КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/1457/2023 Головуючий в І інстанції - ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 194 КК України Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

23 лютого 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового

засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0005709 за апеляційною скаргою прокурора Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 12 листопада 2020 року щодо обвинуваченої

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Балабино Запорізького району, Запорізької області, громадянки України, з середньою освітою, не заміжньої, працюючого двірником без офіційного працевлаштування, раніше не судимої, без місця реєстрації, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_7

В с т а н о в и л а :

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 12 листопада 2020 рокуОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.194 КК України та призначено їй покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з іспитовим строком на 2( два) роки, якщо вона протягом іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на неї обов`язки, передбачені ч. 1,3 ст.76 КК України

На підставі ст.124 КПК України з ОСОБА_7 на користь держави стягнуто витрати, пов`язані з залученням експерта у сумі 4903 грн. 50 коп.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 до вступу вироку в законну силу змінено на особисте зобов`язання, з покладенням на неї обов`язків передбачених ст.194 КПК України та звільнено з під варти в залі суду.

Вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку, ОСОБА_7 29.07.2020 приблизно о 17 год. 55 хв. за адресою: м. Київ, вул. Гоголівська, 45, шляхом підпалу, знищила автомобіль марки «Газ 3302». номер шасі № НОМЕР_1 , р.н.з. НОМЕР_2 , чим завдала потерпілому ОСОБА_9 майнової шкоди на суму 51 770 грн. 00 коп.

Так, у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці у обвинуваченої ОСОБА_7 виник умисел на умисне знищення шляхом підпалу майна потерпілого ОСОБА_9 - автомобіля марки «Газ 3302». номер шасі № НОМЕР_1 , р.н.з. НОМЕР_2 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на умисне знищення чужого майна, шляхом підпалу, обвинувачена ОСОБА_7 29.07.2020 приблизно 17 год. 50 хв. прибула за адресою м. Київ, вул. Гоголівська, 45. При цьому вона мала при собі заздалегідь підготовлений легкозаймистий предмет - шматок паперу.

У подальшому, ОСОБА_7 о 17 год. 55 хв., перебуваючи біля автомобіля марки «Газ 3302». номер шасі № НОМЕР_1 , р.н.з. НОМЕР_2 , що на той момент стояв припаркований за адресою: м. Київ, вул. Гоголівська, 45, з метою знищення майна, використовуючи легкозаймистий предмет, підпаливши шматок паперу, привідкрила тент, що покривав кузов автомобіля та помістила до середини кузова шматок паперу з полум`ям, тим самим умисно здійснила підпал вказаного автомобіля, який належить потерпілому ОСОБА_9 , з метою його знищення загальнонебезпечним способом.

Після чого ОСОБА_7 з місця вчинення кримінального правопорушення зникла.

Таким чином ОСОБА_7 вчинила умисне знищення чужого майна шляхом підпалу, тобто своїми умисними діями вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст.194 КК України.

Не погодившись з вироком суду першої інстанції, прокурор Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення і правильність правової кваліфікації дій обвинуваченої, просить вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 12 листопада 2020 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.194 КК у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі. У решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що приймаючи рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд його належним чином не обґрунтував і послався на ті ж самі обставини, що врахував при обранні виду та розміру покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 194 КК України.

Прокурор вказує на те, що суд першої інстанції не надав оцінки тому, що злочин передбачений ч. 2 ст. 194 КК України (згідно ст. 12 КК України) відноситься до категорії тяжких злочинів, також, суд залишив поза увагою те, що засуджена ОСОБА_7 веде бродячий антисоціальний спосіб життя, не працює, не має постійного джерела доходу та жебракує.

На думку прокурора, вищенаведене вказує на безпідставність висновку суду про те, що ОСОБА_7 має намір відвести негативні наслідки вчиненого нею злочину, шляхом відшкодування шкоди потерпілому, оскільки у останньої відсутні грошові кошти, майно та постійне джерело доходу, за рахунок яких вона може відшкодувати вказану шкоду потерпілому.

Апелянт вважає, що всі наведені дані про особу засудженої ОСОБА_7 та обставини, які визнані такими, що пом`якшують покарання і були враховані судом, у цьому випадку не є такими, які б свідчили про можливість виправлення останньої без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за нею контролю при звільненні від відбування покарання з випробуванням.

Також прокурор зазначає, що ОСОБА_7 не має місця реєстрації, постійного місця проживання та міцних соціальних зв`язків, що взагалі унеможливлює виконання оскаржуваного вироку суду, оскільки інспектор відповідного відділу Державної установи «Центр пробації», до якого буде скеровано вирок, не зможе належним чином направити виклик засудженій ОСОБА_7 .

Потерпілий ОСОБА_10 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце апеляційного розгляду, у судове засідання не з`явився, клопотань про відкладення апеляційного розгляду не подавав, а тому, враховуючи наведене та вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, апеляційний розгляд проведено у відсутність потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора, думку обвинуваченої, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги прокурора, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченої, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 в умисному знищенні чужого майна, шляхом підпалу, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 194 КК України,за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами, в їх сукупності, які за згодою учасників судового провадження досліджувались у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, а тому, згідно із ч. 2 ст. 394 КПК України апеляційному оскарженню та перегляду не підлягають, і відповідно прокурором в апеляційній скарзі не оспорюються.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання із застосуванням вимог ст. 75 КК України, справедливість застосування якої оскаржена прокурором, то слід зазначити, що згідно із ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У відповідності до статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_7 повністю дотримався вимог вищезазначених норм кримінального закону. Так, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину, особу обвинуваченої, яка раніше не судима, є особою модного віку 1993 року народження, на спеціальних обліках не перебуває, неофіційно працює помічником двірника, негативних характеризуючи даних не має. Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченої суд першої інстанції, згідно ст. 66 КК України визнав і врахував щире каяття та сприяння слідству та суду, обставин, які обтяжують покарання обвинуваченої, суд першої інстанції не встановив. Врахувавши зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції обґрунтовано призначив обвинуваченій ОСОБА_7 покарання, в межах, установлених санкцією інкримінованої їй статті, відповідно до положень КК України, у виді позбавлення волі строком на чотири роки, що не оспорюється прокурором, оскільки таке ж покарання просив призначити прокурор і в апеляційній скарзі.

Окрім того, з урахуванням даних про особу обвинуваченої ОСОБА_7 , її поведінку після вчинення злочину, яка розкаялась у вчиненому, висловила бажання відшкодувати шкоду, тим самим відвернути негативні наслідки, наявність пом`якшуючих обставин, враховуючи її критичне ставлення до вчиненого, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, з метою її виправлення і попередження вчинення нею нових злочинів суд першої інстанції дійшов висновку про можливість звільнення обвинуваченої від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку та покладенням на обвинувачену обов`язків відповідно до ст.76 КК України.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки саме таке покарання відповідатиме принципу індивідуалізації покарання, з огляду на вимоги ст. 50 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній меті покарання, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення засудженої і попередження нових злочинів, а встановлений іспитовий строк буде необхідним контролем за поведінкою ОСОБА_7 з боку уповноваженого органу пробації.

Доводи апеляційної скарги прокурора, про те, що суд першої інстанції при звільненні обвинуваченої ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням належним чином не врахував дані щодо особи обвинуваченої та тяжкості вчиненого нею злочину колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд першої інстанції, звільняючи обвинувачену ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням належним чином мотивував своє рішення, врахувавши, як тяжкість злочину, так і дані щодо особи обвинуваченої, а також всі обставини справи у їх сукупності, в тому числі і ті, на які посилається в своїй апеляційній скарзі прокурор.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про те, що обвинувачена ОСОБА_7 веде бродячий антисоціальний спосіб життя, не працює, не має постійного джерела доходу, жебракує, у зв`язку з чим не зможе відшкодувати шкоду потерпілому, то на переконання колегія суддів вони не заслуговують на увагу, оскільки жодних даних про які вказує прокурор, матеріали справи не містять, не надано таких даних і прокурором до суду апеляційної інстанції.

Натомість, в ході судового розгляду апеляційною інстанцією встановлено, що ОСОБА_7 працює в ТОВ «Імпульс -ГНЗ» - двірником, що підтверджується копією наданого їй ТОВ «Імпульс -ГНЗ» посвідчення. До того ж в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_7 вказала, що так як працює двірником, то має службове приміщення, в якому проживає, з цивільним чоловіком, антисоціального способу життя не веде, алкогольні напої не вживає і цілком може себе забезпечити. Окрім того, з моменту вчинення ОСОБА_7 злочину, у липні 2020 року, і станом на час апеляційного розгляду пройшло понад два з половиною роки, за які в матеріалах кримінального провадження відсутні дані щодо неналежної поведінки обвинуваченої, а тому враховуючи вірний соціальний напрямок поведінки обвинуваченої ОСОБА_7 та принцип індивідуалізації покарання, колегія суддів вважає, що звільнення її від відбування покарання з випробуванням є обґрунтованим, а встановлений іспитовий строк буде необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нею в подальшому нових злочинів.

Щодо посилань прокурора на відсутність у обвинуваченої ОСОБА_7 місця реєстрації та постійного місця проживання, що на переконання апелянта, унеможливить виконання оскаржуваного вироку суду, то вони є неспроможними, оскільки обвинувачена ОСОБА_7 проживає в службовому приміщенні, яке їй надало ТОВ «Імпульс-ГНЗ», де вона працює двірником і доказів про зворотнє прокурором надано не було, а відсутність місця реєстрації не є тією обставиною, яка характеризує особу обвинуваченої та може впливати на вид та розмір покарання, а також бути перешкодою для застосування до неї ст. 75 КК України.

Додаткових доводів, які б могли бути підставою для скасування оскаржуваного вироку чи не були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та могли б свідчити про те, що виправлення обвинуваченої ОСОБА_7 і її перевиховання неможливе без реального відбування покаранняпрокурором до апеляційного суду не надано.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на правильність, і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, та які є безумовною підставою для його скасування, колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про законність, обґрунтованість та вмотивованість ухваленого судом вироку щодо ОСОБА_7 , а також про безпідставність доводів апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування судом першої інстанції положень ст.75 КК України.

Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_6 залишити без задоволення, в вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 12 листопада 2020 року щодо ОСОБА_7 за ч.2 ст.194 КК України - без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4