Київський апеляційний суд
Провадження № 11кп/824/4385/2022 Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 759/8740/22 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 115 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2022 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 22 листопада 2022 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, стрільця 3 відділення 2 взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 у військовому званні «солдат», який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , -

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, -

за участі:

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22 листопада 2022 року обвинуваченому ОСОБА_7 продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 діб, до 20 січня 2023 року.

Цією ж ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання сторони захисту про обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту.

Вирішуючи питання доцільності продовження тримання ОСОБА_7 під вартою, суд врахував обґрунтованість підозри у вчиненні інкримінованого йому злочину, який, відповідно до положень ст. 12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжкого, при доведенні провини за яке обвинуваченому загрожує покарання до 15 років, а тому обґрунтовує ризик того, що з метою уникнення покарання ОСОБА_7 може вчинити спробу переховування від суду. Також суд першої інстанції вказує на те, що перебуваючи не під вартою, обвинувачений може чинити спроби незаконного впливу на свідків, які ще не допитані в судовому засіданні, оскільки знайомий з ними особисто. Вказане обґрунтовується і тим, що ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем, маючи знайомих військовослужбовців, навички поводження та доступ до вогнепальної зброї, може здійснювати вплив на свідків та потерпілих у кримінальному провадженні не лише шляхом прохань, а й залякування, примусу, погроз або застосування насильства з метою зміни або ненадання ними викривальних показів щодо обставин вчинення кримінального правопорушення може призвести до неможливості притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності. Також існує ризик вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення або перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином. За сукупності таких обставин, приймаючи до уваги також і стан здоров`я обвинуваченого, щодо якого у матеріалах провадження відсутні об`єктивні медичні застереження, дані про його особу, сімейний стан, соціальні зв`язки, суд першої інстанції прийшов до переконання, що застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого і запобігти вищенаведеним ризикам зможе виключно запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, вважаючи його таким, що не відповідає гарантіям справедливої судової процедури та принципу верховенства права, захисник ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 22 листопада 2022 року, постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з носінням електронного засобу контролю, із покладенням на обвинуваченого обов`язку здати паспорт громадянина України для виїзду за кордон до належних державних органів.

На обгрунтування доводів апеляційної скарги захисник зазначає, що ухвала суду не ґрунтується на вимогах закону, а звідси - є невмотивованою. На переконання апелянта, жодного доказу, який би міг хоч якось підтвердити ймовірність того, що ОСОБА_7 буде переховуватися від суду в розпорядженні сторони обвинувачення не має і не надано такого доказу і суду. А сам по собі факт вчинення інкримінованого правопорушення та ймовірність призначення суворого покарання, за відсутності конкретних фактів ухилення обвинуваченого від суду, переховування, перешкоджання розслідуванню у будь-який спосіб, на думку захисника, не свідчить про недостатність застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

Звертає увагу сторона захисту і на те, що ОСОБА_7 має бездоганну професійну репутацію, за місцем роботи на посаді матроса в ATLANTIK FISHING LIMITLD характеризується позитивно, у повсякденному житті має міцні соціальні зв`язки, одружений та має на утриманні чотирьох дітей.

За наведеного, захисник просить змінити запобіжний захід па цілодобовий домашній арешт з покладанням на обвинуваченого обов`язків, визначених положеннями ст. 194 КПК України, що, в свою чергу, забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Обвинувачений ОСОБА_7 , будучи належним чином повідомлений про час, дату і місце судового розгляду, будь-яких клопотань з приводу його безпосередньої участі при апеляційному розгляді провадження не заявляв.

Вислухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтримку доводів апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

За змістом ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування за наявності відповідних клопотань.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу, так само як і для його продовження, є зокрема наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно виливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення.

За змістом положень глави 18 КПК України у взаємозв`язку з вимогами ст. 331 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Розглядаючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини її життя, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті ст.176 цього Кодексу.

Як убачається з матеріалів провадження, Святошинським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Вирішуючи клопотання сторони захисту про зміну обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт та клопотання прокурора, в якому було порушено питання про продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції з урахуванням доводів прокурора, визнавши наявність високої ймовірності переховування обвинуваченого від суду та вчинення незаконного впливу на потерпілих і свідків, дійшов висновку, що лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків і завадити можливій неправомірній поведінці, отже постановив ухвалу про відмову в задоволенні клопотання сторони захисту, задовольнив клопотання прокурора та продовжив ОСОБА_7 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

З такими висновками суду погоджується і колегія суддів, оскільки вважає, що судом першої інстанції були дотримані вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні клопотань сторін, які стосуються виду запобіжного заходу стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу як тримання під вартою, водночас в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.

Що стосується висновку суду про високу ймовірність існування ризиків втечі і незаконного впливу на свідків, потерпілих, які не зменшилися від часу обрання обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, то колегія суддів враховує наступне.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення в справі «Панченко проти Росії»).

В контексті п. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у п. 60 рішення у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

На питання про те, чи є розумним строк тримання під вартою, не можна відповісти абстрактно. Визначати, чи розумно й надалі залишати обвинуваченого під вартою, необхідно на підставі особливостей кожної конкретної справи. Подовження строку тримання під вартою в певній справі може бути виправданим лише тоді, коли наявні конкретні ознаки того, що вимога громадських інтересів важить більше - попри презумпцію невинуватості, - ніж правило поваги до особистої свободи (рішення у справі «W. проти Швейцарії»). Передусім національні судові органи мають забезпечити, щоб у будь-якому конкретному випадку досудове тримання обвинуваченої особи під вартою не перевищувало розумного строку. З цією метою вони повинні вивчити всі факти «за» і «проти» наявності справжньої вимоги громадських інтересів, яка, попри належну повагу до принципу презумпції невинуватості, виправдовувала б відступ від правила поваги до особистої свободи, та викласти їх у своєму рішенні щодо відхилення клопотання про звільнення (п.152 рішення ЄСПЛ у справі «Лабіта проти Італії»).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що прокурором у судовому засіданні доведено наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшилися, що виправдовує тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою та є підставою для продовження строку дії такого запобіжного заходу.

Досліджуючи доводи сторони захисту про те, що суд необґрунтовано встановив наявність двох ризиків, керуючись виключно тяжкістю інкримінованого діяння, колегія суддів, перш за все, вважає за необхідно зауважити, що згідно з практикою ЄСПЛ суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. У рішенні по справі «Летельє проти Франції» ЄСПЛ визначив, що тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Так, із матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, яке, відповідно до положень ст. 12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, за яке законом передбачено покарання у виді виключно позбавлення волі до 15 років. При цьому заслуговують на увагу і мотиви, якими керувався обвинувачений відповідно до пред`явленого обвинувачення.

Такі обставини, на думку колегії суддів, можуть спонукати обвинуваченого переховуватися від суду.

Разом із цим, дані про особу ОСОБА_7 , який раніше не судимий, за місцем роботи на посаді матроса в ATLANTIK FISHING LIMITLD характеризувався позитивно, одружений та має чотирьох дітей, тобто наявність у нього сталих соціальних зв`язків - не спростовують правильність висновків про існування ризику переховуватися від суду.

Свідки у кримінальному провадженні, показання яких суд має сприймати безпосередньо, ще не допитувалися. З огляду на положення ч. 4 ст. 95 КПК України ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Як слушно зазначено в судовому рішенні, ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем, маючи знайомих військовослужбовців, навички поводження та доступ до вогнепальної зброї, обвинувачений може здійснювати вплив на свідків та потерпілих у кримінальному провадженні не лише шляхом прохань, а і залякування, примусу або застосування насильства з метою зміни або ненадання ними викривальних показів щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, що, в свою чергу, може призвести до неможливості притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності.

Отже продовжує існувати ризик незаконного впливу на свідків, з якими обвинувачений знайомий особисто.

За наведених підстав, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що виключно запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, принаймні на цій стадії судового розгляду, зможе забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_7 покладених на нього процесуальних обов`язків.

Також колегія суддів враховує ситуацію, яка існує в державі, введення в Україні воєнного стану у зв`язку з військовою агресією російської федерації, проведення воєнних дій на території України, що, в свою чергу, при зміні обвинуваченому запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт із застосуванням електронного засобу контролю, може бути значно ускладненим або взагалі неможливим при контролі з боку працівників органу Національної поліції за процесуальною поведінкою обвинуваченого. При цьому також враховується і те, що на даний час в м. Києві застосовані масові аварійні відключення електроенергії у зв`язку з чисельними обстрілами росіян та пошкодження об`єктів інфраструктури в умовах воєнного стану.

А тому, на думку колегії суддів запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешт не в змозі забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та попередити ризик переховування від суду, у зв`язку з недостатнім стримуючим впливом за наявності зазначених вище обставин.

Крім того, як вірно зазначено в судовому рішенні, відсутні підстави для застосування щодо обвинуваченого застави, оскільки кримінальнимправопорушенням, у вчиненні якогообвинувачується ОСОБА_7 , спричинено загибель людини, а тому незастосування щодо останнього застави не суперечить положенням ст. 183 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б давали підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Таким чином колегія суддів доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, отже не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 22 листопада 2022 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 діб, до 20 січня 2023 року - залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 .