ПРИМОРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ1
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

потерпілої ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0001294 від 16.11.2022 року за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луганськ, громадянина України, з середньою-технічною освітою, офіційно не працюючого, одруженого, який має на утриманні малолітню дитину, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, -

встановив:

16.11.2022 року о 09:20 годині, в Приморському районі м. Одеса, ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем NISSAN LEAF, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (ходова частина, рульове керування, гальмова система якого на момент дорожньо-транспортної пригоди перебували в технічно справному стані), у денний час доби, при необмеженій видимості та при сухому дорожньому покритті, здійснював рух в крайньому лівому положенні вул. Преображенська, на якій організовано двосторонній рух по двом смугам руху у кожному напрямку руху зі сторони вул. Грецька в напрямку вул. Буніна.

При виникненні необхідності виконання маневру лівого повороту з вул. Преображенська на вул. Буніна водій ОСОБА_6 був не уважним, за дорожньою обстановкою не слідкував, що позбавило його можливості безпечно керувати транспортним засобом, контролювати його рух та вчасно реагувати на можливу зміну дорожньої обстановки. Перед зміною свого напрямку руху та виконання маневру лівого повороту водій ОСОБА_6 не в повному обсязі переконався що це буде безпечним і не створить перешкод чи небезпеки для інших учасників дорожнього руху, в`їхавши на нерегульоване перехрестя вулиць Преображенська Буніна, почав виконувати маневр лівого повороту з проїзної частини вул. Преображенська на проїзну частину вул. Буніна.

Будучи неуважним, не стежачи за дорожньою обстановкою, тобто наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого за межами перехрестя на вул. Буніна, позначеного дорожніми знаками 5.38.1 - 5.38.2 «Пішохідний перехід» та дорожньою розміткою 1.14.1 «нерегульований пішохідний перехід» (на момент ДТП світлофори були відключені), діючи самовпевнено, передбачаючи можливість настання наслідків свого діяння водій ОСОБА_6 , за дорожньою обстановкою постійно не слідкував, відповідно не відреагував на її зміну, не зменшив швидкість керованого ним транспортного засобу, не зупинився, не переконався, що на пішохідному переході немає пішоходів, які переходять проїзну частини і для яких може бути створена перешкода чи небезпека для руху, маючи технічну можливість уникнути ДТП, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , яка перетинала проїзну частину вул. Буніна по нерегульованому пішохідному переходу в темпі спокійного кроку зліва направо за ходом руху автомобіля NISSAN LEAF, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритий перелом основної фаланги 5-го пальця правої кисті, садно обличчя; синці голови, області правого колінного суглобу, лівого кульшового суглобу, лівого стегна, лівої гомілки, правої гомілки. Перелічені ушкодження утворилися від дії тупих твердих предметів, та могли бути отримані в умовах ДТП (зіткнення автомобіля та пішохода). Враховуючі дані медичної документації слід вважати, що ушкодження виникли незадовго до звернення за медичною допомогою, тобто могли бути спричинені 16.11.2022 року. Перелічені ушкодження складають єдиний морфологічний комплекс тілесних ушкоджень які, відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

У даній дорожній ситуації водій автомобіля «NISSAN LEAF», номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_7 повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 16.2 та 18.1 Правил дорожнього руху України. Виходячи із заданого комплексу вихідних даних та обставин, зазначених в постанові про призначення судової експертизи, у даній дорожній ситуації водій автомобіля «NISSAN LEAF», номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_6 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішоходів шляхом виконання вимог п.п. 16.2 та 18.1 Правил дорожнього руху України. Для заданого комплексу вихідних даних, зазначеного в постанові про призначення судової експертизи, у даній дорожній ситуації в діях водія автомобіля «NISSAN LEAF», номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_6 вбачається невідповідність вимогам п.п. 16.2 та 18.1 Правил дорожнього руху України, і його дії, з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв`язку з виникненням події цієї пригоди.

Таким чином, водій ОСОБА_6 , своїми діями допустив порушення вимог п. п. 2.3 (б), 16.2., 18.1.Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, які вказують на те, що:

п. 2.3. ПДР «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов?язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

п. 16.2. ПДР «На регульованих і нерегульованих перехрестях водій. повертаючи праворуч або ліворуч, повинен дати дорогу пішоходам, які переходять проїзну частину, на яку він повертає, а також велосипедистам, які рухаються прямо в попутному напрямку»;

п. 18.1. ПДР «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованого злочину визнав повністю, підтвердив обставини злочину, не піддавши сумніву фактичні обставини справи, викладені в обвинувальному акті. Цивільний позов, заявлений потерпілою обвинувачений не визнав повністю.

Приймаючи до уваги повне визнання обвинуваченим своєї вини в обсязі пред`явленого йому обвинувачення, а також те, що він не піддав сумніву фактичні обставини справи, викладені в обвинувальному акті, правильно розуміє зміст цих обставин, у суду не виникає сумнівів в добровільності позиції обвинуваченого, у суду також не виникає сумнівів в добровільності позиції інших учасників судового провадження.

У зв`язку з цим, згідно ч. 3 ст. 349 КПК України суд, за згодою учасників судового провадження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, та визнав можливим обмежити обсяг досліджуваних доказів допитом обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_5 , доказів, що характеризують особу обвинуваченого, що підтверджують цивільний позов, а також документів та доказів щодо процесуальних витрат і заходів забезпечення кримінального провадження. При цьому судом роз`яснено учасникам судового провадження, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини справи в апеляційному порядку.

Обвинувачений ОСОБА_6 дав суду показання про те, що дійсно 16.11.2022 року о 09:20 годині він рухався на автомобілі «Ніссан», р.н НОМЕР_1 , хотів виконати маневр лівого повороту з вул. Преображенська на вул. Буніна, але був не уважним, не в повному обсязі переконався що це буде безпечним і не створить перешкод чи небезпеки для інших учасників дорожнього руху, в`їхавши на нерегульоване перехрестя вулиць Преображенська Буніна, не переконався, що на пішохідному переході немає пішоходів, які переходять проїзну частину, наслідком чого став наїзд на пішохода ОСОБА_5 , яка перетинала проїзну частину. Крім того, обвинувачений зазначив, що дорожньо-транспортною пригодою було спричинено пошкодження ще одній особі, однак цей чоловік не захотів заявляти претензій та залишив місце ДТП. Також обвинувачений дав пояснення про те, що в нього це вже не перший випадок його неуважності за кермом. Першого разу він самостійно з`їхав у кювет на автомобілі, але цей випадок ніяк не документувався і його до відповідальності не притягували. Цивільний позов потерпілої він не визнає, оскільки він під час досудового розслідування намагався їй відшкодувати матеріальну шкоду та пропонував 3 тисячі гривень, але вона відмовилась від них сказавши, що витратила набагато більше, тому він і не відшкодовує їй нічого.

Потерпіла ОСОБА_5 підтвердила обставини викладені в обвинувальному акті, дала показання щодо обставин події аналогічні показанням обвинуваченого, зазначивши, що одразу після наїзду на неї автомобіля під керуванням обвинуваченого втратила свідомість і прийшла до тями вже потім, після події, коли біля неї були дві жінки. Від ДТП вона отримала травми згідно переліку, зазначеного в обвинувальному акті, від яких вона лікувалась, купляла ліки, проходила певні обстеження призначені лікарем, на що нею витрачено певні суми грошей, розмір яких зазначений в цивільному позові. При цьому, обвинувачений не компенсував їй жодної витрати, а ті, що він їй пропонував на забезпечували її потреби. Просила цивільний позов задовольнити, оскільки обвинувачений не компенсував її матеріальні збитки та моральні страждання. Покарання просила призначити на розсуд суду.

Таким чином, допитавши обвинуваченого, потерпілу, дослідивши письмові докази, надані сторонами кримінального провадження, з`ясувавши ступінь участі кожного учасника у спричиненні злочинного наслідку, суд вважає, що зібрані докази є належними, допустимими та достовірними, і є достатніми для постановлення обвинувального вироку.

Досліджені судом докази дають підстави для висновку, що мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 про винуватість останнього в його вчиненні, про наявність фактичних підстав для визнання ним винуватості та про відповідність встановлених стороною обвинувачення обставин наявним матеріалам досудового розслідування та формулюванню обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Тому, суд вважає доведеною винність ОСОБА_6 у вчиненні ним злочину, та кваліфікує його дії за ч.1 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд у відповідності до ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обвинувачений ОСОБА_6 вчинив злочин, який у відповідності до положень ст.12 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів та відповідно до розділу Особливої частини КК України є злочином проти безпеки руху та експлуатації транспорту, вчиненим з необережності.

ОСОБА_6 офіційно не працює, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , одружений та має на утриманні малолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває.

Обставин, які згідно ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_6 судом не встановлено.

Судом також не встановлено обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_6 .

При цьому суд не бере до уваги твердження сторони захисту про щире каяття ОСОБА_6 , з огляду на таке.

Так, розкаяння передбачає, окрім визнання собою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження. На цьому наголосив Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у справі №199/6365/19, і ця позиція суду касаційної інстанції враховується судом у відповідності до положень ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» положення якої кореспондуються з ч. 6 ст. 368 КПК України.

В даному конкретному випадку суд констатує, що лише той факт, що обвинувачений визнав свою вину та зазначив, що кається, не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого, оскільки його поведінка як на досудовому слідстві так і в суді щодо небажання відшкодувати потерпілій будь-яку шкоду свідчить про протилежне.

Як зазначалось судом вище щире каяття ґрунтується на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки і характеризується щирим осудом цієї поведінки, визнанням своєї провини, висловленні жалю з приводу вчиненого, бажанням виправити ситуацію, що склалася, а також готовністю підлягати кримінальній відповідальності. Визнання вини під тиском зібраних у справі доказів не свідчить про щире каяття винного у вчиненні злочину. Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину, намаганні особи виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє підтвердження перед судом.

Однак, поведінка обвинуваченого в судовому засіданні не свідчила про дійсну наявність його щирого каяття у вчиненому та осуду своєї поведінки, його намагання виправити ситуацію. Обвинувачений в судовому засіданні лише сухо заявив, що свою вину у вчиненні злочину визнав повністю, зробив висновки, що слід бути більш уважним за кермом та щиро кається у вчиненому, але позовні вимоги потерпілої не визнав, з причин того, що вони на досудовому розслідування не дійшли згоди щодо розміру відшкодування (вона не хотіла отримувати 3 тис. гривень запропонованих ним) і, така поведінка обвинуваченого свідчить про те, що у нього відсутнє бажання виправити ситуацію та він прийняв принципову позицію не відшкодовувати заподіяну шкоду, хоча міг це зробити і в суді, якщо дійсно мав таке бажання. Отже, така поведінка обвинуваченого про щире каяття виглядала для суду непереконливою щоб суд дійшов висновку про наявність у обвинуваченого дійсного жалю у вчиненому.

Відтак, суд дійшов до висновку про відсутність у ОСОБА_6 такої пом`якшуючої покарання обставини як щире каяття.

З урахуванням вказаних обставин, суд у відповідності до вимог закону України про кримінальну відповідальність та передбачених цим законом санкцій вважає, що ОСОБА_6 необхідно для його виправлення та запобігання нових злочинів призначити покарання у виді обмеження волі в межах санкції ч.1 ст.286 КК України із застосуванням додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами.

В даному випадку, за переконанням суду, покарання у виді обмеження волі у межах, прирівняних до мінімальних можливого призначення покарання у виді обмеження волі, передбаченого ч.2 ст.61 КК України, та санкцією ч.1 ст.286 КК України, повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого, які створять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки, у зв`язку з чим суд не вбачає необхідності призначати більш суворе покарання винному.

При цьому, суд не вбачає підстав для застосування до обвинуваченого покарання у виді штрафу, про що просили прокурор та захисник, оскільки на переконання суду таке мінімальне покарання, застосоване до обвинуваченого з огляду на всі обставини, встановлені в даному кримінальному провадження, його поведінку до і після вчинення злочину, не досягне мети його застосування і не призведе до позитивних змін в особистості ОСОБА_6 з огляду на його м`якість.

Водночас, вирішуючи питання про необхідність реального відбування обвинуваченим покарання у виді обмеження волі за вчинений злочин, судом враховується позиція ЄСПЛ у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року), у якій Європейський Суд вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

При цьому суд також враховує правову позицію Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, висловлену Постанові від 28.05.2020 року (справа № 753/13972/17; провадження № 51-986км20), згідно якої Верховний суд зазначив, що законодавцем саме суду надано дискреційні повноваження щодо визначення виду та міри покарання за вчинення того чи іншого злочину.

Таким чином, враховуючи те, що ОСОБА_6 скоїв необережний нетяжкий злочин, ступінь усвідомлення останнім протиправності своєї поведінки, дані про особу винного, який має постійні місце реєстрації та проживання, одружений, виховує малолітню дитину і, його сім`я безумовно в нинішніх реаліях потребує від нього підтримки, як матеріальної так і моральної, суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_6 можливе без ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим суд на підставі ст. 75 КК України вважає за можливе звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням.

Саме таке покарання суд вважає пропорційним, необхідним, достатнім і справедливим для виправлення винного та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень і, в даному випадку мета застосування кримінального покарання буде досягнута при призначенні ОСОБА_6 саме такого виду покарання, яке, за переконанням суду не становитиме особистого надмірного тягаря для винного.

В силу положень ч. 1 ст. 76 КК України, суд звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, покладає на нього обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Крім того, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, особу обвинуваченого та наявність у потерпілої до обвинуваченого претензій матеріального характеру, суд у відповідності до положень ч.3 ст.76 КК України вважає за необхідне покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені п.п. 2, 3 згаданої норми.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому додаткового покарання, передбаченого санкцією ч.1 ст.286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд враховує обставини вчиненого злочину, наслідки, які настали в результаті його вчинення, характер і мотиви допущених порушень ПДР та поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, оскільки протиправні дії обвинуваченого пов`язані з нехтуванням Правилами дорожнього руху України та призвели до скоєння дорожньо-транспортної пригоди, в наслідок чого було спричинено тілесне ушкодження середньої тяжкості потерпілій, а за повідомленням обвинуваченого постраждала ще одна особа і таке з ним трапляється не в перший раз, що свідчить про відсутність у обвинуваченого належних навиків керування транспортними засобами і застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами надасть йому можливість за бажання в подальшому керувати транспортними засобами додатково вивчити Правила дорожнього руху України та пройти додаткові навчання щодо покращення навиків керування, а тому, враховуючи також безальтернативність санкції ч.1 ст.286 КК України в частині застосування додаткового покарання, приходить до висновку про доцільність та необхідність призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Суд вважає вказане покарання необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, що повністю узгоджується із принципами законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Таке покарання обвинуваченому, на думку суду, буде відповідати принципу пропорційності обмеження прав та легітимної мети покарання, який передбачений Європейською конвенцією захисту прав людини і основоположних свобод та відповідатиме особі обвинуваченого.

Така позиція суду узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Вирішуючи питання щодо цивільного позову потерпілої ОСОБА_5 , заявленого в рамках даного кримінального провадження, суд виходить з наступного.

Так, потерпілою ОСОБА_5 до обвинуваченого ОСОБА_6 заявлений цивільний позов, який був підтриманий в судовому засіданні потерпілою, та в якому потерпіла просить суд про стягнення з ОСОБА_6 заподіяної матеріальної шкоди у розмірі 8267,50 гривень та стягнення моральної шкоди у розмірі 5000 гривень.

Згідно ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.

Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Страхування це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування» (далі Закон №85/96-ВР)).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Питання страхування відповідальності власників транспортних засобів регулюється не тільки національним законодавством, а й міжнародними нормами, і Україна як держава, яка прагне вступу в Європейський союз, в Угоді про асоціацію України з ЄС зобов`язалась здійснити заходи до підвищення гарантій забезпечення прав потерпілих від ДТП відповідно до Директиви 2009/103/ЄС щодо страхування цивільної відповідальності по відношенню до використання автотранспортних засобів та забезпечення виконання зобов`язань що страхування такої відповідальності.

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон № 1961-IV.

Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV.

Законом № 1961-IV визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно з статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961 IV).

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак суд наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком. Тому абсолютність права потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, є помилковим.

Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, то право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем не є абсолютним.

В судовому засіданні стороною захисту було надано копію Полісу № 210676850 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладених між страховиком ПрАТ «СК «ВУСО» та страхувальником ОСОБА_6 , строк дії договору з 27.08.2022 року по 26.08.2023 року включно.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Тоді як встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (пункт 46), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54) та № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 20 березня 2019 року у справі № 486/1459/17 (пункт 54), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63), від 15 травня 2019 року у справах № 750/5785/18, № 570/2739/16-ц та № 554/9144/17, від 29 травня 2019 року у справі № 554/10303/17-ц, від 20 листопада 2019 року № 201/12877/16 (пункт 46), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 71), від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц (пункт 43), від 19 травня 2020 року у справі № 263/17218/18 (пункт 24).

Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі №127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 75), від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункт 54) та 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18 (пункт 31)).

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.

Вказане також узгоджується з позицією викладеною в Постанові Великої Палати Верховного суду від 14.12.2021 року у справі № 147/66/17 (провадження №14-95цс20).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі N 523/9076/16-ц (провадження N 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

При цьому, виходячи з обставин справи, обов`язок про відшкодування заподіяної шкоди страховиком випливає не з обвинувачення, яке пред`явлено ОСОБА_6 , а з договірних зобов`язань про відшкодування шкоди, які визначаються спеціальним законом, зокрема, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яким передбачено порядок звернення з вимогами про відшкодування шкоди і умови такого відшкодування, однією з яких є надання потерпілою стороною обвинувального вироку суду, що набув законної сили відносно особи, цивільна відповідальність якої застрахована за договором страхування.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що у відповідності до ЦПК України суд розглядає справу, виходячи з принципу диспозитивності, і не може вийти за межі позовних вимог, при цьому клопотань про залучення у даній справі в якості співвідповідача ПрАТ «СК «ВУСО» сторонами не заявлялось, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову потерпілої ОСОБА_5 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_6 матеріальної та моральної шкоди слід відмовити, роз`яснивши позивачці її право на звернення до суду з таким позовом в порядку цивільного судочинства.

У відповідності до ч.2 ст.124 КПК України з обвинуваченого ОСОБА_6 мають бути стягнуті на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів для проведення: судової експертизи № СЕ-19/116-22/18967-IT від 16.12.2022 року у сумі 1699 (одна тисяча шістсот дев`яносто дев`ять) гривень 02 коп., судової транспортно-трасологічної експертизи № СЕ-19/116-22/18966-IT від 22.12.2022 року у сумі 5663 (п`ять тисяч шістсот шістдесят три) гривень 40 копійок, судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/116-22/19450-IT від 19.12.2022 року у сумі 2265 (дві тисячі двісті шістдесят п`ять гривень) 36 копійок.

В силу ч.4 ст.174 КПК України, з набранням вироком законної сили слід скасувати накладений на підставі ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 24.11.2022 р. арешт на автомобіль «Nissan Leaf», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який визнаний речовим доказом постановою слідчого від 16.11.2022 року та переданий на зберігання під розписку ОСОБА_6 , та у відповідності до ч.9 ст.100 КПК України, вказаний автомобіль слід залишити у його законного володільця.

Керуючись ст. ст. 369 371, 373 375 КПК, суд

ухвалив:

ОСОБА_6 , визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначити йому покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнити від відбування покарання у виді обмеження волі з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік.

На підставі ч.ч.1, 3 ст.76 КК України, покласти на ОСОБА_6 наступні обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

4) працевлаштуватися або за направленням уповноваженого органу з питань пробації звернутися до органів державної служби зайнятості для реєстрації як безробітного та працевлаштуватися, якщо йому буде запропоновано відповідну посаду (роботу).

В задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_5 до обвинуваченого ОСОБА_6 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави документально підтверджені витрати на проведення експертиз:

- судової експертизи № СЕ-19/116-22/18967-IT від 16.12.2022 року у сумі 1699 (одна тисяча шістсот дев`яносто дев`ять) гривень 02 коп.;

- судової транспортно-трасологічної експертизи № СЕ-19/116-22/18966-IT від 22.12.2022 року у сумі 5663 (п`ять тисяч шістсот шістдесят три) гривень 40 копійок;

- судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/116-22/19450-IT від 19.12.2022 року у сумі 2265 (дві тисячі двісті шістдесят п`ять гривень) 36 копійок, в всього стягнути 9627 (дев`ять тисяч шістсот двадцять сім) гривень 78 копійок.

З набранням вироком законної сили скасувати накладений на підставі ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 24.11.2022 р. арешт на автомобіль «Nissan Leaf», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який переданий на зберігання під розписку ОСОБА_6 , та у відповідності до ч.9 ст.100 КПК України, вказаний автомобіль залишити у його законного володільця.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Одеським апеляційним судом.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Не пізніше наступного дня після ухвалення вироку надсилати його копію учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні. Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Суддя

Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1

15.03.2023

Єдиний унікальний номер справи: №522/17788/22

Номер провадження № 1-кп/522/1364/23

Головуючий суддя ОСОБА_1