Провадження №1-кп/761/1962/2022
В И Р О К

іменем України

23 грудня 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000535 від 22.06.2021, відносно

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Комарівка Теплицького району Вінницької області, громадянина України, одруженого, з середньою спеціальною освітою, який проходить службу за контрактом на посаді водія 1 відділення 3 взводу спеціального призначення роти спеціального призначення військової частини НОМЕР_1 (на даний час зарахований у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 ), учасника бойових дій, який має малолітню доньку 2021 року народження, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,

за участю:

секретаря - ОСОБА_3 ,

прокурора - ОСОБА_4 ,

обвинуваченого - ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_2 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.407 КК України, за наступних обставин.

З 24.04.2020 старший солдат ОСОБА_2 , який 24.04.2020 зарахований до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення, проходить військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 на посаді водія 1 відділення 3 взводу спеціального призначення роти спеціального призначення.

Згідно з положеннями ч. 1 п. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом вважається день зарахування до списків особового складу військової частини.

Згідно з вимогами ст. ст. 17, 65, 68 Конституції України визначено, то захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України; ст. ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначають, що військовий обов`язок встановлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, убезпечення Збройних Сил У країни військовослужбовцями.

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Згідно з п. п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оборону України» № 1932-Х1І від 06.12.1991 та ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ від 21.10.1993 особливий період це період, то настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях га охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

17.03.2014 Указом Президента України №303/2014 «Про часткову мобілізацію» на території України оголошено часткову мобілізацію та, після його затвердження 17.03.2014 Верховною Радою України, цей Указ набрав чинності, у зв`язку з чим в Україні відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» та ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» розпочався особливий період, який діє по даний час.

Старший солдат ОСОБА_2 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, відповідно до вимог ст. ст. 4, 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та ст. ст. 1, 2, 3, 6, 23, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, які визначаються Статутами, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями; сумлінно вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки, засвоювати все, чого навчають командири (начальники), та бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України; вважатися таким, що виконує обов`язок з військової служби, знаходячись на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять).

Відповідно до розпорядку дня військової частини НОМЕР_1 для військовослужбовців військової служби за контрактом встановлено робочий час з 09 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв.

Однак, під час проходження військової служби у старшого солдата ОСОБА_2 виник злочинний умисел, спрямований на нез`явлення вчасно на службу до військової частини НОМЕР_1 , в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, який він реалізував за наступних обставин.

Старший солдат ОСОБА_2 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи умисно, у порушення вимог ст. ст. 4, 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. ст. 11, 16, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та ст. ст. 1, 2, 3, 6, 23, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з метою тимчасового незаконного ухилення від виконання обов`язків військової служби в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, без поважних причин та дозволу командира, не з`явився вчасно повторно протягом 2021 року на службу до військової частини НОМЕР_1 , та у період з 08 год. 40 хв. 04.06.2021 до 15.06.2021, включно, а також у період з 08 год. 40 хв. 28.08.2021 до 07.09.2021, включно, проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з проходженням військової служби та не вживаючи жодних заходів для повернення до місця служби, звернення до правоохоронних або інших державних органів чи органів військового управління за наявності реальної можливості для цього.

Таким чином, ОСОБА_2 вчинив злочин, передбачений ч. 4 ст. 407 КК України, а саме нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби).

Обвинувачений ОСОБА_2 винним себе у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України, визнав повністю та розказав про обставини скоєного так, як зазначено в обвинувальному акті.

Так, ОСОБА_2 пояснив, що 16.05.2019 року він був призваний на строкову службу, і в подальшому, 24.04.2020 він уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу, та був призначений на посаду водія 1 відділення 3 взводу спеціального призначення роти спеціального призначення ВЧ № НОМЕР_2 . Під час проходження служби був у місті Краматорськ, де й отримав статус учасника бойових дій.

Розповів, що у червні 2021 року був відсутній протягом 11 днів на службі і лише 15 червня 2021 року він добровільно самостійно повернувся до місця несення служби та приступив до своїх обов`язків. Так, з 04 червня 2021 по 15 червня 2021 року він не з`являвся на військовій службі. Жодних поважних причин для нез`явлення на службу в цей період у нього не було.

Крім того, у серпні-вересні 2021 року він також 11 днів не відвідував службу. Так, він був відсутні на службі з 28 серпня по 07 вересня 2021 року включно, після чого добровільно самостійно повернувся до місця несення служби та приступив до своїх обов`язків. При цьому не мав наміру ухилятись від військової служби, пояснив, що жодних поважних причин для нез`явлення на службу в цей період у нього не було.

Обвинувачений ОСОБА_2 , не оспорюючи час, місце, спосіб, мотив і мету, форму вини за кримінальним правопорушенням, передбаченим ч.4 ст.407 КК України, винним визнав себе повністю, щиро розкаявся, запевнив, що зробив для себе належні висновки, просив суворо його не карати.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України дослідження доказів по даному кримінальному провадженню, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_2 щодо часу, місця, способу, мотиву та мети, форми вини, які ніким не оспорюються, визнано недоцільним у зв`язку із відсутністю сумнівів щодо правильного розуміння їх змісту учасниками судового провадження, добровільності їх позицій.

Таким чином, суд приходить до висновку про доведеність вини ОСОБА_2 у нез`явленні вчасно на службу без поважних причин, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби), та кваліфікує його дії за ч.4 ст.407 КК України.

Призначаючи обвинуваченому вид та міру покарання, суд враховує характер та ступінь тяжкості скоєного, ставлення ОСОБА_2 до вчиненого, яке полягає у визнанні вини та щиросердному розкаянні, дані, які характеризують його особу, те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, проходить військову службу за контрактом у Збройних силах України, на даний час зарахований у розпорядження командира військової частини, одружений, має малолітню дитину, не перебуває на обліку у лікаря нарколога та психіатра.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України обвинувачений ОСОБА_2 вчинив тяжкий злочин.

ККС ВС у своєму рішенні від 29.03.2018 у справі 750/2962/16-к від зазначив, що згідно з положеннями ст. 65 КК України, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

В цьому ж рішенні ВС роз`яснив, що за змістом кримінального закону ступінь тяжкості вчиненого злочину передбачає не тільки врахування самої категорії тяжкості, визначеної ст. 12 КК, а й індивідуальних особливостей злочинного діяння.

До обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_2 суд відносить щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

До обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_2 суд відносить щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, а також, враховуючи, що вчинений ОСОБА_2 злочин пов`язаний з проходженням військової служби, оцінюючи усі обставини справи в їх сукупності на підставі тих відомостей, що надані суду обома сторонами кримінального провадження, суд приходить до висновку, що на підставі ч. 2 ст. 69 КК України в даному конкретному провадженні, підлягає визнанню як пом`якшуюча обставина також і той факт, що ОСОБА_2 брав участь у захисті України в якості військовослужбовця, зокрема він має статус учасника бойових дій, також суд вважає що з урахуванням відомостей про особу обвинуваченого, в даному конкретному випадку в якості пом`якшуючої обставини доцільним буде визнати і наявність у обвинуваченого малолітньої доньки, 2021 року народження.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_2 судом не встановлено.

Таким чином суд приходить до висновку, що вищевказані пом`якшуючі обставини у своїй сукупності знаходяться в нерозривному зв`язку з поведінкою особи до, під час та після вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину, і вважає за можливе, при призначенні покарання ОСОБА_2 застосувати положення ст. 69 КК України.

З урахуванням наведеного, керуючись положеннями ч.1 ст. 69 КК України, суд вважає необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_2 та попередження вчинення нового злочину призначення покарання у виді позбавлення волі нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 4 ст. 407 КК України.

Разом з тим, з урахуванням особи обвинуваченого та вищевказаних конкретних обставин кримінального провадження, того, що наразі за фактом нової неявки ОСОБА_2 на військову службу внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань і здійснюється досудове розслідування, суд не знаходить підстав для застосування положень ст. 75 КК України при призначенні покарання до ОСОБА_2 , з огляду на те, що застосування неадекватно м`якого покарання, зокрема такого що не буде пов`язане з реальними наслідками для правопорушника, вочевидь породжуватиме в осіб, які під час особливого періоду вчиняють злочини направлені на протиправне ухилення від проходження військової служби, або інші порушення встановленого порядку несення військової служби, уяву про безкарність таких дій, що матиме наслідком збільшення подібних дій, що призведе до завдання дедалі більшої шкоди державі та суспільним інтересам в умовах дії особливого періоду, зокрема і під час воєнного стану.

Разом з тим, метою призначення покарання, виходячи із положень ч. 2 ст. 50 КК України є не лише кара, а й виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

При цьому, Пленум Верховного Суду України у своїй постанові N 15 від 28.12.96 «Про практику призначення військовослужбовцям покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні» зазначав, що покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні застосовується, у випадках коли засуджених можна залишити на військовій службі й виправити в умовах дисциплінарної частини. Цей вид покарання може бути застосований і до військовослужбовців, які вчинили злочини середньої тяжкості, тяжкі та особливо тяжкі, за умови, що суд, враховуючи особу винного й обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, дійде висновку про можливість призначення такого покарання.

Враховуючи викладене, тяжкість кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, проходить службу у Збройних силах України, є учасником бойових дій, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих покарання обставин, суд приходить до висновку про можливість замінити призначене ОСОБА_2 покарання у виді позбавлення волі триманням у дисциплінарному батальйоні на той самий строк на підставі ч.1 ст. 62 КК України.

Таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_2 та попередження нових злочинів.

Цивільний позов у справі не заявлений, процесуальні витрати, речові докази відсутні.

Відомості про застосування запобіжного заходу до обвинуваченого суду не надано, із клопотаннями про його застосуванням сторона обвинувачення до суду не зверталась. Отже питання доцільності обрання запобіжного заходу суд не розглядає з огляду на відсутність з цього питання відповідного клопотання прокурора, та у світлі того, що відповідно до ст.ст. 22, 26 КПК України, суд розглядає тільки ті питання, які винесені на такий розгляд сторонами.

Керуючись ст. ст. 368-371 КПК України, суд

УХВАЛИВ :

ОСОБА_2 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, та призначити покарання, із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

На підставі ч. 1 ст. 62 КК України, замінити призначене ОСОБА_2 покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців триманням у дисциплінарному батальйоні строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

Строк відбування покарання ОСОБА_2 обчислювати з моменту звернення вироку до виконання.

На вирок можуть бути подані учасниками судового провадження апеляційні скарги до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з моменту його проголошення з урахуванням положень ч.2 ст. 394 КПК України.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1