УХВАЛА
Справа № 564/393/22

30 листопада 2022 року

Костопільський районний суд Рівненської області в складі:

головуючий суддя ОСОБА_1

з участю секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Костопіль обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000023 від 20.01.2022 року про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, одружено, пенсіонера по інвалідності ІІІ-групи, державних нагород та пільг не маючого, раніше судимого, вироком Костопільського районного суду Рівненської області від 28.01.2019 року за ч.2 ст. 286 КК України до 3 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 18.10.2021 року звільненого умовно-достроково на невідбутий термін покарання 1 рік 2 місці 21 день, у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

ВСТАНОВИВ:
Встановлено, що ОСОБА_4 , 10.01.2022 року, близько 21:20 год., перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , під час словесної сварки, на грунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи умисно, наніс дружині ОСОБА_5 декілька ударів ногою в ділянку спини та щонайменше три удари правою рукою в ділянку грудної клітки, підщелепну ділянку та лівого передпліччя, внаслідок чого спричинив потерпілій тілесні ушкодження у вигляді крововиливу на передній поверхні грудної клітки зліва у верхніх відділах, в підщелепній ділянці зліва та на задній поверхні нижньої третини лівого передпліччя, що за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, а саме в умисному спричиненні легкого тілесного ушкодження.

В судове засідання потерпіла ОСОБА_5 не з`явилась, звернулась до суду з заявою про розгляд справи у її відсутності. Крім того потерпіла скерувала до суду заяву про відмову від обвинувачення і просила кримінальне провадження закрити, та зазначила , що не є потерпілою від домашнього насильства.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 не заперечувала щодо задоволення заяви потерпілої про закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою останньої від обвинувачення.

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні також просив закрити кримінальне провадження у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення.

Заслухавши думку прокурора, обвинуваченого, суд дійшов до висновку, що заяву потерпілої слід задовольнити, а кримінальне провадження закрити, у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення у формі приватного обвинувачення з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1ст. 477 КПК України, провадження щодо кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена за ч. 1ст. 125 КК України, відноситься до кримінальних проваджень у формі приватного обвинувачення.

Відповідно до п. 7 ч. 1ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо злочину, пов`язаного з домашнім насильством.

Питання про можливість закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, у разі відмови потерпілого від обвинувачення було предметом розгляду Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду.

Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

У постанові від 12 лютого 2020 року (справа № 453/225/19, провадження № 51-4000кмо19) Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду сформулювала висновок, згідно з якими злочином, пов`язаним із домашнім насильством, слід вважати будь-яке кримінальне правопорушення, обставини вчинення якого свідчать про наявність у діянні хоча б одного з елементів (ознак), перелічених уст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», незалежно від того, чи вказано їх в інкримінованій статті (частині статті) КК України як ознаки основного або кваліфікованого складу злочину; встановлена у п. 7 ч. 1ст. 284 КПК України заборона закриття кримінального провадження поширюється на осіб, які вчинили злочин, пов`язаний із домашнім насильством, за умови, що слідчі органи пред`явили особі таке обвинувачення і вона мала можливість захищатися від нього.

Згідно з п. З ч. 1ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнім насильство є діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Пунктом 17 ч. 1ст. 1 зазначеного Закону визначено, що фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Водночас у п. «Ь» ст. З Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами (Стамбульська конвенція) визначено домашнє насильство як всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає (проживав) правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні.

Законом України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами» від 6 грудня 2017 року доповнено ч. 1 ст. 67 КК пунктом 6-1, відповідно до якого обставиною, що обтяжує покарання, є вчинення злочину щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах.

Разом з тим, згідно з пунктами «а», «Ь» § 3 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно й детально поінформованим про характер та причини обвинувачення, висунутого проти нього, і повинен мати час та можливості, необхідні для підготовки свого захисту.

Наведені гарантії стосуються всіх обставин, які належать до предмета доказування у кримінальному провадженні в силу ст. 91 КПК України(тобто й такого важливого елемента обвинувачення, як вчинення злочину, пов`язаного з домашнім насильством, що обтяжує покарання і з урахуванням процесуальної заборони, закріпленої в п. 7 ч. 1ст. 284 вказаного Кодексу, тягне за собою правові наслідки). При цьому відповідно до ст. 92 КПК України тягар доказування згаданих обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Отже, обов`язковою умовою визнання судом злочину - незалежно від його родового чи безпосереднього об`єкта - пов`язаним із домашнім насильством, є від ображення зазначеного у формулюванні обвинувачення (у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті) із встановленням органами досудового розслідування відповідних фактичних обставин (ступінь родинних відносин або спорідненості між потерпілим та винуватцем, характер насильства тощо). За відсутності цього гарантоване право на захист істотно порушено і, беручи до уваги імперативність приписів п. 19 ч. 1 ст.7, частин 3,6ст,22, ч. 1 ст.337 КПК України, унеможливлює застосування згаданого інституту заборони закриття кримінального провадження щодо кримінальних правопорушень, передбачених ст. 125 КК України.

Зазначені висновки наведені у постанові Верховного Суду від 4 червня 2020 року у справі № 531/193/19 (провадження № 51-797км20).

Як вбачається з обвинувального акта ОСОБА_4 обвинувачується у кримінальному злочині, передбаченому ч. 1ст. 125 КК України, а саме, в умисному заподіянні легкого тілесного ушкодження, зокрема, своїй дружині ОСОБА_5 .

Однак вчинення кримінального правопорушення стосовно члена сім`ї або іншої особи, зазначеної у ч. 2 ст. 3 зазначеного Закону, автоматично не скасовує гарантій права на захист. Якщо сторона обвинувачення вважає, що суспільно небезпечне діяння пов`язано саме з домашнім насильством, вона про це обов`язково має зазначити у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті, а на обгрунтування своєї позиції надати відповідні докази, інакше підозрюваний (обвинувачений) буде позбавлений процесуальної можливості ефективно захищатися та спростувати висунуте обвинувачення.

Крім того, частиною 1ст. 337 КПК України передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Як вбачається з матеріалів справи, в обвинувальному акті не міститься посилань на вчинення ОСОБА_4 кримінального проступку, пов`язаного з домашнім насильством.

Поняття «злочин, пов`язаний із домашнім насильством» є ширшим за поняття «домашнє насильство» у нормі ст. 126-1 КК Україниі може полягати не лише у вчиненні цього злочину, ай в інших суспільно небезпечних діяннях, які мають ознаки домашнього насильства, а тому при встановленні змісту згаданого поняття слід виходити з конкретних фактичних обставин справи, а не тільки з кваліфікації дій винуватця (постанова Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 453/225/19 (провадження № 51-4000кмо19).

У постанові Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 647/1931/19 (провадження № 51- 174км20) наведено висновок про те, що злочин щодо особи, яка зазначена у частинах 2 та 3 статті З зазначеного Закону про домашнє насильство не завжди має вважатися злочином, «пов`язаним з домашнім насильством» в значенні пункту 7 частини 1 статті 284 КПК України. При цьому Верховний Суд виходив з того, що Закон України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами», яким були внесені зміни до пункту 7 частини 1 статті 284 КПК України, спрямований на реалізацію положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству (далі - Стамбульська Конвенція). Стамбульською Конвенцією домашнє насильство розуміється як певний спосіб поведінки, якою одна особа намагається утвердити або підтримати контроль над іншою особою, що відноситься до певної вразливої групи і знаходиться у вразливій ситуації. Однак це жодним чином не свідчить про те, що міжнародні договори мали намір розглядати як «домашнє насильство» будь-яке насильство, що трапляється між членами сім`ї, але яке зумовлене іншими причинами. Суд не має підстав вважати, що законодавець, приймаючи Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», під терміном «домашнього насильства» мав намір визначити більш широке коло діянь, ніж міжнародне законодавство, на імплементацію якого він спрямований. Тому посилання лише на те, що потерпілим від злочину є член сім`ї обвинуваченого, недостатньо для того, аби стверджувати про існування ситуації домашнього насильства у значенні, яке надається цьому терміну Стамбульською Конвенцією та законом, що ухвалено з метою її імплементації.

Для того, щоб обгрунтувати застосовність встановленого у п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України виключення до конкретного випадку, обвинувачення має довести обставини, які свідчать, що потерпіла від інкримінованого злочину особа є у той же час і жертвою домашнього насильства.

Докази того, що інкримінований злочин пов`язаний з домашнім насильством, мають бути надані стороною обвинувачення, аби сторона захисту отримала можливість їх спростовувати. Необхідною умовою визнання судом злочину таким, що пов`язаний із домашнім насильством, є відображення цієї обставини у формулюванні обвинувачення (у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті) з встановленням органами досудового розслідування відповідних фактичних обставин (ступінь родинних відносин або спорідненості між потерпілим та винуватцем, характер насильства тощо).

Докази існування ситуації домашнього насильства можуть міститися і в самих обставинах злочину, які доводять, що певний випадок насильства є проявом поведінки, характерної для домашнього насильства.

При вирішенні питання про застосування п. 7 ч. 1ст. 284 КПК України, суди мають розглянути докази, що стосуються ризику повторення злочину, існування загрози здоров`ю та безпеці потерпілого, поточного стану стосунків між потерпілим та обвинуваченим, наслідків продовження кримінального переслідування всупереч волі потерпілого, історії взаємовідносин, включаючи попередні випадки насильства тощо. Суд також має прийняти до уваги надані стороною обвинувачення відомості про заходи, що вживалися державними органами відповідно до Закону про домашнє насильство і результати цих заходів (постанова Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 647/1931/19 (провадження № 51-174км20)).

У заяві потерпіла ОСОБА_5 зазначила, що не є жертвою домашнього насильства.

Враховуючи вищенаведене та враховуючи думку учасників судового засідання, зокрема прокурора щодо непред`явлення ОСОБА_4 обвинувачення саме як такого, що пов`язане з домашнім насильством заяву потерпілої, тому за таких обставин суд вважає, що в даному випадку обмеження, передбачене пунктом 7 частини першої статті 284 КПК України щодо закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, не застосовується.

Враховуючи, що дане кримінальне провадження не відноситься до проваджень щодо злочину, пов`язаного з домашнім насильством, тому суд вважає, що кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України,слід закрити.

Керуючись п.7 ч.І , ч. 7, ч. 8 ст.284, ст. ст.369-372,376,392-395,п.1 ч.І ст.477КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:
Заяву потерпілої ОСОБА_6 про відмову від обвинувачення та закриття кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000023 від 20.01.2022 року відносно ОСОБА_4 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України - задовольнити.

Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000023 від 20.01.2022 року відносно ОСОБА_4 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України закрити, у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення.

Ухвала може бути оскаржена до Рівненського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення. Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

СуддяОСОБА_1