Справа № 333/1418/22
Провадження № 1-кп/333/253/23
УХВАЛА

Іменем України

30 березня 2023 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисників обвинувачених адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя, кримінальне провадження № 0000091 від 17 січня 2022 року відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Комунарського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, та ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК України.

Прокурором ОСОБА_3 надано письмове клопотання про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на два місяці у зв`язку з тим, що закінчується двохмісячний строк тримання під вартою обвинуваченого та існують ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

В обґрунтування клопотання зазначено наступне.

Прокурор вважає, що встановлено наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, ОСОБА_7 може переховуватися від органів досудового розслідування або суду, незаконно впливати на потерпілих у цьому кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Враховуючи те, що ОСОБА_7 обвинувачується у скоєнні тяжкого та особливо тяжкого злочину, за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до десяти років з конфіскацією майна та покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна відповідно, офіційно не працевлаштований, має сім`ю, постійне місце мешкання та реєстрації, не працює, а також наявність вищевказаних ризиків та обставин, які свідчать про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Вказане клопотання підтримано прокурором у судовому засіданні.

Учасники провадження проти задоволення цього клопотання заперечували.

Захисником ОСОБА_7 адвокатом ОСОБА_5 заявлено клопотання про заміну обвинуваченого запобіжного заходу або призначення застави.

Адвокат ОСОБА_4 також просила не застосовувати до свого підзахисного запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Вислухавши думку учасників провадження, вивчивши клопотання та матеріали справи, суд дійшов наступного.

Згідно з ч. 3 ст. 331 КПК України за наслідками розгляду питання про доцільність продовження тримання під вартою обвинуваченого, суд своєю ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

Як вбачається з матеріалів вищезазначеного кримінального провадження, відносно ОСОБА_7 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 діб.

Згідно зі ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості обвинуваченого (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки обвинуваченого розслідуванні кримінального правопорушення та розгляду справи у суді (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади), поведінки обвинуваченого, способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Виходячи з практики Європейського Суду з прав людини, вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя.

При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання у сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, в якій його переслідують та міжнародними контактами.

Так, Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив про те, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів, а у справі «Амбрушкевич проти Польщі» (Ambruszkiewicz v. Poland № 7/03 від 04.05.2006) наголосив на тому, що не викликає протиріч те, що в деяких особливих випадках позбавлення свободи може бути єдиним способом, який дозволяє гарантувати явку обвинуваченого до суду, зокрема, з урахуванням його особистості та характеру злочину (кримінального правопорушення), а також тяжкості ймовірного покарання.

Згідно з матеріалами кримінального провадження, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочину, за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до десяти років з конфіскацією майна та покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Вказані обставини свідчать про те, що обвинувачений, будучі обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення та покарання, яке загрожує у разі визнання його винуватим, може здійснити спроби переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкриміноване йому кримінальне правопорушення.

При цьому, суд вважає, що приймаючи до уваги суворість покарання, яке передбачено за вчинення кримінального правопорушення, ОСОБА_7 може визнати, що негативні наслідки від спроби переховуватися від суду, створять для нього меншу шкоду, ніж ймовірність бути притягнутим до кримінальної відповідальності з призначенням відповідного покарання.

Те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення з корисливих мотивів, як вважає суд, свідчить про можливість останнього, з метою власного збагачення, вчинити інше кримінальне правопорушення, тобто, існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Щодо ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме незаконний вплив на потерпілих у даному кримінальному провадженні, то, на думку, суду вказаний ризик не знайшов свого підтвердження, оскільки потерпілі на теперішній час допитані.

Однак, з урахуванням наявності двох ризиків, даних про особу обвинуваченого, а також відсутності будь - яких відомостей щодо незадовільного стану здоров`я та неможливості тримання ОСОБА_7 під вартою на цей час, суд вважає за необхідне клопотання прокурора про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити та продовжити ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на два місяці, з урахуванням положень ст. 315 КПК України.

Необхідність арешту обвинуваченого, що обмежує його особисту недоторканість, відносно ОСОБА_7 не буде суперечити нормі ст. 5 ч. 1 п. «b» Європейської конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», за якою особи можуть бути арештовані для виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом. Такі обов`язки передбачено в чинному кримінально-процесуальному законодавстві України, зокрема, в ст. 177 КПК України.

Щодо клопотання сторони захисту про обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді домашнього арешту, то суд вважає, що ризик вчинення іншого кримінального правопорушення є надзвичайно вагомим, а відтак жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених ч. 1 ст. 176 КПК України, не може запобігти встановленим під час розгляду клопотання вказаним ризикам. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 є доцільним у даному випадку та відповідає принципу винятковості цього запобіжного заходу. Крім того, суд наголошує на тому, що обставини, на якій посилилася сторона захисту як на підстави зміни запобіжного заходу, вже були дослідженні слідчим суддею під час обрання запобіжного заходу ОСОБА_7 та на теперішній час не змінилися. Щодо соціальних зв`язків обвинуваченого наявність сім`ї та постійне місце мешкання та реєстрації, то ці обставини не спростовують висновки суду про можливе продовження обвинуваченим злочинної діяльності, оскільки наявність у останнього дружини не є тим дієвим запобіжником, який би мав утримати його від вчинення кримінальних правопорушень. З цих же підстав суд не вважає за можливе встановлення застави.

Також прокурором ОСОБА_3 надано письмове клопотання про продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді нічного домашнього арешту на два місяці у зв`язку з тим, що закінчується двохмісячний строк домашнього арешту обвинуваченого та існують ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

В обґрунтування клопотання зазначено наступне.

Прокурор вважає, що встановлено наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, ОСОБА_6 може переховуватися від органів досудового розслідування або суду, незаконно впливати на потерпілих в цьому кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Враховуючи те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до десяти років, офіційно не працевлаштований, відсутні стійкі соціальні зв`язки, а також наявність вищевказаних ризиків та обставин, які свідчать про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Вказане клопотання підтримано прокурором у судовому засіданні.

Учасники провадження проти задоволення цього клопотання заперечували.

Вислухавши думку учасників провадження, вивчивши клопотання та матеріали справи, суд дійшов наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі. Орган внутрішніх справ повинен негайно поставити на облік особу, щодо якої застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту і повідомити про це слідчому або суду. Працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за поведінкою підозрюваного, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості обвинуваченого (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки обвинуваченого розслідуванні кримінального правопорушення та розгляду справи у суді (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади), поведінки обвинуваченого, способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Виходячи з практики Європейського Суду з прав людини, вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя.

При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання у сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, в якій його переслідують та міжнародними контактами.

Так, Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив про те, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів, а у справі «Амбрушкевич проти Польщі» (Ambruszkiewicz v. Poland № 7/03 від 04.05.2006) наголосив на тому, що не викликає протиріч те, що в деяких особливих випадках позбавлення свободи може бути єдиним способом, який дозволяє гарантувати явку обвинуваченого до суду, зокрема, з урахуванням його особистості та характеру злочину (кримінального правопорушення), а також тяжкості ймовірного покарання.

Згідно з матеріалами кримінального провадження, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, санкцією якої передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.

Вказані обставини свідчать про те, що обвинувачений, будучі обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення та покарання, яке загрожує у разі визнання його винуватим, може здійснити спроби переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкриміноване йому кримінальне правопорушення.

При цьому, суд вважає, що приймаючи до уваги суворість покарання, яке передбачено за вчинення кримінального правопорушення, ОСОБА_6 може визнати, що негативні наслідки від спроби переховуватися від суду, створять для нього меншу шкоду, ніж ймовірність бути притягнутим до кримінальної відповідальності з призначенням відповідного покарання.

Те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення з корисливих мотивів, як вважає суд, свідчить про можливість останнього, з метою власного збагачення, вчинити інше кримінальне правопорушення, тобто, існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Щодо ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме незаконний вплив на потерпілих у даному кримінальному провадженні, то, на думку, суду вказаний ризик не знайшов свого підтвердження, оскільки потерпілі на теперішній час допитані.

Таким чином, суд дійшов висновку про продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в період часу з 19-00 години до 06-00 години наступної доби.

Щодо клопотання адвоката ОСОБА_4 , суд вважає за необхідне залишити його без задоволення з тих підстав, що на підтвердження вказаного клопотання стороною захисту не надано жодного доказу.

Керуючись ст.ст. 331, 372 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_3 задовольнити.

Продовжити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 27 травня 2023 року включно.

Продовжити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді домашнього арешту строком на 60 днів, а саме до 27 травня 2023 року включно з забороною залишати місце проживання кімнату АДРЕСА_1 в період часу з 19-00 години до 06-00 години.

Копію ухвали вручити обвинуваченим, прокурору, захисникам та направити начальнику ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» МУЮ арештний дім.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом семи днів з дня її винесення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя.

Повний текст ухвали складено та підписано 30 березня 2023 року.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя ОСОБА_1