Справа № 336/6362/22
провадження №1-кс/336/875/2022
УХВАЛА

іменем України

30 листопада 2022 року м. Запоріжжя

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши клопотання, прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_3 по матеріалам кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000661 від 22 вересня 2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, про арешт майна, -

за участі:

прокурора ОСОБА_3

власника майна ОСОБА_4 ,

захисника адвоката ОСОБА_5

встановив:

18 листопада 2022 року прокурор Шевченківської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна, в якому просив накласти арешт на майно 64 сонячні панелі, які розміщені за адресою: АДРЕСА_1 . Просить розгляд клопотання здійснювати без повідомлення ОСОБА_4 .

Ухвалою слідчого судді від 21 листопада 2022 року клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_3 по матеріалам кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000661 від 22 вересня 2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, про арешт майна, відповідно до вимог ч. 3 ст. 172 КПК України повернуто прокурору та встановлено строк в сімдесят дві години для усунення недоліків зазначених в ухвалі.

24 листопада 2022 року прокурор Шевченківської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна, в якому просив накласти арешт на майно сонячну електростанцію, а саме: сонячні панелі 500Вт моно, RSM150-8-500M Risen 9ВВ 210mm, TITAN- - 66 шт., інвертор HUAWE1 SUN2000-33KTL-A-1 шт вузол обліку електроенергії, трифазний - 1 шт. Розгляд клопотання прошу здійснювати без повідомлення ОСОБА_4 .

В обґрунтування клопотання прокурор зазначив, що сектором дізнання відділу поліції № З ЗРУП Шевченківського ВП ЗРУП ГУНП в Запорізькій області проводиться досудове розслідування кримінального провадження №0000661 від 22.09.2022 за фактом вчинення самовправних дій. Встановлено, що на земельній ділянці розташованій у АДРЕСА_1 здійснено забудову та парканом огороджено земельну ділянку. Також, встановлено, що власником будівель і споруд розташованих за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 .

В ході проведення кадастрової геодезичної зйомки вищезазначеної земельної ділянки в масштабі 1:750, встановлено, що площа огородженої земельної ділянки становить 0,54 га. В межах огородженої земельної ділянки розташований жилий будинок та є 2 земельні ділянки з кадастровими номерами :07:081:0023 площею 0,1 га, :07:081:0024 площею 0,1214 га.

Водночас, право користування на земельну ділянку (ділянки) за вказаною адресою не оформлено. В ході огляду місця події встановлено, що на огородженій території знаходяться близько 64 сонячних панелей, які розміщені внаслідок самовправних дій за відсутності дійсного права користування земельною ділянкою. Враховуючи, що плата за користування огородженою територією не сплачується такими діями заподіюється істотна шкода державним інтересам. Шляхом конкуляції площі земельної ділянки, середньої базової вартості земель населеного пункту, коефіцієнт Км2, коефіцієнту Кф, коефіцієнту індексації нормативної гошової оцінки - нормативно грошова оцінка огородженої земельної ділянки становить 6 153 730, 99 грн, отже сума орендної плати яка підлягає сплаті за користування земельною ділянкою становить (3 % від НГО) 184611,93 грн. За умови використання земельної ділянки за цільовим визначенням відповідно до вимог містобудівного законодавства.

Відповідно до Генерального плану міста Запоріжжя огороджена земельна ділянка знаходиться в зоні - садибна забудова, яка відноситься до земель житлової та громадської забудови (зона Ж-1) Згідно зі ст. ст. і, 5, 8, 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування. Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови.

Згідно з ДБН Б.2.2-12:2019 Планування та забудова територій, який затверджено Наказом Мінрегіону №104 від 26 квітня 2019 року, переважними видами використання є розміщення окремих житлових будинків садибного типу; окремо розміщених блокованих житлових будинків на 2 сім`ї; багатоквартирних житлові будинки, що існували на момент створення зонінгу; зелених насаджень загального користування (сквери, алеї, бульвари) тощо. В ході огляду місця події встановлено, що на земельній ділянці розміщені сонячні панелі в кількості 64 шт., житловий будинок, капітальна будівля (гараж-бокс), в якому міститься обладнання для здійснення ремонту/ обслуговування автомобілів, що суперечить дозволеним містобудівним законодавством видам використання земельної ділянки.

Відповідно до Генерального плану міста Запоріжжя сонячні панелі можуть бути розміщені в зоні В-3 - зона підприємств III класу шкідливості.

Для розміщення сонячних панелей цільове призначення земельної ділянки відповідно до вимог містобудівного та земельного законодавства має бути 14.01 - для розміщення, будівництва, експлуатації та обслуговування будівель і споруд об`єктів енергогенеруючих підприємств.

Вищевказані об`єкти (сонячні панелі) можуть бути використані як доказ факту вчинення самовправних дій, які виразились у використанні земельної ділянки без правовстановлюючих документів, всупереч вимог земельного та містобудівного законодавства та без здійснення плати за її використання, тому мають доказове значення по даному кримінальному провадженню.

Враховуючи викладене, постановою дізнавача СД відділу поліції № З ЗРУП ГУНП у Запорізькій області ОСОБА_6 від 16.11.2022 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0000661 від 22.09.2022 за фактом вчинення самовправних дій 64 сонячних панелей, розташованих в межах огородженої території за адресою: АДРЕСА_1 .

В ході подальшого здійснення досудового розслідування отримано документи на зазначену сонячну електростанцію, а саме: акт введення в експлуатацію сонячної електростанції, заяву про улаштування вузла обліку генеруючої установки приватного домогосподарства, що виробляє електричну енергію з енергії сонячного випромінювання та/або енергії вітру, акт про відповідність встановленої генеруючої установки приватного домогосподарства наданій блок-схемі та потужності інверторного устаткування, Технічні умови стандартного приєднання до електричних мереж електроустановок житлового будинку ОСОБА_4 з встановленням генеруючих установок, призначених для виробництва електричної енергії з енергії сонячного випромінювання, схема електропостачання житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Так, актом підтверджено, що за адресою: АДРЕСА_1 наявне обладнання сонячної електростанції, а саме: сонячні панелі 500Вт моно, RSM150-8-500M Risen 9ВВ 210mm, TITAN- 66 шт, інвертор HUAWEI SUN2000-33KTL-A-1 шт, вузол обліку електроенергії, трифазний - 1 шт. Вказаний акт підписаний замовником ОСОБА_4 .

Відповідно до документів, вказана електростанція мала розміщуватись на даху гаражу, а не на земельній ділянці.

Вищевказані об`єкти (сонячна електростанція) можуть бути використані як доказ факту вчинення самовправних дій, які виразились у використанні земельної ділянки без правовстановлюючих документів та без здійснення плати за її використання, тому мають доказове значення по даному кримінальному провадженню, керуючись ч.2 п.8 ст.40, 94, ч.2 ст. 100, ч.3 ст.110, на підставі ч. 1 ст.98 КПК України, тому дізнавачем 24.11.2022 винесено постанову про визнання вищевказаного об`єкту речовим доказом.

В подальшому в клопотання перераховані статті КПК України щодо арешту майна.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримав клопотання з підстав викладених в ньому та просив задовольнити.

Власника майна ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував проти задоволення вказаного клопотання.

Захисник адвокат ОСОБА_5 також заперечував проти задоволення вказаного клопотання, вказав що вказане клопотання є необґрунтованим та не відповідає вимогам ч. 2 ст. 171 КПК України, оскільки не зазначено підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана особою. Санкція статті за якою кваліфіковано не передбачає конфіскації. У клопотанні не доведено таку мету арешту майна, як збереження речових доказів.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Прокурором не доведено наявність таких ризиків та не доведено необхідність арешту сонячних панелей.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, проте прокурором таких критеріїв не доведено, а самі по собі постанови дізнавача про визнання речовими доказами, можуть бути враховані як мета для накладення арешту у розумінні п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Слідчий суддя, заслухавши прокурора, власника майна, захисника, дослідивши клопотанням та додані до нього матеріалами, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 статті 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно з пунктом 7 частини 2 статті 131 КПК України арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

Відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди,завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди (ч. 2 ст. 170 КПК України).

Разом з тим, за правилами вказаної норми кримінального процесуального закону, а саме частин 3, 5, та 6, арешт на майно може бути накладено в разі відповідності такого майна критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, в разі наявності підстав вважати, що суд може застосувати до підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної особи, юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна, в разі, якщо фізична чи юридична особа в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову або неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою щодо якої здійснюється провадження.

Частиною 3 ст. 170 КПК України передбачено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено:

1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна;

2) перелік і види майна, що належить арештувати;

3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном;

4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

В порушення зазначених вимог закону в клопотанні не зазначено конкретні підстави та мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна, а саме: сонячні панелі 500Вт моно, RSM150-8-500M Risen 9ВВ 210mm, TITAN- - 66 шт., інвертор HUAWE1 SUN2000-33KTL-A-1 шт вузол обліку електроенергії, трифазний - 1 шт.

Прокурором не доведено, що особа, зокрема власник або будь-які інші особи можуть приховати, пошкодити, псувати, знищити, відчужити тощо визначені дізнавачем речові докази, про арешт яких просить прокурор.

Згідно з витягу з ЄРДР по кримінальному провадженні № 0000661 від 22 вересня 2022 року правова кваліфікація кримінального правопорушення зазначена ст. 356 КК України, відповідно до короткого викладу обставин, зазначено, що 22.09.2022 року до ВП № 3 надійшла заява від ОСОБА_7 , про те, що невідома особа на території Шевченківського арену вчиняє самовправні дії.

Постановою дізнавача від 24.11.2022 року визнано речовим доказом сонячну електростанцію, а саме: сонячні панелі 500Вт моно, RSM150-8-500M Risen 9ВВ 210mm, TITAN- - 66 шт., інвертор HUAWE1 SUN2000-33KTL-A-1 шт вузол обліку електроенергії, трифазний - 1 шт, яка перебуває у володінні ОСОБА_4 та розташована в межах огородженої території за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з матеріалів клопотання, постановою дізнавача СД відділу поліції № 3 ЗРУП ГУНП у Запорізькій області ОСОБА_6 від 24.11.2022 року визнано речовим доказом сонячну електростанцію, а саме: сонячні панелі 500Вт моно, RSM150-8-500M Risen 9ВВ 210mm, TITAN- - 66 шт., інвертор HUAWE1 SUN2000-33KTL-A-1 шт вузол обліку електроенергії, трифазний - 1 шт, яка перебуває у володінні ОСОБА_4 та розташована в межах огородженої території за адресою: АДРЕСА_1 , у кримінальному провадженні за № 0000661 від 22 вересня 2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України.

У клопотанні зазначено про необхідність накладення арешту на вказане майно, яке не вилучалось та перебуває за адресою: АДРЕСА_1 . Однак проаналізувавши вищевказані постанови про визнання речових доказів у кримінальному провадженні слід зазначити, що вказівка дізнавача на ту обставину, що перераховане майно відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України не містить під собою правового підґрунтя, оскільки дане твердження належним чином необґрунтовано та невмотивовано, а є тільки звичайним посиланням на відповідну норму кримінального процесуального закону.

Само по собі визнання дізнавачем речовими доказами сонячну електростанцію, а саме: сонячні панелі 500Вт моно, RSM150-8-500M Risen 9ВВ 210mm, TITAN- - 66 шт., інвертор HUAWE1 SUN2000-33KTL-A-1 шт вузол обліку електроенергії, трифазний - 1 шт, не може бути враховане як мета для накладення арешту у розумінні п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу, якими є запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати. знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до ст. 356 КК України самоправство, тобто самовільне, всупереч установленому законом порядку, вчинення будь-яких дій, правомірність яких оспорюється окремим громадянином або підприємством, установою чи організацією, якщо такими діями була заподіяна значна шкода інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника, карається штрафом до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до трьох місяців.

Конфіскація майна за ст. 356 КК України не передбачена.

Об`єкт злочину - встановлений законодавством порядок реалізації фізичними та юридичними особами своїх прав та виконання обов`язків, нормальна управлінська діяльність і авторитет органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

З об`єктивної сторони злочин характеризується сукупністю таких ознак: 1) самовільним, всупереч встановленому законом порядку, вчиненням будь-яких дій; 2) оспорюваністю правомірності цих дій з боку інших громадян або юридичних осіб; 3) заподіянням такими діями значної шкоди правоохоронюваним інтересам; 4) причиновим зв`язком між діями винної особи та значною шкодою.

Самовільне вчинення будь-яких дій - це здійснення особою свого дійсного або уявного права чи вчинення інших дій всупереч встановленому порядку і без законних повноважень. Дійсним визнається право, яким особа володіє в силу закону, договору чи на іншій підставі, однак це право реалізується з порушенням порядку (наприклад, особа, яка на законній підставі отримала ордер на квартиру, не очікуючи виїзду попередніх мешканців, самовільно її займає). Під уявним (передбачуваним, гаданим) слід розуміти право, стосовно належності якого собі винна особа помиляється. Насправді цим правом суб`єкт не володіє.

Зокрема, за ст. 356 за наявності всіх ознак цього складу злочину належить кваліфікувати привласнення ввіреного майна працівником, якому роботодавець не виплачує належну зарплату, заволодіння майном, яке є предметом цивільно-правового спору або перебуває у спільній власності суб`єкта та інших осіб, а також заволодіння майном, щодо якого особа передбачає, хоч і помилково, наявність у неї певних прав (наприклад, винний вилучає у потерпілого річ, помилково вважаючи її своєю власністю, або працівник підприємства вилучає списане майно, з огляду на те, що на його утримання та ремонт він витрачав власні кошти). Заволодіння майном за відсутності дійсного або уявного права на це майно має розцінюватись як злочин проти власності.

До інших самовільних дій, які не пов`язані з реалізацією дійсного або уявного права, належать: самовільне будівництво будинків або споруд (крім випадків самовільного будівництва, поєднаного із самовільним зайняттям земельної ділянки); створення перешкод для реалізації особою права користуватись квартирою, належного їй за договором найму житлового приміщення; самовільне використання для зайняття підприємницькою діяльністю приміщення іншої особи; самовільне виконання рішення суду про виселення боржника або звільнення приміщення від його майна; порушення порядку заготівлі другорядних лісових матеріалів та здійснення побічних лісових користувань; самовільне зайняття кімнати, що звільнилась у комунальній квартирі, особою, яка усвідомлює відсутність у неї переважного права на одержання цієї кімнати, тощо.

Оспорюваність правомірності дій особи означає, що інший громадянин або підприємство, установа, організація вважають дії того, хто вчиняє самоправні дії, незаконними, відкрито не погоджуються з ними, оскаржують їх. При цьому не обов`язково, щоб оскарження відбувалось саме у передбаченому законом порядку (судовому, адміністративному тощо). Відсутність оспорюваності дій виключає визнання їх кримінально караним самоправством. Із тексту ст. 356 випливає, що зазначена оспорюваність може мати місце до вчинення дій, у процесі їх вчинення або після їх вчинення.

Злочин визнається закінченим з моменту заподіяння самовільним вчиненням певних дій значної шкоди інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника. Самоправство, яке не заподіяло значної шкоди правоохоронюваним інтересам, розглядається як адміністративний проступок.

Питання про те, чи є спричинена самоправством шкода значною, потрібно вирішувати окремо у кожному конкретному випадку (оціночна ознака). До нематеріальної значної шкоди при самоправстві потрібно відносити, зокрема, заподіяння шкоди здоров`ю особи, порушення політичних, трудових, житлових та інших конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Самоправство, поєднане з побоями і мордуванням, катуванням або заподіянням тілесних ушкоджень, потрібно кваліфікувати за сукупністю злочинів, передбачених ст. 356 і відповідною статтею Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за злочин проти здоров`я особи.

У разі, коли самоправні дії утворюють інші самостійні склади злочинів, вони охоплюються відповідними статтями КК і додаткової кваліфікації за ст. 356 не потребують. Це стосується, зокрема, порушення недоторканності житла (ст. 162), самовільного зайняття земельної ділянки (ст. 197-1), незаконної порубки лісу (ст. 246), примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов`язань (ст. 355).

Відповідальність за ст. 356 виключається, якщо особа сумлінно помиляється у питанні належності їй права, яке вона реалізує всупереч установленому законодавством порядку.

Відповідно до абз. 1 ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 КПК України, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

У разі задоволення цивільного позову або стягнення з юридичної особи розміру отриманої неправомірної вигоди суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про арешт майна для забезпечення цивільного позову або стягнення з юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, доведеного розміру отриманої неправомірної вигоди до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше.

Прокурор в клопотанні не обґрунтував необхідність накладення арешту на сонячну електростанцію, само по собі визнання дізнавачем речовими доказами сонячних панелей, не може бути врахований як мета для накладення арешту у розумінні п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Розмір шкоди в кримінальному провадженні не встановлено.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення та достатність доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Клопотання прокурора про накладення арешту на майно не відповідає вимогам ст.171 КПК України.

Так, обґрунтовуючи клопотання про необхідність накладення арешту, прокурор послався на те, що застосування в рамках даного кримінального провадження заходу забезпечення у виді арешту майна необхідне з метою збереження речових доказів, що в повній мірі відповідатиме потребам досудового розслідування.

Разом з цим, в клопотанні відсутнє мотивування за якими критеріями сонячна електростанція підпадає під речі, які могли бути вилучені під час огляду та на які може бути накладено арешт в рамках даного кримінального провадження з правовою кваліфікацією за ст. 356 КК України.

Відповідно до ч. 3 статті 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007р.у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію проте, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, ст. 132 КПК України, ст. 173 КПК України повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; розумність та співрозмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані повинні міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Однак зазначених вимог закону прокурор не дотримався.

Враховуючи встановлені судом обставини, слідчий суддя дійшов висновку про недоведеність прокурором, потреби досудового розслідування в арешті майна та що арешт майна в даному кримінальному провадженні є необхідним та виправданим.

Водночас з`ясування правової підстави арешту майна, насамперед, пов`язано із кваліфікацією кримінального правопорушення, що внесено до ЄРДР і саме це питання передує з`ясуванню визначених ст. 170 КПК України підстав та меті забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до пп.2 п.2.6. Узагальнення судової практики Вищого спеціалізованого суду України щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, не може бути прийнято ухвалу про арешт майна щодо осіб, які не є підозрюваними (яким у порядку, передбаченому ст.ст. 276-279 КПК України, повідомлено про підозру, або яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення), обвинуваченими (особа, обвинувальний акт щодо якої передано до суду в порядку, передбаченому ст. 291 КПК України) або особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

В даному кримінальному провадженні жодній особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення не повідомлялось.

Із клопотання вбачається, що власником сонячної електростанції є ОСОБА_4 , який не має статусу підозрюваного чи обвинуваченого.

Прокурором не доведено розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

На підставі вимог ч. 5 ст. 9 КПК України, слідчий суддя враховує, що виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Так, у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Зокрема, як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.), ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

Так, і у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар» для особи.

ОСОБА_4 вказав, що в нього є необхідні дозволи для встановлення сонячних панелей, до нього приїздили всі можливі організації, здійснювали необхідні обстеження, зокрема і працівники із земельного відділу.

В судовому засіданні слідчим суддею встановлено, що клопотання суперечить вищезазначеним вимогам законодавства, тобто не містить законних правових підстав для арешту майна. Слідчим не доведено, що захід забезпечення кримінального провадження зазначений в клопотанні відповідає розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, є пропорційним. Захід забезпечення кримінального провадження зазначений в клопотанні не відповідає тяжкості правопорушення.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, в яких відсутній цивільний позов, санкцією статті, за якою здійснена попередня кваліфікація, не передбачено конфіскацію чи спецконфіскацію майна, у даному кримінальному провадженні.

Проаналізувавши вищевикладені обставини у їх сукупності, слідчий суддя приходить до висновку про те, що прокурором не наведено достатніх підстав, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий захід забезпечення кримінального провадження.

Виходячи з наведеного слідчий суддя вважає, що відсутнє будь-яке обґрунтування підстав для накладення арешту на вищезазначене майно та саме клопотання є необґрунтованим та невмотивованим.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 98, 131, 132, 170-173, 309, 369, 371, 372, 395 КПК України, слідчий суддя,-

постановив:

В задоволенні клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_3 по матеріалам кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000661 від 22 вересня 2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, про арешт майна, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено КПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок чи ухвала суду, ухвала слідчого судді не набрала законної сили.

Слідчий суддя: