Єдиний унікальний № 500/3815/13-к
Провадження № 1-в/946/159/22
ІЗМАЇЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у клопотанні про звільнення від відбування покарання
у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку

08 грудня 2022 року м. Ізмаїл

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області
у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши в місті Ізмаїлі Одеської області клопотання захисника ОСОБА_3 про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку відносно

ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Стара Некрасівка Ізмаїльського району Одеської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

засудженого вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10.07.2013 за ч. 2 ст. 289, ст.71 Кримінального кодексу України (далі КК) до позбавлення волі на строк п`ять років один місяць без конфіскації майна,

учасники судового провадження: прокурор ОСОБА_5 , засуджений ОСОБА_4 , захисник ОСОБА_3 .

Суть питання, що вирішується
1.Захисник ОСОБА_3 в інтересах засудженого ОСОБА_4 звернувся до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з клопотанням, в якому просить звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання на підставі п. 3 ч. 1 ст. 80 КК у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, а саме п`яти років. При цьому захисник послався на те, що вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10.07.2013 (далі вирок від 10.07.2013) ОСОБА_4 визнаний винуватим за ч. 2 ст. 289 КК та йому призначено покарання за цією нормою покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років без конфіскації майна. Крім того, за цим вироком засудженому ОСОБА_4 в силу ст. 71 КК до вказаного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01.10.2010 у виді одного місяця позбавлення волі, та ОСОБА_4 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років один місяць без конфіскації майна. Вирок набрав законної сили 12.08.2013. Захисник зазначає, що у період з 12.08.2013 по 12.08.2018 ОСОБА_4 не був затриманий уповноваженими службовими особами органів державної влади для забезпечення виконання вказаного вироку. Посилаючись на положення ч. 4 ст. 71 і ч. 1 ст. 80 КК, захисником зроблений висновок, що умовою звільнення особи від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку є саме зміст покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а не зміст остаточного покарання за сукупністю вироків. Тому, на думку захисника, при визначені наявності підстав для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання вироку має враховуватись саме покарання, призначене за нове кримінальне правопорушення (злочин, передбачений ч. 2 ст. 289 КК), покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років без конфіскації майна, а не остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років один місяць без конфіскації майна. Також захисник зазначає, що у період з 12.08.2013 по 12.08.2018 ОСОБА_4 не ухилявся від відбування покарання, призначеного за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК, за вироком від 10.07.2013, а також у вказаний період ОСОБА_4 не вчиняв нових кримінальних правопорушень.

2.Крім того, захисник ОСОБА_3 надав доповнення до клопотання, та зазначив, що під час кримінального провадження ОСОБА_4 належним чином дотримувався режиму домашнього арешту, який був застосований до нього, під час судового провадження прибував за викликами суду, до нього приводи не застосовувалися, у вироку суду зазначено, що ОСОБА_4 розкаявся у вчиненому злочині, погодився з кваліфікацією його дій, докладно розповів про обставини злочину, потерпілому була відшкодована матеріальна шкода. У період з 23.09.2012 (дата вчинення злочину) до теперішнього часу ОСОБА_4 взагалі не притягувався до юридичної відповідальності і не вчиняв правопорушень, не ухилявся від відбування покарання, що підтверджується, зокрема, тим, що він був затриманий в місті Ізмаїл. Захисник зазначає, що саме призначення покарання згідно з вироком суду справило такий вплив на ОСОБА_4 , який був цілком достатнім для повного юридичного та соціально-психологічного виправлення ОСОБА_4 і запобігання вчиненню ним правопорушень, не тільки кримінальних, але й адміністративних та цивільних. Тому, на думку захисника, саме призначення покарання має результатом досягнення всіх цілей кримінального покарання, а саме кари, виправлення, спеціального запобігання та загального запобігання.

Встановлені судом обставини
3.У судовому засіданні захисник ОСОБА_3 повністю підтримав клопотання та викладені у ньому доводи. Засуджений ОСОБА_4 також підтримав клопотання захисника ОСОБА_3 , та просив звільнити його від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, додавши те, що він з 2013 року жив у м. Ізмаїл, не переховувався та не ухилявся від покарання. За цей період часу він переніс хворобу, після цього продовжував жити та нікого не чіпати допоки не приїхали та не затримали його.

4.Прокурор ОСОБА_5 заперечила проти клопотання захисника, просила відмовити у його задоволенні, зазначивши, що захисник помилково посилається на п. 3 ч. 1 ст. 80 КК, оскільки ОСОБА_4 призначено покарання за ч. 2 ст. 289 КК, що є тяжким злочином, у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років, а тому має бути застосований п. 4 ч. 1 ст. 80 КК, яким встановлений строк давності в десять років. Крім того, прокурор зазначила, що, оскільки засуджений ОСОБА_4 ухилявся від відбування покарання, то він оголошувався у розшук, у зв`язку з чим строки давності, згідно ч. 3 ст. 80 КК, зупинялися. А тому, на думку прокурора, з урахуванням принципу невідворотності покарання немає підстав для задоволення клопотання захисника.

5.Вироком від 10.07.2013 ОСОБА_4 визнаний винуватим за ч. 2 ст. 289 КК та йому призначене покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років без конфіскації майна. Відповідно до ст. 71 КК, до вказаного покарання ОСОБА_4 частково приєднано невідбуте покарання за вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01.10.2010, за яким він засуджений за ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК, один місяць позбавлення волі та остаточно визначене покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років один місяць без конфіскації майна. Запобіжний захід ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили залишений без змін у виді домашнього арешту, а також визначено обчислювати строк покарання з моменту його фактичного затримання (а.п. 45 47). З вироку суду також вбачається, що судом встановлене місце проживання засудженого ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 . Вирок набрав законної сили 12.08.2013, що вбачається з відповідного розпорядження про виконання вироку (а.п. 50), та звернений до виконання шляхом його надсилання до Ізмаїльського МВ ГУМВС України в Одеській області 13.08.2013 (а.п. 51).

6.Листами від 29.07.2014, від 16.09.2015, від 27.04.2016, від 20.03.2018 та від 05.02.2019 Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області вимагалися надання підтверджень виконання вироку суду від 10.07.2013 (а.п. 52, 53, 56, 64, 66).

7.У відповідь на лист суду від 16.09.2015 Ізмаїльський МВ (з обслуговування м. Ізмаїл та Ізмаїльського району) ГУМВС України в Одеській області листом від 21.10.2015 повідомив, що вирок суду від 10.07.2013 відносно ОСОБА_4 , що проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не виконаний, у зв`язку з неможливістю встановити місцезнаходження засудженого ОСОБА_4 (а.п. 54). До того ж, з довідок Старонекрасівської сільської ради Ізмаїльського району від 19.10.2015 вбачається, що ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 , не зареєстрований та не проживає, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , але фактично за цією адресою не проживає, його місцезнаходження сільській раді не відоме (а.п. 55).

8.У відповідь на лист суду від 27.04.2016 Ізмаїльський ВП ГУНП в Одеській області листом від 19.05.2016 повідомив, що вирок суду від 10.07.2013 відносно ОСОБА_4 виконати не виявляється можливим, оскільки при неодноразовому відвідуванні місця його проживання за адресою: АДРЕСА_2 , був відсутнім, та з 2013 року за даною адресою не з`являється (а.п. 57). З пояснень матері засудженого ОСОБА_4 ОСОБА_6 вбачається, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_2 , одна, їй відомо про те, що відносно її сина ОСОБА_4 є вирок суду про позбавлення його волі, однак вона з ним тривалий період часу відносини та зв`язок не підтримує, де він проживає їй не відомо, також не відоме і коло його спілкування, на території села його немає, чи є у нього мобільний телефон вона також не знає, у випадку з`явлення сина зобов`язалась повідомити йому про необхідність з`явитися в поліцію або проінформує поліцейського інспектора (а.п. 59).

9.Також листами від 23.12.2016, від 10.04.2018 та від 25.02.2019 Ізмаїльський ВП ГУНП повідомляв, що ОСОБА_4 16.12.2016 оголошений в розшук, про що було заведено оперативно-розшукову справу категорії «Розшук», та проводилися всі необхідні розшукові заходи щодо встановлення його місцезнаходження, але станом на час складання листів воно не було встановлене (а.п. 63, 65, 67).

10.Листом же від 07.03.2022 Ізмаїльський РВП ГУНП в Одеській області повідомив суд про те, що оперативно-розшукову справу категорії «Розшук» №039093 від 16.12.2016, яка була заведена відносно засудженого ОСОБА_4 , закрита у зв`язку з його розшуком та затриманням (а.п. 68). Ці ж обставини також вбачаються і з відповіді Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області від 08.12.2022 на звернення прокурора, наданої прокурором суду під час судового засідання.

11.З протоколу від 06.03.2022 вбачається, що ОСОБА_4 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , був затриманий у м. Ізмаїл 06.03.2022 на виконання вироку суду від 10.07.2013 (а.п. 69 72).

12.З листа ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор» від 06.03.2022 вбачається, що ОСОБА_4 прибув до вказаної установи 06.03.2022 на підставі вироку суду від 10.07.2013 (а.п. 73), а з листа цієї ж установи від 06.07.2022 вбачається, що ОСОБА_4 вибув до Одеської ВК №14 для подальшого відбуття покарання (а.п. 77).

Мотиви, з яких суд виходив при постановлені ухвали
13.Суд, розглянувши клопотання захисника ОСОБА_3 в інтересах засудженого ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи та надані документи, дійшов висновку, що у клопотанні слід відмовити з таких підстав.

14.Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 80 КК, особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано протягом п`яти років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за нетяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин.

15.Відповідно ж до п. 4 ч. 1 ст. 80 КК, особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано протягом десяти років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин.

16.При цьому суд враховує висновки Верховного Суду, що викладені в його постанові від 20.10.2021 у справі № 487/3326/15-к, про те, що у ст. 80 КК передбачається нормативне регулювання інституту звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку та встановлено імперативні строки, закінчення яких є безумовною підставою для звільнення засудженого від відбування призначеного йому покарання. Суд неодноразово зазначав, що правова природа вказаного виду звільнення від відбування призначеного покарання зумовлюється одностороннім обов`язком держави примусово реалізувати через спеціально уповноважені нею органи призначене особі покарання протягом певних строків. Особа, засуджена до певного виду покарання, не несе правового обов`язку застосовувати правообмеження, які входять до його змісту. Це виключно одностороння компетенція спеціальних державних органів, які виконують покарання. Водночас особа, засуджена до певного виду покарання, не може перебувати в потенційному очікуванні виконання покарання невизначений проміжок часу, у зв`язку із чим законодавчо встановлюються імперативні строки, сплив яких припиняє наявні між державою і засудженою особою кримінальні правовідносини, а отже, унеможливлює виконання покарання.

17.На подібний висновок Верховного Суду, що викладений в іншій його постанові, слушно послався і захисник ОСОБА_3 .

18.Але, разом з цим, суд не погоджується з позицією захисника про те, що у даному випадку слід застосувати положення п. 3 ч. 1 ст. 80 КК про п`ятирічний строк давності виконання обвинувального вироку від 10.07.2013 відносно засудженого ОСОБА_4 з огляду на таке.

19.Так, злочин, передбачений ч. 2 ст. 289 КК, за який ОСОБА_4 засуджений вироком від 10.07.2013, згідно ст. 12 КК, відноситься до категорії тяжких злочинів. І, хоча ОСОБА_4 призначене покарання за вчинення цього злочину у виді позбавлення волі на строк п`ять років без конфіскації майна, але цим же вироком суду від 10.07.2013 йому призначене покарання на підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк п`ять років один місяць шляхом часткового приєднання до покарання, призначеного за новим вироком, частково невідбуту частину покарання за попереднім вироком суду від 01.10.2010, яким він засуджений за ч. 2 ст. 185 КК, тобто за вчинення нетяжкого злочину, із застосуванням положень ст. 71 КК до позбавлення волі на строк два роки один місяць.

20.Згідно ч. 1 ст. 71 КК, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Відповідно до ч. 4 ст.71 КК, остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. При цьому положення вказаних норм застосовуються незалежно від категорії кримінальних правопорушень та тяжкості злочинів.

21.Таким чином, ОСОБА_4 за вироком від 10.07.2013 засуджений до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років один місяць (тобто понад п`ять років) за тяжкий та нетяжкий злочини.

22.При вирішенні питання про те, яке покарання має враховуватися при застосуванні положень ст.80 КК слід виходити саме з покарання, призначеного вироком, в цілому, а не з покарання, призначеного за окреме кримінальне правопорушення, про що зазначає захисник в своєму клопотанні. На це вказує, зокрема, застосування законодавцем в ч. 1 ст. 80 КК поняття «засудження до покарання», яке є тотожним поняттю «остаточне покарання», що застосоване в ч. 4 ст. 71 КК, а також те, що положення ст. 80 КК врегульовують строки давності виконання саме обвинувального вироку в цілому, а не покарання за окремий злочин. До того ж, щодо покарання підлягає виконанню вирок в цілому, а не окремі його положення про покарання за окремі злочини. Тобто при вирішенні питання про строк давності виконання обвинувального вироку слід виходити саме з покарання, остаточно призначеного вироком в цілому, до якого особу було засуджено за вчинення злочинів відповідної тяжкості.

23.Тому, враховуючи, що ОСОБА_4 засуджений обвинувальним вироком суду до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років один місяць (тобто понад п`ять років) за вчинення у тому числі тяжкого злочину, то у даному випадку підлягають застосуванню саме положення п. 4 ч. 1 ст. 80 КК про десять років виконання обвинувального вироку з дня набрання ним чинності.

24.Таким чином, враховуючи, що вирок суду від 10.07.2013 набрав законної сили 12.08.2013, то відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 80 КК десятирічний строк давності його виконання станом на момент затримання засудженого ОСОБА_4 , а саме станом на 06.03.2022, не закінчився, у зв`язку з чим засуджений не може бути звільнений від відбування покарання за цим вироком суду.

25.Крім того, ч. 3 ст. 80 КК передбачено положення щодо зупинення перебігу строку давності у разі, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання, а строки давності, передбачені пунктами 1 3 ч. 1 цієї статті, подвоюються.

26.Як зазначив Верховний Суд у наведеній постанові від 20.10.2021 у справі № 487/3326/15-к, вказані положення свідчать про те, що держава втрачає право на виконання призначеного засудженому покарання лише у тих випадках, коли засуджений своєю поведінкою не перешкоджав процедурі його виконання. За таких обставин застосування ст. 80 КК передбачає дослідження та встановлення судом терміну, протягом якого обвинувальний вирок не виконувався, закінчення строку давності його виконання та факту ухилення засудженим від його відбування, що є підставою для зупинення перебігу такого строку давності.

27.Разом з цим, висновок Верховного Суду, що викладений у тій же постанові від 20.10.2021 у справі № 487/3326/15-к про те, що факт ухилення від відбування покарання як підстава для зупинення строків давності виконання обвинувального вироку може бути встановлений лише після набрання законної сили обвинувальним вироком суду, яким особа буде визнана винуватою в ухиленні від відбування покарання, не може бути врахований судом у цій справі як нерелевантний, оскільки цей висновок зроблений Верховним Судом щодо покарання у виді штрафу, за ухилення від сплати якого ч. 1 ст. 389 КК прямо встановлена кримінальна відповідальність. Саме тому, факт ухилення засудженого від сплати штрафу слід встановлювати з дотриманням вимог процесуальної форми, а саме лише після набрання законної сили обвинувальним вироком суду, яким особа буде визнана винуватою в ухиленні від відбування саме цього виду покарання. Враховуючи, що ухилення від відбування покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю, у виді громадських чи виправних робіт також криміналізовані ст. 389 КК, то і до цих видів покарань вказаний висновок Верховного Суду також може бути застосований.

28.Але чинним КК не встановлена кримінальна відповідальність за ухилення від покарання у виді позбавлення волі саме в такій його формі, а тільки лише у формі неповернення до місця відбування покарання особи, яка вже відбуває покарання у виді позбавлення волі та якій було дозволено короткочасний виїзд, після закінчення строку виїзду (ч. 3 ст. 390 КК).

29.Таким чином, враховуючи, що в даному випадку станом на момент затримання на виконання вироку суду від 10.07.2013, а саме станом на 06.03.2022, засуджений ОСОБА_4 ще не відбував покарання та йому не дозволявся короткочасний виїзд під час відбування покарання у виді позбавлення волі, то і не може ставитися питання про встановлення факту його ухилення від покарання у виді позбавлення волі лише з дотримання вимог спеціальної процесуальної форми, а саме з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, оскільки, як було вище наведено, кримінальна відповідальність за ухилення від покарання у виді позбавлення волі на стадії звернення вироку до виконання саме в такій формі чинним КК не встановлена.

30.У цьому випадку факт ухилення засудженим від відбування покарання у виді позбавлення волі на стадії звернення вироку до виконання, що є підставою для зупинення перебігу такого строку давності, підлягає встановленню в межах вирішення питання про наявність підстав для звільнення засудженого від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, тобто в межах цього провадження.

31.При цьому при вирішенні питання про наявність підстав для звільнення засудженого від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку немає правового значення поведінка засудженого до набрання вироком законної сили, під час досудового розслідування та судового провадження, його ставлення до вчиненого злочину, відшкодування завданої шкоди, дотримання засудженим застосованих відносно нього заходів забезпечення кримінального провадження, адже ці обставини жодним чином не впливають на сплив строку давності виконання обвинувального вироку, а тому не можуть бути предметом судового розгляду, у зв`язку з чим суд не приймає до уваги посилання захисника в цій частині. Як було вище зазначено, застосування ст. 80 КК передбачає дослідження та встановлення судом терміну, протягом якого обвинувальний вирок не виконувався, закінчення строку давності його виконання та факту ухилення засудженим від його відбування, що є підставою для зупинення перебігу такого строку давності, тобто мають бути досліджені обставини, що мали місце виключно після набрання вироком суду законної сили, тобто після 12.08.2013. Так само для застосування положень ст. 80 КК не має значення і та обставина, чи досягло призначене покарання своєї мети, адже вона зазначеною ст. 80 КК не віднесена до умов її застосування.

32.Сторона захисту, посилаючись на те, засуджений увесь час, починаючи з 12.08.2013, не ухилявся від відбування покарання та вів звичайний спосіб життя, не надала жодних доказів на підтвердження цього, тобто того, що обвинувачений був інтегрований у суспільство, приймав участь у суспільному житті, займався суспільно корисною працею, мав цивільні права та обов`язки, у тому числі внаслідок трудових угод, сплачував податки та інше.

33.Натомість, з досліджених же судом доказів випливає, що спеціальні державні органи в межах визначеної законодавством компетенції протягом строку давності виконання вироку вживали розумних заходів, направлених на виконання вироку суду від 10.07.2013 відносно ОСОБА_4 та призначеного цим вироком покарання. А саме суд своєчасно видав розпорядження про виконання вироку та направив його разом з копією вироку до компетентного на той час органу внутрішніх справ з метою затримання засудженого та взяття його під варту, після чого з певною періодичністю спонукав компетентні органи на виконання вироку шляхом вимагання надання відповідних підтверджуючих документів.

34.Компетентні органи внутрішніх справ, у свою чергу, в межах своїх повноважень та в межах строку давності виконання вироку вживали відповідні заходи направлені на затримання засудженого ОСОБА_4 та взяття його під варту шляхом неодноразового відвідування відомого його місця проживання, яке він сам вказав під час судового провадження та яке було зазначене у вироку суду, про що свідчать відповідні листи (а.п. 54, 57). Але вирок не міг бути виконаним з об`єктивних причин, у зв`язку з тим, що засуджений ОСОБА_4 ще з 2013 року змінив своє місце проживання, виїхавши з населеного пункту, де він проживав та був зареєстрований, про що свідчать як дані довідок сільської ради (а.п. 55), так і пояснення його матері (а.п. 59). При цьому не з`явлення засудженого для відбування покарання, зміна ним свого місця проживання, не реєстрація ним свого нового місця проживання, не повідомлення ним свого місцезнаходження своїм близьким родичам, зокрема матері, при тому, що як самому засудженому ОСОБА_4 , так і його матері було достеменно відомо про наявність обвинувального вироку відносно нього про позбавлення його волі, свідчать про ухилення засудженого ОСОБА_4 від відбування покарання, у зв`язку з чим його правомірно 16.12.2016 було оголошено у розшук, про що було заведено відповідну оперативно-розшукову справу категорії «Розшук» №039093 після вичерпання розумних заходів, направлених на виконання вироку шляхом відвідування відомого його місця проживання, що не дало позитивних результатів для виконання вироку.

35.У зв`язку з викладеним, вказані обставини свідчать про наявність підстав для зупинення перебігу давності виконання вироку від 10.07.2013 з моменту оголошення засудженого ОСОБА_4 у розшук, а саме з 16.12.2016, до дня його затримання, тобто до 06.03.2022.

36.За таких обставин строк з 16.12.2016 до 06.03.2022 не включається у строки давності виконання вироку від 10.07.2013 відносно ОСОБА_4 , у зв`язку із зупиненням перебігу давності згідно ч. 3 ст. 80 КК, а тому станом на день затримання засудженого ОСОБА_4 (06.03.2022) і станом на теперішній час, не сплинув, як строк давності, встановлений п. 4 ч. 1 ст. 80 КК (десять років), так і п. 3 ч. 1 ст. 80 КК (п`ять років).

37.З урахуванням вищевикладеного, а також засади невідворотності покарання, закріпленої у ст. 5 Кримінально-виконавчого кодексу України, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для звільнення засудженого ОСОБА_4 від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Керуючись ч. 2 ст. 376, ст. ст. 537, 539 КПК, суд

постановив:
1.У клопотанні захисника ОСОБА_3 про звільнення ОСОБА_4 , засудженого вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10.07.2013 за ч. 2 ст. 289, ст.71 КК до позбавлення волі на строк п`ять років один місяць без конфіскації майна, від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку відмовити.

2.Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду через Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим ОСОБА_4 , який перебуває під вартою, у той же строк з моменту вручення йому копії ухвали.

3.Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

4.Повний текст ухвали оголошений 12 грудня 2022 року.

СУДДЯ

Ізмаїльського міськрайонного суду ОСОБА_1