Житомирський апеляційний суд
Справа №295/4368/22 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.3 ст. 185 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2022 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
обвинуваченого : ОСОБА_7 ,
захисника: ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 21 вересня 2022 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.3 ст.185 КК України,

в с т а н о в и л а :

Вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 21.009.2022

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, зареєстрованого та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, із середньою спеціальною освітою, непрацюючого, неодруженого, судимого 09.06.2020 Житомирським районним судом Житомирської області за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 70, ст.ст. 75, 76 Кримінального кодексу України (далі КК) до 3 років позбавлення волі з випробуванням та іспитовим строком 2 роки,
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді чотирьох років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК до покарання, призначеного цим вироком, ухвалено частково приєднати невідбуту частину покарання, призначеного вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 9.06.2020, визначивши ОСОБА_7 за сукупністю вироків остаточне покарання у виді чотирьох років одного місяця позбавлення волі.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що близько 22 години 13 грудня 2021 року перебував поблизу будинку АДРЕСА_2 , де у нього виник умисел на повторне таємне викрадення чужого майна, поєднане із проникненням до сховища.
Реалізуючи свій умисел, у цей же день, час та місці ОСОБА_7 , зламавши навісний замок на дверях, проник до підвального приміщення вказаного будинку АДРЕСА_2 та області, що належить ОСОБА_9 та використовується ним як сховище для зберігання майна, звідки таємно повторно викрав велосипед марки "Discovery" моделі "Gila" вартістю 3690 грн. 56 коп., з яким залишив місце вчинення кримінального правопорушення та у подальшому розпорядився на власний розсуд.

В апеляційній скарзі захисник в інтересах обвинуваченого просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити, та призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 185 КК із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України, нижче від найнижчої межі (менше трьох рокі позбавлення волі) та визначити за сукупністю вироків (ч.1 ст.71 КК України) остаточне покарання до відбуття у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 1 (один) місяць.

Посилається на те, що вирок суду в частині призначення покарання є не виправдано суворим та таким, що не відповідає особі обвинуваченого.

Вказує, що ОСОБА_7 має молодий вік, позитивно характеризується за місцем проживання, має стійкі соціальні зв`язки. Тому беручи до уваги викладене, та з огляду на дані про особу обвинуваченого, обставини справи, відсутність тяжких наслідків, невеликий розмір заподіяної шкоди, яка якнайшвидше буде відшкодована, щире каяття обвинуваченого та сприяння ним у встановлені істини по справі, вважає, що є всі підстави для застосування судом ч.1 ст.69 КК України при призначенні покарання за ч.3 ст.185 КК України, а при визначенні остаточного покарання за сукупністю вироків підстави призначити ОСОБА_7 менш суворе покарання, ніж було визначено судом першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.

Прокурор заперечила проти задоволення апеляційної скарги, просила вирок суду залишити без змін з огляду на безпідставність апеляційних доводів та вимог.

Потерпілий ОСОБА_9 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, був повідомлений про судове засідання належним чином.

Заслухавши доповідь судді, доводи та пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.185 КК України захисником не оскаржується. Кримінальне провадження розглянуто судом в порядку ч.3 ст. 349 КПК України.

Щодо доводів апеляційної скарги про суворість призначеного ОСОБА_7 покарання та необхідності застосування до нього положень ст. 69 КК України, то вони не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду вироку.

Санкція ч.3 ст. 185 КК України, за якою ОСОБА_7 притягуються до кримінальної відповідальності, передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від 3 до 6 років.
Згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації, визначених у ч.1 ст.1 КК України завдань Закону про кримінальну відповідальність - правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.
У справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03) зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
З огляду на вищезазначені положення закону, суд при призначенні покарання має виходити не тільки з меж караності діяння, встановлених у відповідній санкції Особливої частини КК України, а й із тих норм Загальної частини КК України, в яких регламентується цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються інші питання, пов`язанні з призначенням покарання.
При цьому, відповідно до ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи із вказаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.
Як вважає апеляційний суд, вказаних вимог кримінального закону суд першої інстанції дотримався.
На думку апеляційного суду, апеляційні доводи захисника щодо надмірної суворрості покарання, признеаченого обвинуваченому, та щодо необхідності застосування до нього положень ст. 69 КК України в даному конкретному випадку є недостатньо обґрунтованими.
Так, відповідно до ч.1 ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 вчинив повторне кримінальне правопорушення проти власності в період іспитового строку, будучи раніше засудженим за аналогічні злочини. Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, судом не встановлено.

При цьому покарання обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції призначено ближче до найнижчої межі санкції ч.3 ст.185 КК України із врахуванням вимог ст.65 КК України.

При його визначенні судом першої інстанції враховано характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії тяжких, те, що ОСОБА_10 працює неофіційно, неодружений, за місцем проживання характеризується негативно, шкоду потерпілому не відшкодував.

Судом також враховано думку потерпілого, який не наполягав на суворому покаранні.

Крім того, ОСОБА_7 судимий за вчинення умисних корисливих кримінальних правопорушень, вчинив кримінальне правопорушення під час іспитового строку, що свідчить про те, що обвинувачений належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення ставати не бажає та продовжує займатися злочинною діяльністю. Тому, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про те, що виправлення обвинуваченого не можливе без ізоляції від суспільства, та призначив покарання за злочин у даному провадженні у виді позбавлення волі в межах санкції ч.3 ст.185 КК України 4 роки позбавленні волі, при цьому не найсуворіше із передбаченого, та остаточне покарання за правилами ч.1 ст.71 КК України, додавши фактично лише 1 місяць позбавлення волі за сукупністю вироків, яке є достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, з чим погоджується і колегія суддів.

Твердження захисника про наявність в даному випадку пом`якшуючої покарання обвинуваченого обставини, яку можливо б було встановити суду , а саме щире каяття, оскільки він визнав вину у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, наведених у обвинувальному акті, та судом з огляду на наведене судовий розгляд було проведено в порядку ч.3 ст. 349 КК України, мають рацію, разом з тим даної обставини недостатньо для висновку про те, що вона настільки істотно знижує тяжкість вчиненого злочину, що може бути підставою з огляду на наведені вище обставини та характеристику особи обвинуваченого для застосування до нього положень ст. 69 КК України та призначення більш м`якого покарання, передбаченого санкцією ч.3 ст. 185 КК України. Крім того звертає на себе увагу те, що активне сприяння досудовому розслідуванню, на яке як на другу пом`якшуючу обставину посилається апелянт, не встановлено в ході досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження, а також апеляційного перегляду вироку суду.

Також апеляційний суд зважає на те, що обвинуваченим не було здійснено жодних дій на відшкодування завданої потерпілому шкоди, у зв`язку з чим потерпілий ОСОБА_9 звернувся до суду із цивільним позовом, який було задоволено.

Таким чином доводи захисника про те, що суд призначив ОСОБА_7 надто суворе покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого без безпідставного на його думку незастосування положень ст. 69 КК України є хибними, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду кримінального провадження.

Вважати призначене судом першої інстанції покарання явно несправедливим та таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, що б могло у відповідності до положень ст. 407, 414 КПК України бути підставою для зміни вироку суду, на думку колегії суддів підстав немає.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 21 вересня 2022 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.3 ст.185 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її ухвалення, а засудженим, який перебуває під вартою, - у той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді: