09.12.2022 Cправа № 696/732/22
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2022 року м. Кам`янка

Кам`янський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кам`янка кримінальне провадження № 0000570 від 21 вересня 2022 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кам`янка Черкаської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , громадянина України, військовозобов`язаного, освіта середня, не є депутатом, розлученого, на утриманні малолітніх дітей не має, непрацюючого, раніше судимого, а саме:

1) 03 червня 1997 року Кам`янським районним судом Черкаської області за ч. 3 ст. 140, ч. 1 ст. 215-3, ч. 1 ст. 42 КК України до 3 років позбавлення волі та на підставі ст. 46-1 КК України відстрочено виконання вироку на 2 роки, штраф 170 грн.;

2) 01 жовтня 1997 року Кам`янським районним судом Черкаської області за ч. 1 ст. 215-3 КК України до 1 року 4 місяців позбавлення волі та на підставі ст. 43 КК України до призначеного покарання приєднано частково невідбуте покарання 2 роки по вироку Кам`янського районного суду Черкаської області від 03 червня 1997 року, остаточно призначено до відбуття 3 роки 6 місяців позбавлення волі;

3) 07 серпня 2002 року Кам`янським районним судом Черкаської області за ст. 395 КК України до 2 місяців арешту;

4) 28 листопада 2002 року Кам`янським районним судом Черкаської області за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років 5 місяців позбавлення волі та на підставі ст. 71 КК України частково приєднано 1 місяць по вироку Кам`янського районного суду Черкаської області від 07 серпня 2002 року, остаточно призначено 3 роки 6 місяців позбавлення волі;

5) 14 лютого 2007 року Кам`янським районним судом Черкаської області за ч. 2 ст. 289, ст. 69 КК України до 3 років позбавлення волі;

6) 03 лютого 2010 року Смілянським міським судом Черкаської області за ч. 2 ст. 190 КК України до 1 року 3 місяців позбавлення волі та на підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання приєднано?частково невідбуте покарання 3 місяці по вироку Кам`янського районного суду Черкаської області від 14 лютого 2007 року, остаточно призначено 3 роки позбавлення волі; звільнений умовно-достроково згідно рішення суду від 22 квітня 2011 року на 1 місяць 12 днів;

7) 28 листопада 2012 року Кам`янським районним судом Черкаської області за ст. 395 КК України до 1 місяця арешту;

8) 30 червня 2015 року Кам`янським районним судом Черкаської області за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі;

9) 08 жовтня 2015 року Кам`янським районним судом Черкаської області за ч. 1 ст. 263 КК України до 3 років позбавлення волі та на підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків, до призначеного за новим вироком покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Кам`янського районного суду Черкаської області від 30 червня 2015 року у виді 1 року

1 місяця позбавлення волі і остаточно призначено до відбуття покарання у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі; звільнений умовно-достроково згідно рішення суду від 01 червня 2018 року на 1 рік 2 місяці 24 дні;

10) 19 січня 2021 року Кам`янським районним судом Черкаської області за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 125 КК України та на підставі ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень до покарання у виді 6 місяців арешту, 20 серпня 2021 року звільнений по відбуттю строку покарання - судимості незняті та непогашені.

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, -

в с т а н о в и в :

В ході досудового розслідування встановлено, що Указом Президента України Верховного головнокомандувача Збройних сил України ОСОБА_6 від 24 лютого 2022 року № 64/2022 та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ХІ введено військовий стан на всій території України, який у подальшому продовжений.

Так, ОСОБА_4 , маючи незняті та непогашені судимості за вчинення умисних корисливих злочинів, на шлях виправлення не став та повторно вчинив новий умисний злочин за таких обставин: 20 вересня 2022 року, близько 23 год. 30 хв., перебуваючи у приміщенні житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , який належить ОСОБА_7 , будучи у стані алкогольного сп`яніння, при раптово виниклому умислі на заволодіння чужим майном, діючи умисно, повторно, в умовах воєнного стану, з особистих корисливих спонукань, в присутності потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , відкрито заволодів із внутрішньої кишені піджака, що належить ОСОБА_8 , грошовими коштами в сумі 600 грн., після чого з місця вчинення злочину з викраденими грошовими коштами зник, чим заподіяв ОСОБА_8 матеріальної шкоди на вказану суму.

Таким чином, за вказаних обставин ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України, - відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно та в умовах воєнного стану.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину в пред`явленому обвинуваченні визнав повністю, обставини вчиненого ним кримінального правопорушення, що зазначені в обвинувальному акті, не оспорює та підтвердив їх.
Потерпілий ОСОБА_8 підтримав пред`явлене обвинувачення,претензій матеріального та морального характеру до ОСОБА_4 не має, стосовно призначення міри покарання покладається на розсуд суду.

Вислухавши думку учасників судового провадження, які вважали недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, переконавшись, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, перевіривши добровільність їх позиції, роз`яснивши наслідки застосування положень ч. 3 ст. 349 КПК України, а саме позбавлення права оскаржити в апеляційному порядку визнані ними обставини вчинення кримінальних правопорушень, що викладені в обвинувальному акті, беручи до уваги визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення у повному обсязі, зважаючи на те, що жодним учасником судового провадження не оспорено винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та визначені обвинуваченням обставини його вчинення, переконавшись, що ніхто із учасників судового провадження не заперечує щодо такого порядку судового розгляду, суд вважає можливим застосувати положення ч. 3 ст. 349 КПК України та визнає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежується допитом потерпілого, обвинуваченого та дослідженням матеріалів кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченого.
Прийняття судом рішення про проведення скороченого судового розгляду свідчить про те, що обставини, які сторони не оспорюють, будуть вважатися встановленими в судовому засіданні і суд буде це враховувати при постановленні вироку.

Крім того, дане рішення повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу III Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського суду з прав людини щодо їх застосування, згідно з якими суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.
Судом створено необхідні умови для виконання сторонами обвинувачення і захисту їхніх процесуальних обов`язків і здійснення прав, в тому числі і права на захист.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. theUnitedKingdom), Series А, заява № 25, від 18 січня 1978 року, пункт 161, та «Коробов проти України», заява № 39598/03, від 21 липня 2011 року, пункт 65, Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.
Будь-яких вагомих, достовірних доказів, які надають розумні підстави сумніватися у доведеності вини ОСОБА_4 , у судовому засіданні не здобуто.
З огляду на вищевикладене, суд, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, враховуючи позицію обвинувачення та визнання обвинуваченим вини, дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 «поза розумним сумнівом» знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження та вважає, що його дії вірно кваліфіковано за ч. 4 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно та в умовах воєнного стану.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення чи його зміни суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, не встановлено.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд керується вимогами ст.ст. 65-67 КК України, роз`ясненнями пунктів 1, 2, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (із змінами та доповненнями), а також виходить з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також не має на меті завдання фізичних страждань або приниження людської гідності.
Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_4 у межах санкції ч. 4 ст. 186 КК України відповідно до положень Загальної частини цього ж Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особливості й обставини його вчинення, особу винного, який на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, в судовому засіданні негативно оцінив власну протиправну поведінку, враховуючи наявність обставини, що пом`якшує покарання активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, та обставин, що обтяжують покарання - вчинення ним кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння та рецидив злочину, суд вважає, що необхідним і достатнім кримінальним покаранням для виправлення особи та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень є

кримінальне покарання у виді позбавлення волі на певний строк, яке належить відбувати реально.
Дане покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09 червня 2005 року; «Фрізен проти Росії» від 24 березня 2005 року; «Ісмайлова проти Росії» від 29 листопада 2007 року).
Визначене судом покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.
Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного.
Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у ст. 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
Запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого слід залишити без змін та продовжити строк його дії до набрання вироком законної сили.

У кримінальному провадженні цивільний позов не заявлено.

Процесуальні витрати по справі відсутні.
Питання про речові докази вирішується в порядку ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 100, 349, 368, 370, 371, 373, 374, 392-395 КПК України, суд, -
у х в а л и в :

Визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та призначити йому покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі.
До набрання вироком законної сили залишити ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою в умовах Державної установи «Черкаський слідчий ізолятор».
Початок строку відбуття покарання ОСОБА_4 рахувати з дня його затримання з 21 вересня 2022 року.

Зарахувати відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 21 вересня 2022 року, із розрахунку день за день.
Речові докази: піджак та 600 грн, які передано під зберігальну розписку власнику ОСОБА_8 , після набрання вироком законної сили, - залишити у його власності.
Вирок може бути оскаржений до Черкаського апеляційного суду через Кам`янський районний суд Черкаської області протягом 30 днів з дня його проголошення.
Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не подано. У разі її подання вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України дане судове рішення не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1