог КПК України при складанні обвинувального акту у кримінальному провадженні № 0001232, є ідентичними тим, які уже викладались у клопотанні до суду першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з висновками, зробленими в ухвалі Деснянського районного суду міста Києва від 23 березня 2021 року та при перевірці вироку суду першої інстанції в цій частині не знаходить істотних порушень вимог КПК України.

Що стосується повноважень представника потерпілого, то вони перевірялися як під час досудового розслідування, так і під час розгляду в суді першої інстанції, тому колегія суддів відкидає аргументи захисника в цій частині. Це ж стосується і посилання захисника на обставину недопустимості як речового доказу цифрового носія інформації у вигляді CD-диска, оскільки він прийнятий у належної особи та може слугувати як джерело доказів.

Якщо говорити про аргументи захисника в частині призначення обвинуваченому покарання, то апеляційний суд зауважує наступне.

Згідно статті 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому враховуються ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

У відповідності до статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Пленум Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року роз`яснює, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Враховуючи вищевикладене, під урахуванням особи винного повинно передбачатись врахування судом позитивних і негативних характеристик особи, які мають кримінально-правове значення.

Цих вимог закону, на думку колегії суддів, судом першої інстанції було дотримано в повному обсязі.

Так, в якості обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , суд першої інстанції визнав добровільне відшкодування заподіяної шкоди.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , судом першої інстанції встановлено не було.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , судпершої інстанції правомірно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, який неодноразово судимий за вчинення корисних злочинів, вчинив інкримінований злочин під час іспитового строку, характеризується позитивно, а також взяв до уваги обставину, що пом`якшує покарання.

Таким чином, перевірка аргументів, наведених в апеляційній скарзі захисника, дає можливість прийти до висновку, що порушень, які б поставили під сумнів законність, вмотивованість та обґрунтованість вироку суду першої інстанції, як на стадії досудового розслідування, так і на стадії судового розгляду, допущено не було.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги прокурора та скасування вироку Деснянського районного суду міста Києва від 20 жовтня2021 року в частині призначеного обвинуваченому покарання, з ухваленням в цій частині нового вироку, який відповідатимевимогам чинного кримінального процесуального законодавствата відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст. ст. 615, 404, 405, 407, 418, 419, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргузахисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора Деснянської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_10 - задовольнити.

Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_8 - скасувати в частині призначеного йому покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, якимпризначити ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 185 КК України покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ст. ст. 71, 72 КК України до призначеного покарання частково приєднати покарання, невідбуте за вироком Солом`янського районного суду міста Києва від 17 серпня 2020 року, яким ОСОБА_8 засуджено за ч. 1 ст. 185 КК України до 1 (одного) року обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 1 (один) рік, та за вироком Оболонського районного судом м. Києва від 29 липня 2020 року, яким ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді 100 годин громадських робіт.

Остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді 2 (двох) років 3 (трьох) місяців позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 обчислювати з моменту затримання.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а обвинуваченим в той самий строк змоменту отримання судового рішення.

Судді ____________________ ___________________ _____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4