Номер провадження: 11-кп/813/446/23
Справа № 946/1894/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 та його представника ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ізмаїльського міськрайсуду Одеської обл. від 02.06.2022 в кримінальному провадженні №0002160 від 14.10.2019 стосовно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Ізмаїл Одеської області, громадянина України, із середньою освітою, працюючого продавцем у ФОП ОСОБА_11 , не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскажуваним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання за ч. 1 ст. 286 КК в редакції Закону №586-VI, чинної на час вчинення діяння, у виді штрафу у розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8 500 грн., з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі ч. 1 ст. 26 КВК України, зобов`язано обвинуваченого ОСОБА_7 сплатити штраф у місячний строк після набрання вироком суду законної сили та повідомити про це кримінально-виконавчу інспекцію за місцем проживання шляхом пред`явлення документа про сплату штрафу.

Строк додаткового покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення права керувати транспортними засобами вирішено обчислювати з моменту набрання вироком законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати на залучення експертів для проведення судових експертиз у загальній сумі 7 845, 60 грн.

Скасовано арешт, накладений на підставі ухвали слідчого судді Ізмаїльського міськрайсуду Одеської області від 18.10.2019 на автомобілі марки «Mercedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , та «BMW» д.н.з. НОМЕР_2 .

Відповідно до вироку суду, 13.10.2019 приблизно о 16:30 год. у світлий час доби водій ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем марки «BMW», д.н.з. НОМЕР_2 , та рухаючись по автодорозі М-15 Одеса Рені, яка вкрита асфальтовим покриттям та має по одній смузі руху в кожному напрямку, з боку с. Саф`яни в напрямку с. Броска в Ізмаїльському районі Одеської області, в порушення вимог підп. «б» п. 2.3, п.п. 10.1, 10.4 ПДР України, в районі 233 км + 800 м вказаної автодороги внаслідок кримінально протиправної самовпевненості, тобто передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, легковажно розрахував на їх відвернення, не переконався у безпеці маневру розвороту не з крайнього лівого положення на проїзній частині по ходу свого руху, здійснив маневр лівого розвороту, не надавши дорогу попутному автомобілю «Mersedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_9 , в результаті чого на вказаній ділянці дороги відбулося зіткнення обох транспортних засобів.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди водію автомобіля «Mersedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_9 заподіяно тілесне ушкодження у виді закритого уламкового перелому правої стегнової кістки в середній третині зі зміщенням уламків, що спричинило тривалий розлад здоров`я строком понад 21 день, який відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї обвинувачений ОСОБА_7 не погодився із оскаржуваним вироком суду, вважаючи його незаконним та ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права з огляду на наступні обставини:

1) судом було допущено неповноту судового розгляду:

- не була встановлена об`єктивна сторона кримінального правопорушення, зокрема, не встановлено точне місце ДТП, в повідомленні про підозру ОСОБА_7 та в обвинувальному акті не збігається виклад фактичних обставин, а саме місця вчинення ДТП, так, в повідомленні про підозру зазначено, що ДТП мало місце на 231 км + 800 м автодороги М-15 Одеса-Рені, а в обвинувальному акті на 233 км + 800 м зазначеної автодороги;

- суд безпідставно відмовив стороні захисту у допиті понятих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , присутніх під час проведення огляду місця події від 13.10.2019;

- не була проведена повторна судова фототехнічна та автотехнічна експертиза при наявності двох висновків, які суперечать один одному;

- сторона захисту не була ознайомлена та не мала можливості дослідити речовий доказ автомобіль «Mersedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 ;

- сторона захисту не була ознайомлена із документами, на підставі яких проводилась судово-медична експертиза потерпілого ОСОБА_9 , на підставі чого висновок судово-медичної експертизи №159 від 20.01.2020 є недопустимим доказом;

- суд відмовив стороні захисту в наданні доручення органу досудового розслідування провести слідчі дії встановлення місця події (ДТП) та встановлення місця зникнення автомобіля «Merсedes-Benz» з поля зору відеокамери;

2) висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження:

- суд не поставився критично до пояснень потерпілого ОСОБА_9 щодо швидкості його руху перед зіткненням, який пояснив, що рухався зі швидкістю 100-110 км/год, а потім зменшив швидкість до 90 км/год, що спростовується відеозаписом з місця ДТП, на якому видно, що він рухався зі швидкістю 133 км/год, а також висновком експертизи;

- не було надано оцінки поясненням свідка ОСОБА_14 відповідно до яких ОСОБА_9 перед ДТП рухався з перевищенням дозволеної максимальної швидкості та почав її зменшувати, що знову ж таки не відповідає відеозапису з місця ДТП; поясненням свідка ОСОБА_15 , відповідно до яких ОСОБА_9 перед ДТП рухався зі швидкістю, яка перевищувала 120 км/год та безпосередньо перед зіткненням натиснув на акселератор; поясненням свідка ОСОБА_16 , який зауважив на тому, що ОСОБА_9 рухався зі швидкістю, яка значно перевищувала дозволену на цій ділянці дороги та перед зіткненням ще більше збільшив швидкість; поясненням свідка ОСОБА_17 , відповідно до яких ОСОБА_9 рухався зі швидкістю приблизно 130 км/год та збільшив швидкість перед зіткненням;

- поза увагою суду 1-ої інстанції залишилось те, що протокол огляду місця події є недопустимим доказом з огляду на те, що всі вимірювання, проведенні слідчим під час складення протоколу, є недостовірними, оскільки в протоколі зазначено, що всі вимірювання прив`язувались до кілометрового стовпчика з позначком в 231 км, в той час як такого стовпчика на місці ДТП не було; з п. 14 протоколу вбачається, що видимість або не визначалась, або її не було, хоча вона обов`язково повинна бути вказана та була вказана у вихідних даних при призначенні експертизи; в протоколі в якості характеристики шин зазначено «звичайні», в той час як у висновку експерта зазначено інше, зазначено, що автомобіль не переміщався, хоча його перевертали для того, щоб витягнути водія, зазначено, що в автомобілі «Merсedes-Benz» розбиті (деформовані) лобове скло, бокові стекла, дзеркала заднього виду, освітлювальні прилади, хоча на фото-таблиці та фото з висновку експерта видно, що всі стекла на цьому автомобілі, а також задні освітлювальні прибори цілі; в протоколі відсутні будь-які параметри слідів, які залишились на дорозі, не вказано їх належність тому чи іншому транспортному засобу; в протоколі зазначено, що з місця пригоди вилучено автомобілі «Merсedes-Benz» та «BMW», проте не визначено спосіб ідентифікації вилучених речей; невідомо, яким чином слідчий ідентифікував автомобілі під час складення протоколу огляду, оскільки на фотознімках видно, що будь-які номерні знаки на автомобілях відсутні; не зрозуміло, яким чином в матеріалах справи опинився додаток до протоколу оглду (фото-таблиця);

- висновки суду щодо того, що місцем події є 233 км + 800 м автодороги М-15 Одеса-Рені та щодо того, що саме його дії були необхідними та достатніми, щоб відбулось ДТП не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду;

- суд не врахував того, що висновок експерта №718-а є недопустимим доказом, оскільки предметом його дослідження був автомобіль «Merсedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , проте в матеріалах справи відсутні відомості щодо вилучення цього автомобіля з місця ДТП, відомості, викладені у висновку стосовно спорядження автомобіля шинами та наявності ушкоджень коліс, не відповідають відомостям, зазначеним у протоколі огляду місця події, у висновку не вказано, як експерт ідентифікував автомобіль, сам транспортний засіб стороні захисту не відкривався; висновок експерта №719-а також є недопустимим доказом, оскільки предметом його дослідження був автомобіль «BMW», д.н.з. НОМЕР_2 , проте в матеріалах справи відсутні відомості щодо вилучення цього автомобіля з місця ДТП, відомості, викладені у висновку стосовно спорядження автомобіля шинами, не відповідають відомостям, зазначеним у протоколі огляду місця події, у висновку не вказано, як експерт ідентифікував автомобіль; також недопустимим доказом є висновок експерта №720-а, оскільки предметом його дослідження був автомобіль «Merсedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , який не відкривався стороні захисту;

- суд прийняв до уваги та поклав в основу вироку недопустимі докази протокол огляду місця події, протоколи слідчих експериментів, висновки еспертизи технічного стану транспортних засобів, судову трасологічну експертизу, судову фото та автотехнічну експертизу, судово-медичну експертизу, натомість, спираючись на висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №759/2926/16-к, суд 1-ої інстанції повинен був дійти висновку про те, що порушення, допущені ОСОБА_7 не звільняли водія ОСОБА_9 від виконання вимог п. 12.3 та п.п. «г» п. 12.6 ПДР України, на підставі чого невжиття ОСОБА_9 заходів щодо зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу стало причиною ДТП;

- при наявності двох експертиз, висновки яких щодо особи, дії якої знаходяться в причинному зв`язку із ДТП, суперечать один одному, суд не навів мотивів прийняття одного та відкидання іншого;

3) суд допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, зокрема, залишив поза увагою той факт, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України відноситься до категорії кримінальних проступків з огляду на покарання, передбачене санкцією цієї статті в редакції Закону №586-VI від 24.09.2008, чинної на час вчинення діяння, на підставі чого та у відповідності до п.п. 1 п. 4 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» №2617-VI від 22.11.2018 (набрав чинності 01.07.2020) досудове розслідування повинно було здійснюватись в порядку, встановленому Главою 25 КПК України, тобто у формі дізнання, оскільки до 01.07.2020 жодній особі не було повідомлено про підозру в зазначеному кримінальному провадженні;

4) поза увагою суду залишилось те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , є кримінальним поступком, та, в порушення вимог п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, з дня повідомлення про підозру, а саме з 21.01.2021, досудове розслідування зазначеного кримінального провадження не було завершено, що є підставою для закриття кримінального провадження; до таких висновків дійшов Верховний Суд щодо застосування норм права в подібних правовідносинах.

Посилаючись на викладені обставини, обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та виправдати, закрити кримінальне провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, думку прокурора, потерпілого та його представника, які заперечували проти її задоволення, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Водночас ч. 1 ст. 370 КПК України передбачає що, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Системний аналіз вироку суду 1-ої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення приписам наведеної норми кримінального процесуального закону відповідає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Мотивуючи доведеність провини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, суд 1-ої інстанції, не зважаючи не невизнання останнім своєї провини, послався у вироку на досліджені ним зібрані по справі докази, а саме на:

- показання потерпілого ОСОБА_9 , який в судовому засіданні суду 1-ої інстанції пояснив, що 13.10.2020 приблизно о 15 год. він рухався на автомобілі «Mercedes-Benz» зі швидкістю приблизно 100 110 км/год по автодорозі Одеса Рені, де в той день відбувалися гонки, в яких приймав участь ОСОБА_7 ; наближаючись до потоку автомобілів, які стояли на узбіччі з обох сторін, він знизив швидкість та побачив як ОСОБА_7 , який стояв на правому узбіччі за межами проїзної частини дороги, з місця почав виконувати маневр лівого розвороту; тоді він почав сигналити, розраховуючи, що ОСОБА_7 почує, як наближається автомобіль, та виверне вправо, однак останній прискорився та став робити маневр; він хотів його оминути, але на середині проїзної частини відбулося зіткнення, якого, з його слів, не можна було уникнути; відстань між автомобілями на узбіччі була приблизно 1 1,5 м, коли його автомобіль скотився на узбіччя, він хотів загальмувати, але не зміг цього зробити, зрозумівши, що у нього зламана нога; він не бачив, хто саме перебував за кермом автомобіля «BMW», вже в лікарні йому стало відомо, що це був ОСОБА_7 ; також зазначив, що ОСОБА_7 приїжджав до нього в Одесу, вибачався та говорив, що винен у скоєному; для проведення судово-медичної експертизи ним надавалися медичні документи щодо його лікування;

- показання свідка ОСОБА_14 , який в судовому засіданні суду 1-ої інстанції пояснив, що восени 2019 року йому зателефонував знайомий ОСОБА_9 , вони зустрілися з ним в с. Багате Ізмаїльського р-ну Одеської обл., а потім поїхали у бік м. Ізмаїл, він їхав на своєму автомобілі разом з сином позаду автомобіля ОСОБА_9 ; виїхавши з м. Ізмаїл та доїхавши до с. Лощинівка, вони рухалися зі швидкістю приблизно 100 125 км/год, на узбіччі стояли автомобілі та ходили люди, вони почали зменшувати швидкість, щоб уникнути неприємних ситуацій; один з автомобілів світлого кольору, який знаходився на правому узбіччі, майже перед автомобілем ОСОБА_9 , почав здійснювати маневр розвороту, та він побачив як сталося зіткнення; він зупинився поруч із місцем зіткнення та побіг надавати допомогу ОСОБА_9 , а інші хлопці, які перебували на місці, до ОСОБА_7 ; зазначив, що тілесні ушкодження були в обох водіїв, у ОСОБА_9 була пошкоджена нога; після ДТП він весь час залишався на місці аварії, допоки не приїхала поліція та швидка допомога;

- показання свідка ОСОБА_15 , який під час судового розгляду кримінального провадження судом 1-ої інстанції зауважував на тому, що 13.10.2019 приблизно о 15 год. на автодорозі Одеса Рені він зустрівся з хлопцями, щоб обговорити змагання; в момент ДТП він знаходився в автомобілі «BMW Х5» свого товариша ОСОБА_18 , який стояв передньою частиною у бік с. Лощинівка, та бачив як відбулося зіткнення автомобілів «BMW» та «Mercedes-Benz»; ОСОБА_9 їхав на великій швидкості, тому він попросив знайомого, щоб той йому поморгав фарами, але ОСОБА_9 , побачивши їх, навпаки, збільшив швидкість десь до 120 км/год.; автомобіль ОСОБА_7 стояв на правому узбіччі, останній хотів розвернутися, однак ОСОБА_9 летів на великій швидкості, тому відбулося зіткнення; він побачив аварію коли ОСОБА_9 з`їхав вправо, а автомобіль ОСОБА_7 знаходився у повітрі, він вів відеозйомку, коли біг до ОСОБА_7 та викликав швидку, а також була відеозйомка з квадрокоптера, який знаходився над автомобілем, в якому він сидів разом з товаришем ОСОБА_18 ; ОСОБА_7 після аварії був непритомний, а у ОСОБА_9 була затиснута нога; за автомобілем «Mercedes-Benz» їхав автомобіль «Toyota Camry», який після зіткнення припаркувався на узбіччі; він допомагав діставати ОСОБА_9 з автомобіля; з його слів, дорога рівна, без спусків та ям, видимість хороша;

- показання свідка ОСОБА_16 , який в судовому засіданні суду 1-ої інстанції повідомив, що 13.10.2019 приблизно о 15 год. він перебував на автодорозі Одеса Рені в бік Лощинівського переїзду, стояв на узбіччі та розмовляв із хлопцями, з якими вони зібралися з приводу автогонок, автомобіль ОСОБА_7 стояв на узбіччі навпроти, ОСОБА_7 привітався із ними, сів у свій автомобіль «BMW» та почав здійснювати розворот, в той момент він побачив як наближається автомобіль «Mercedes-Benz» зі швидкістю приблизно 150 км/год, розвернувшись, він почув удар та побачив автомобіль ОСОБА_7 , який вже знаходився у повітрі; за кермом автомобіля «Mercedes-Benz» знаходився молодий хлопець, він не звернув уваги чи гальмував автомобіль «Mercedes-Benz», лише бачив як він пролетів, а також сам удар; після зіткнення він підбіг до автомобіля ОСОБА_7 ; коли приїхали працівники поліції, всі разом перевертали автомобіль «BMW», який належить ОСОБА_7 , оскільки почало текти паливо, для того, щоб упередити вибух, слідчий приїхав десь через 3 години після аварії та проводив слідчі дії по всій території; з його слів дорога була хороша, видимість близько 1,5 км;

- показання свідка ОСОБА_17 , який під час судового розгляду кримінального провадження судом 1-ої інстанції пояснив, що 13.10.2019 в обідній час він разом із ОСОБА_16 стояв на узбіччі дороги у бік с. Саф`яни, з обох боків стояли припарковані автомобілі; автомобіль ОСОБА_7 був припаркований на узбіччі у бік аеропортної розв`язки, він побачив автомобіль «Mercedes-Benz», що наближався зі швидкістю близько 130 км/год, був гучний вихлоп, але він не звернув на це уваги, потім він почув удар, розвернувся та побачив дим і пилюку, а також перевернутий автомобіль ОСОБА_7 , якому в подальшому він допомагав вибратися із салону автомобіля; коли він вийшов на проїзну частину дороги, побачив автомобіль «Mercedes-Benz» чорного кольору, що знаходився у кюветі, після чого він повернувся до ОСОБА_7 та не бачив, що відбувалося далі; за автомобілем «Mercedes-Benz» на значній відстані рухався ще один автомобіль, який одразу після зіткнення припаркувався на узбіччі; дорога була пряма, чиста, суха, опадів не було, видимість 100%, розмітка на дорозі була присутня, дорожні знаки в зоні видимості ДТП були відсутні, також не було слідів гальмування; відеозйомка велася з квадрокоптера його знайомим, квадрокоптер знаходився над ними та знімав ракурс, направлений у бік автомобіля «Mercedes-Benz», що наближався;

- рапорт інспектора-чергового Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській обл., відповідно до якого 13.10.2019 о 19:06 год. від органу охорони здоров`я надійшло повідомлення на службу 102 про те, що о 19:02 год. на трасі біля с. Лощинівка Ізмаїльського р-ну ОСОБА_7 та ОСОБА_19 отримали тілесні ушкодження внаслідок ДТП (т. 1, а.с. 112);

- протокол огляд місця ДТП від 13.10.2019 із додатками у виді фототаблиці та схеми, зі змісту якого вбачається, що в день події, тобто 13.10.2019, в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 214 КПК, до внесення відомостей до ЄРДР, у період часу з 20 до 23 год. був проведений огляд на 231 км + 800 м автодороги М-15 Одеса Рені Ізмаїльського р-ну на ділянці від с. Саф`яни до с. Броска Ізмаїльського р-ну, в ході проведення якого, при ясній погоді, без опадів, зафіксовані обстановка, сліди ДТП, розташування, стан та пошкодження транспортних засобів «BMW», д.н.з. НОМЕР_2 та «Mercedes-Benz», які були вилучені з місця події; місце ДТП розташоване на автодорозі на горизонтальній прямій ділянці з асфальтобетонним сухим покриттям загальною шириною 7,6 м, з наявністю по одній смузі для руху в обох напрямках, які розділені переривчастою лінією дорожньої розмітки, до проїжджої частини з обох боків примикає узбіччя (т. 1, а. с. 113-134);

- відеозапис, на якому зафіксовані заміри розташування місця зіткнення, згідно якому це місце знаходилося на 233 км + 869 м, а не на 231 км + 800 м автодороги М-15 Одеса Рені, як це було зазначено у протоколі огляду місця події (т. 2, а.с. 110);

- протокол слідчого експерименту від 07.09.2020 з додатками, відповідно до якого ОСОБА_9 зазначив, що перед ДТП він рухався по а/д М-15 Одеса Рені з боку с. Саф`яни в напрямку с.Броска Ізмаїльського р-ну по правій стороні проїзної частини дороги, показав шлях руху керованого ним автомобіля, пояснив, що ОСОБА_7 перед здійсненням ним маневру лівого розвороту, стояв на правому узбіччі за межами проїзної частини, та при його наближенні ОСОБА_7 з місця почав здійснювати розворот; за показаннями ОСОБА_9 , водій ОСОБА_7 та його керований автомобіль знаходився на правому узбіччі на відстані 0,8 м від правого краю дороги по ходу руху транспортних засобів до лівої осі автомобіля та на відстані 1,6 м від місця зіткнення до передньої лівої осі автомобіля, з місця почав виконувати лівий розворот, дугоподібно; ОСОБА_7 під час цього ж слідчого експерименту зазначив, що перед ДТП він рухався по а/д М-15 Одеса Рені у напрямку с. Броска по правій стороні проїзної частини дороги та перед зіткненням транспортних засобів почав виконувати маневр лівого розвороту, виїхавши правою стороною керованого ним автомобіля на праве узбіччя на відстані 0,6 м від правого краю дороги до лівої осі керованого ним автомобіля, а лівою стороною, рухаючись по проїзній частині, та здійснив лівий розворот, під час розвороту сталося зіткнення транспортних засобів; під час цього слідчого експерименту були здійснені певні заміри, що були використані в подальшому при проведенні експертиз (т. 2, а.с. 52-64);

- протокол слідчого експерименту за участю ОСОБА_9 від 17.10.2020 з додатками, згідно змісту якого були здійснені заміри часу подолання відстані у 3,4 м з моменту виїзду на проїзну частину автодороги до місця зіткнення автомобілем «BMW», які у подальшому були використані при проведенні судових експертиз (т. 2, а.с. 69-78);

- висновок експерта №159 від 20.01.2020, відповідно до якого у ОСОБА_9 виявлене тілесне ушкодження у виді закритого уламкового перелому правої стегнової кістки в середній третині зі зміщенням уламків, що спричинило тривалий розлад здоров`я строком понад 21 день та відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості; тілесне ушкодження спричинене дією тупих твердих предметів, якими могли бути частини салону легкового автомобіля в умовах ДТП (зіткнення автомобілів), воно могло бути спричинене 13.10.2019; у крові ОСОБА_9 етанол не виявлений (т. 1, а.с. 238-240);

- висновок експерта №13 від 16.01.2020, згідно якого у ОСОБА_7 виявлена сукупна травма: закрита черепно-мозкова травма у формі струсу головного мозку; закрита травма грудної клітки: лінійний перелом заднього відділу правого 7-го ребра, лінійні переломи середніх відділів лівих 5, 6 ребер, осколкові переломи лівих 8, 9, 10-х ребер зі зміщенням уламків; забій лівої легені; лінійний перелом лівого поперечного відростка 3-го поперекового хребця, осколковий перелом лівого поперечного відростка 4-го поперекового хребця зі зміщенням уламків; переломо-вивих основи 1 п`ясткової кістки лівої кисті; тілесні ушкодження ОСОБА_7 могли утворитися 13.10.2019 від дії тупих предметів, що могло мати місце при ДТП травма (найбільш вірогідніше) в середині легкового автомобіля; у крові ОСОБА_7 виявлено 0,27‰ етанолу (т. 2, а.с. 2-3);

- висновки експертів №718-А від 10.12.2019 та №719-А від 10.12.2019, якими встановлено, що рульове керування, гальмові системи та ходові частини автомобілів «Mercedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , та «BMW», д.н.з. НОМЕР_2 , на момент виникнення події цієї пригоди знаходились в працездатному стані та дозволяли водіям автомобілів контролювати, змінювати напрямок та характер руху залежно від ситуації, що складається на дорозі (т. 1, а.с. 202-208 та 177-183);

- висновок експерта №720-А від 26.12.2019, яким встановлені частини та місце контакту автомобілів при їх зіткненні, зокрема автомобіль «Mercedes-Benz» контактував передньою переважно правою частиною із задньою лівою боковою частиною автомобіля «BMW» під кутом 65° 75° від подовженої осі автомобіля «Mercedes-Benz» проти ходу годинникової стрілки до подовженої осі автомобіля «BMW» на відстані 3,2 м від правого краю проїжджої частини відносно напрямку руху до с. Броска (т. 1, а.с. 216-228);

- висновок експерта №635-А/75-ІТ від 03.11.2020, згідно якого у даній дорожній ситуації водій автомобіля «Mercedes-Benz» ОСОБА_9 повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.3 ПДР України, а водій автомобіля «BMW» ОСОБА_7 повинен був діяти відповідно до вимог п. 10.1 ПДР України; водій автомобіля «Mercedes-Benz» ОСОБА_9 , дотримуючись вимог п. 12.3 ПДР України, не мав технічної можливості запобігти зіткненню транспортних засобів шляхом застосування екстреного гальмування, а водій автомобіля «BMW» ОСОБА_7 мав технічну можливість запобігти зіткнення транспортних засобів, дотримуючись вимог п. 10.1 ПДР України; у ситуації, яка склалася на дорозі, у діях водія автомобіля «Mercedes-Benz» ОСОБА_9 не вбачається невідповідність вимогам п. 12.3 ПДР України, та ці дії, з технічної точки зору, не знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події цієї пригоди, а у діях водія автомобіля «BMW» ОСОБА_7 вбачається невідповідність вимогам п. 10.1 ПДР України, та ці дії, з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події цієї пригоди (т. 2, а.с. 24-35);

- висновок експерта №10201210 від 04.02.2021, відповідно до якого швидкість руху автомобіля «Mercedes-Benz» в момент початку маневру автомобіля «BMW» складала близько 133 км/год; у розглянутій дорожньо-транспортній ситуації належні дії водія автомобіля «BMW» перед здійсненням маневру розвороту регламентувалися вимогами п. 10.1 та 10.4 ПДР України, факторів технічного характеру, які б перешкоджали водієві автомобіля «BMW» виконати належним чином зазначені вище вимоги правил дорожнього руху з наданих на дослідження матеріалів не вбачається; з технічної точки зору дії водія автомобіля «Mercedes-Benz» в даному випадку регламентувалися вимогами п. 12.3 та п/п. «ґ» п. 12.6 ПДР України; водій автомобіля «Mercedes-Benz» мав технічну можливість відповідно до комплексу зазначених вище вимог правил дорожнього руху запобігти зіткненню шляхом застосування своєчасного гальмування та повної зупинки свого транспортного засобу до місця зіткнення при максимально допустимій швидкості руху як за своєю версією (навіть в момент виїзду автомобіля «BMW» на проїзну частину, який з технічної точки зору наступав вже після виникнення небезпеки для руху), так і за версією водія автомобіля «BMW»; дії водія автомобіля «Mercedes-Benz» з технічної точки зору є необхідною та достатньою умовою настання розглянутої ДТП, тобто є його технічною причиною (т. 2, а.с. 98-103).

Вищенаведені докази, на переконання апеляційного суду, узгоджуються між собою та відповідають фактичним обставинам зазначеного кримінального провадження.

Надавши об`єктивну правову оцінку дослідженим доказам, суд 1-ої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та правильно кваліфікував його дії за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Надаючи оцінку твердженням сторони захисту про те, що судом не була встановлена об`єктивна сторона інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, зокрема, не встановлено точне місце дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП), колегія суддів зауважує на безпідставності таких тверджень з огляду на наступне.

Пункт 2 ч. 3 ст. 374 КПК України передбачає, що в мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначається, серед іншого, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Відповідно до зміненого обвинувального акту в кримінальному провадженні №0002160, складеного прокурором Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської обл. 17.12.2021 (т. 2, а.с. 221-226) та врученого обвинуваченому ОСОБА_7 в судовому засіданні від 21.12.2021 (т. 2, а.с. 227-229), зіткнення транспортних засобів «BMW», д.н.з. НОМЕР_2 , та «Mersedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , відбулось на 233 км + 800 м автодороги М-15 Одеса-Рені Ізмаїльського р-ну Одеської обл.

В свою чергу, згідно з протоколом огляду місця ДТП від 13.10.2019 (т. 1, а.с. 113-123), місцем огляду була наступна ділянка дороги Одеська обл., Ізмаїльський р-н, автодорога М-15 Одеса-Рені 231 км + 800 м.

В подальшому, старшим слідчим СВ Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_20 25.01.2021 була винесена постанова про уточнення даних, якою слідчий постановив у всіх процесуальних документах та рішеннях по матеріалах к/п №0002160 вважати місцем зіткнення 233 км + 800 м автодороги М-15 Одеса-Рені Ізмаїльського р-ну Одеської обл. (т. 1, а.с. 161-162).

Окрім того, в цьому контексті апеляційний суд звертає увагу на тому, що стороною захисту під час досудового розслідування зазначеного кримінального провадження самостійно був проведений експеримент із встановлення даних щодо місця зіткнення транспортних засобів в зазначеному кримінальному провадженні (т. 2, а.с. 110), в якому, шляхом проведення відповідних замірів, захисник встановив, що місце зіткнення транспортних засобів розташоване на автодорозі М-15 Одеса-Рені на 233 кілометрі + 869 метрів.

Тобто, різниця між встановленим органом досудового розслідування та стороною захисту місцем зіткнення становить 69 метрів.

За таких обставин, не відповідає дійсності посилання обвинуваченого на не встановлення судом 1-ої інстанції точного місця ДТП, натомість, як про це обґрунтовано зауважує суд в мотивувальній частині оскаржуваного вироку, розбіжність у зазначенні в деяких процесуальних документах точного місця зіткнення в межах декількох десятків метрів (зокрема, 69 метрів) не може суттєво вплинути на інші обставини ДТП та на її причину, з огляду також на пояснення обвинуваченого, потерпілого та свідків, які під час їх допиту судом 1-ої інстанції зауважували на тому, що дорожні знаки на дорозі, де сталась ДТП, були відсутні, оглядовість була відмінною в обох напрямках, дорога рівна без спусків, підйомів та перехресть, із переривчастою лінією розмежування зустрічних смуг для руху на протязі декількох кілометрів.

Апеляційний суд критично оцінює посилання обвинуваченого на залишення судом 1-ої інстанції поза увагою того, що протокол огляду місця події є недопустимим доказом з огляду на зазначені стороною захисту обставини, вважаючи такі доводи такими, що не відповідають вимогам закону та матеріалам провадження.

Частина 1 ст. 86 КПК України встановлює, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Положеннями ч. 1 ст. 237 КПК України встановлено, що з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей, документів та комп`ютерних даних.

Так, в даному випадку колегія суддів заважує на тому, що стороною захисту не було наведено переконливих обставин, які б слугували підставою для визнання протоколу огляду місця ДТП від 13.10.2019 недопустимим доказом, зокрема, не зазначено, які саме порушення вимог чинного кримінального процесуального закону були допущені слідчим при проведенні такої слідчої дії та складенні відповідного протоколу за її результатами, натомість, наведені обвинуваченим недоліки його оформлення не можуть слугувати підставою для визнання протоколу недопустимим доказом.

Не відповідає дійсності твердження обвинуваченого про те, що всі вимірювання, проведенні слідчим під час складення протоколу, є недостовірними, оскільки прив`язувались до кілометрового стовпчика з позначкою в 231 км, в той час як такого стовпчика на місці ДТП не було, натомість, всі вимірювання слідчого вказані й зафіксовані не тільки в протоколі огляду місця ДТП від 13.10.2019, а й в додатках до такого протоколу у виді схеми та фото-таблиці (т. 1, а.с. 124-134), а зауваження сторони захисту щодо точного місця зіткнення були детально проаналізовані та враховані як судом 1-ої інстанції, так і апеляційним судом вище.

Під час надання оцінки твердженням сторони захисту про те, що з п. 14 протоколу вбачається, що видимість або не визначалась, або її не було, хоча вона обов`язково повинна бути вказана та була вказана у вихідних даних при призначенні експертизи, апеляційний суд зауважує на їх очевидній помилковості, натомість, всупереч твердженням обвинуваченого, в п. 14 протоколу огляду місця події необхідно зазначати відомості щодо «відстані загальної видимості з робочого місця водія» із увімкненим ближнім та дальнім світлом фар (т. 1, а.с. 116), яка з об`єктивних причин не визначалась слідчим під час проведення огляду місця події, оскільки транспортні засоби, відповідно до фото-таблиці до протоколу огляду, зазнали значних пошкоджень, в тому числі зі сторони водія, що унеможливлювало для слідчого зайняти положення водія. Окрім того, сама слідча дія огляд місця ДТП проводилась у вечірній час доби, а саме в період часу з 20 до 23 год., що свідчить про те, що видимість також була обмеженою з огляду на об`єктивні обставини (темний час доби).

Апеляційний суд також не погоджується із зазначеною обвинуваченим підставою для визнання протоколу огляду місця події недопустимим доказом того, що в протоколі в якості характеристики шин зазначено «звичайні», в той час як у висновку експерта зазначено інше, оскільки слідчий об`єктивно може не володіти відповідними знаннями в сфері автотехніки та фіксує обставини, які він безпосередньо сприймає під час проведення огляду, в той час як експерт ними володіє, внаслідок чого може надати більш детальний опис характеристики шин транспортного засобу, їх стану та характеру пошкоджень.

Не відповідають дійсності твердження сторони захисту про те, що в протоколі відсутні будь-які параметри слідів, які залишились на дорозі, не вказано їх належність тому чи іншому транспортному засобу, натомість, в п. 19 протоколу огляду місця ДТП слідчий описав всі сліди, зафіксовані на місці події (т. 1, а.с. 120), окрім того, такі сліди також зафіксовані у додатках до протоколу схемі та фото-таблиці.

Заслуговують на увагу посилання сторони захисту на те, що в протоколі зазначено, що автомобіль не переміщався, хоча його перевертали для того, щоб витягнути водія.

Так, допитаний в судовому засіданні суду 1-ої інстанції від 09.11.2021 (т. 2, а.с. 198-199) свідок ОСОБА_16 повідомив, що автомобіль «BMW» свідки-очевидці події перевертали вже коли приїхали працівники поліції для того, щоб упередити вибух, оскільки з автомобіля почало текти паливо.

Таким чином, на момент проведення огляду автомобіль «BMW» був перевернутий вимушено, у зв`язку із невідкладністю випадку, для запобігання вибуху; незазначення ж про цю обставину в протоколі не свідчить про допущення слідчим істотних порушень вимог кримінального процесуального закону.

Звертає на себе увагу той факт, що, оспорюючи відомості, зазначені слідчим в протоколі огляду місця події, сторона захисту спотворює зміст такого протоколу.

Так, в апеляційній скарзі обвинувачений посилається на те, що відомості щодо пошкоджень транспортного засобу «Merсedes-Benz», викладені у протоколі огляду місця ДТП, не відповідають відомостям, зафіксованим у фото-таблиці до протоколу, зокрема, в протоколі зазначено, що деформовані освітлювальні прилади, лобове скло, бокові стекла, дзеркала заднього виду, натомість, відповідно до фото-таблиці, всі стекла на автомобілі та задні освітлювальні прибори цілі.

Зазначене твердження не відповідає дійсності, оскільки, як вбачається зі змісту протоколу, об`єктом №2 огляду був автомобіль «Merсedes-Benz», седан, при цьому, слідчий у графі «зовнішні пошкодження» зазначив деформацію передньої частини автомобіля (т. 1, а.с. 118) та в подальшому, в графах «стан освітлювальних приладів» та «стан лобового скла, бокових стекол, дзеркал заднього виду» зробив помітку «деформовано» (т. 1, а.с. 119), що загалом відповідає фото-таблиці в якості додатку до протоколу, відповідно до якої в автомобілі «Merсedes-Benz» деформовані передні освітлювальні прилади, дзеркала заднього виду та лобове скло (т. 1, а.с. 132-133), що підтверджується також проведеним експертом оглядом вищевказаного автомобіля під час проведення судової автотехнічної експертизи №718-А від 10.12.2019, хід якого зафіксовано в ілюстративній таблиці в якості додатку до висновку експерта (т. 1, а.с. 202-208).

Колегія суддів не приймає до уваги посилання сторони захисту на те, що в протоколі не визначено спосіб ідентифікації вилучених транспортних засобів «Merсedes-Benz» та «BMW» та невідомо, яким чином слідчий ідентифікував автомобілі під час складення протоколу огляду.

Так, в судовому засіданні суду 1-ої інстанції ні обвинувачений ОСОБА_7 , ні потерпілий ОСОБА_9 не заперечували того факту, що ДТП сталась саме за участю автомобілей «BMW», під керуванням ОСОБА_7 та «Mersedes-Benz», під керуванням ОСОБА_9 в зазначені в обвинувальному акті дату, час та місці. Підтвердили вказану обставину також допитані судом 1-ої інстанції численні свідки обвинувачення та захисту.

Окрім того, в судовому засіданні суду 1-ої інстанції від 18.08.2021 (т. 2, а.с. 44-48), обвинувачений ОСОБА_7 підтвердив, що оглянутий слідчим 13.10.2019 в ході проведення огляду місця ДТП автомобіль «BMW», який в подальшому був об`єктом експертних досліджень, належить саме йому та в нього немає сумнівів в тому, що це саме його транспортний засіб.

Відповідно до фото-таблиці в якості додатку до протоколу огляду місця ДТП від 13.10.2019 (т. 1, а.с. 125-133), на момент проведення слідчим огляду місця події номерні знаки в обох транспортних засобів були відсутні, що не позбавляло слідчого можливості ідентифікувати такі автомобілі іншим чином, зокрема, за допомогою документів про реєстрацію транспортних засобів, а також повідомлених відомостей свідками-очевидцями події.

Зазначена обставина щодо відсутності в протоколі огляду місця події повної інформації щодо конкретного способу ідентифікації автомобілів-учасників ДТП саме як «BMW», д.н.з. НОМЕР_2 , та «Mersedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , не може слугувати безумовною підставою для визнання даного протоколу недопустимим доказом в зазначеному кримінальному провадженні з огляду, зокрема, на те, що обвинуваченим та потерпілим не заперечується факт того, що оглянуті слідчим автомобілі належать саме їм та ДТП сталась саме за їх участю.

В якості підтвердження вірної ідентифікації слідчим під час проведення огляду місця події від 13.10.2019 транспортних засобів слугує те, що ухвалою слідчого судді Ізмаїльського міськрайсуду Одеської обл. від 19.05.2020 (т. 2, а.с. 11) було задоволено заяву захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 та скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ізмаїльського міськрайсуду Одеської обл. від 18.10.2019 на вилучений 13.10.2019 в ході огляду місця ДТП автомобіль марки «BMW», д.н.з. НОМЕР_2 , в частині заборони користування майном та вирішено автомобіль повернути ОСОБА_7 .

Зазначена вище обставина стосовно подання стороною захисту відповідної заяви до слідчого судді про скасування раніше накладеного на автомобіль арешту майна свідчить про те, що захисник та обвинувачений, погоджуючись із тим, що в результаті проведення огляду місця ДТП 13.10.2019 був вилучений та в подальшому арештований саме автомобіль «BMW», д.н.з. НОМЕР_2 , свідомо звернулись до слідчого судді із заявою про скасування відповідних заходів забезпечення кримінального провадження.

Також, ухвалою слідчого судді Ізмаїльського міськрайсуду Одеської обл. від 04.02.2020 (т. 2, а.с. 4) за заявою ОСОБА_9 було скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ізмаїльського міськрайсуду Одеської обл. від 18.10.2019 на вилучений 13.10.2019 в ході огляду місця ДТП на автомобіль марки «Mersedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , в частині заборони користування майном та вирішено автомобіль повернути ОСОБА_9 .

Враховуючи викладені обставини, ні обвинуваченим, ні потерпілим впродовж досудового розслідування к/п №0002160 не заперечувався той факт, що під час огляду місця ДТП 13.10.2019 слідчим були вилучені саме автомобілі-учасники ДТП, а саме «BMW», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_7 та «Mersedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_9 , натомість, недоліки, допущені слідчим при складенні протоколу огляду місця події не є істотними в розумінні вимог кримінального процесуального закону та не можуть слугувати підставою для визнання такого доказу недопустимим.

Всупереч твердженням обвинуваченого, відмовляючи в задоволенні клопотання сторони захисту про допит понятих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , присутніх під час проведення огляду місця події 13.10.2019, суд навів в оскаржуваному вироку належні та достатні мотиви для прийняття такого рішення (т. 3, а.с. 65), з якими абсолютно погоджується суд апеляційної інстанції, зокрема, у зв`язку із необов`язковістю участю понятих під час проведення огляду місця події відповідно до вимог ч. 7 ст. 223 КПК України, а також із тим, що з моменту проведення слідчої дії минув тривалий час, тому, з урахуванням значного змісту відомостей, зафіксованих в протоколі огляду місця події, поняті не могли запам`ятати всі деталі проведення та фіксування такої слідчої дії, на підставі чого доцільність та необхідність отримання їх пояснень є сумнівною.

Надаючи оцінку доводам обвинуваченим щодо того, що висновок експерта №718-А є недопустимим доказом по справі, колегія суддів зауважує на їх неспроможності з огляду на таке.

Доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо відсутності доказів вилучення з місця ДТП саме автомобіля «Mersedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , а також щодо розбіжностей відомостей про характеристику шин та стан колес зазначеного автомобіля, наявних у висновку експерта та у протоколі огляду місця ДТП, на які посилається обвинувачений як на підстави для визнання висновку експерта недопустимим доказом, були детально проаналізовані апеляційним судом вище та визнані такими, що не відповідають матеріалам провадження та дослідженим судом 1-ої інстанції поясненням свідків, самого обвинуваченого та потерпілого.

Посилання обвинуваченого на те, що у висновку експерта не вказано, яким саме чином він ідентифікував автомобіль як «Mersedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , не витримують жодної критики, натомість, в самому висновку судової автотехнічної експертизи №718-А від 10.12.2019 (т. 1, а.с. 202-208) експерт зауважує на тому, що обставини справи, в тому числі відомості про конкретний автомобіль-учасник ДТП «Mersedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , йому стали відомі з ухвали слідчого судді Ізмаїльського міськрайсуду Одеської обл. від 16.10.2019 про доручення проведення судової автотехнічної експертизи в зазначеному кримінальному провадженні (т. 1, а.с. 194-196), а старший слідчий СВ Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_21 організував експерту виїзд для огляду вищевказаного транспортного засобу.

Окрім того, до вищевказаного висновку експертом в якості додатку була приєднана ілюстративна таблиця (т. 1, а.с. 206-208), яка підтверджує те, що об`єктом експертного дослідження був саме автомобіль «Mersedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , вилучений 13.10.2019 під час проведення огляду місця ДТП, на що, зокрема, вказують індивідуальні особливості транспортного засобу, в тому числі отримані ним механічні пошкодження.

Із аналогічних підстав апеляційний суд не приймає до уваги твердження сторони захисту про те, що висновок експерта №719-а також є недопустимим доказом на тій підставі, що предметом його дослідження був автомобіль «BMW», д.н.з. НОМЕР_2 , проте в матеріалах справи відсутні відомості щодо вилучення цього автомобіля з місця ДТП, відомості, викладені у висновку стосовно спорядження автомобіля шинами, не відповідають відомостям, зазначеним у протоколі огляду місця події, у висновку не вказано, як експерт ідентифікував автомобіль, натоміть, із аналізу змісту висновку судової автотехнічної експертизи №719-А від 10.12.2019 разом із додатком у вигляді ілюстративної таблиці (т. 1, а.с. 177-183) вбачається, що об`єктом експертного дослідження був саме вилучений під час проведення огляду місця події автомобіль-учасник ДТП, що мала місце 13.10.2019 «BMW», д.н.з. НОМЕР_2 .

Разом із тим, заслуговують на увагу посилання обвинуваченого на те, що речовий доказ автомобіль «Mersedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , не відкривався стороні захисту в порядку, передбаченому ст. 290 КПК України.

Так, положеннями ч.ч. 1-3 ст. 290 КПК України передбачено, що, визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний повідомити підозрюваному, його захиснику, законному представнику та захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування.

Прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.

Прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ та можливість скопіювати або відобразити відповідним чином будь-які речові докази або їх частини, документи або копії з них, а також надати доступ до приміщення або місця, якщо вони знаходяться у володінні або під контролем держави, і прокурор має намір використати відомості, що містяться в них, як докази у суді.

Водночас, апеляційний суд окремо наголошує на тому, що ухвалою слідчого судді Ізмаїльського міськрайсуду Одеської обл. від 18.10.2019 (т. 1, а.с. 169-170) було накладено арешт на вилучені 13.10.2019 в ході проведення огляду місця ДТП автомобілі «Mersedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , та «BMW», д.н.з. НОМЕР_2 , з поміщенням на спеціальний майданчик №11 ГУНП в Одській обл.

В подальшому, як вже зазначалось судом апеляційної інстанції вище, ухвалами слідчого судді Ізмаїльського міськрайсуду Одеської обл. від 04.02.2020 та 19.05.2020 (т. 2, а.с. 4 та 11 відповідно) за заявами ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 був скасований раніше накладений арешт на вказані автомобілі «Mersedes-Benz», та «BMW», в частині заборони користування та транспортні засоби повернуті ОСОБА_9 11.02.2020 та ОСОБА_7 25.05.2020 відповідно (т. 2, а.с. 5 та 12).

Відповідно до даних реєстру матеріалів досудового розслідування в к/п №0002160 (т. 1, а.с. 6-15), повідомлення підозрюваного та його захисника, а також потерпілого та його представника про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування в порядку ст. 290 КПК України було складено 22.01.2021 та 05.03.2021 сторона захисту завершила ознайомлення із матеріалами провадження в повному обсязі.

Окрім того, в матеріалах провадження міститься постанова старшого слідчого СВ Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_20 від 26.02.2021 (т. 2, а.с. 119-120), якою було відмовлено в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 про ознайомлення та огляд автомобіля «Mersedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , на тій підставі, що зазначений транспортний засіб ухвалою слідчого судді Ізмаїльського міськрайсуду Одеської обл. повернуто ОСОБА_9 без права його відчуження та в подальшому було встановлено факт відчуження такого майна, про що внесено відповідні відомості до ЄРДР та на теперішній час проводиться відповідне досудове розслідування.

Таким чином, колегія суддів констатує, що на момент надання доступу стороні захисту до матеріалів досудового розслідування в порядку ст. 290 КПК України у сторони обвинувачення вже не було в розпорядженні зазначеного речового доказу автомобіля «Mersedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , та він вибув з її володіння на підставі відповідної ухвали слідчого судді та був повернутий особі, у володінні якої він знаходився ОСОБА_9 , що позбавило сторону обвинувачення об`єктивної можливості відкрити такий доказ стороні захисту під час виконання вимог ст. 290 КПК України.

Окрім того, в матеріалах провадження наявний витяг з ЄРДР в к/п №0000129, з аналізу змісту якого вбачається, що 19.02.2021 до ЄРДР були внесені відомості за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України (незаконні дії щодо майна, на яке накладено арешт), зокрема, у зв`язку із надходженням до Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській обл. рапорту про те, що в ході проведення досудового розслідування к/п №0002160 встановлено факт відчуження майна, на яке накладено арешт автомобіля «Mersedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 (т. 2, а.с. 130).

За таких обставин, апеляційний суд погоджується в цій частині із висновком суду 1-ої інстанції про те, що в даному випадку втрата речового доказу автомобілю, який на момент виконання вимог ст. 290 КПК України не перебував у володінні та розпорядженні сторони обвинувачення, в результаті чого останній не був відкритий стороні захисту, не може автоматично свідчити про недопустимість усіх доказів, отриманих за результатами дослідження цього речового доказу, зокрема, його експертного дослідження (а саме висновків судової автотехнічної експертизи №718-А від 10.12.2019 та судової транспортно-трасологічної експертизи №720-а від 26.12.2019, на які посилається обвинувачений), натомість, відомості щодо його огляду, вилучення та аналізу детально зафіксовані в багатьох документах, щодо допустимості та належності яких як у суду 1-ої інстанції, так і у суду апеляційної інстанції не виникло сумнівів.

Що стосується посилань обвинуваченого на те, що висновок судово-медичної експертизи №159 від 20.01.2020 є недопустимим доказом внаслідок того, що сторона захисту не була ознайомлена із документами, на підставі яких проводилась судово-медична експертиза потерпілого ОСОБА_9 , апеляційний суд наголошує на їх безпідставності з огляду на таке.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 242 КПК України передбачено, що слідчий або прокурор зобов`язані забезпечити проведення експертизи щодо встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень.

На підставі аналізу змісту висновку судово-медичної експертизи ОСОБА_9 №159 від 14.01.2020 (т. 1, а.с. 228-240) вбачається, що експертом, відповідно до дослідної частини проведеного експертного дослідження, був оглянутий ОСОБА_9 , який, за його словами, отримав тілесні ушкодження в результаті ДТП 13.10.2019, а також досліджено медичну карту стаціонарного хворого №3756 КНП ІМР «Ізмаїльська МЦЛ» на гр. ОСОБА_9 та копію виписки з медичної карти стаціонарного хворого №13790 КНП «МКЛ №11» ОМР на гр. ОСОБА_9 .

Листом слідчого СВ Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_20 за вих. №44/4-4681 від 29.01.2020 на адресу завідувача Одеського обласного бюро СМЕ ОСОБА_22 для виконання постанови про призначення судово-медичної експертизи в к/п №0002160 були надіслані виписки з лікарні на гр. ОСОБА_9 та рентген-знімки ОСОБА_9 (т. 1 а.с. 235).

Потерпілий, відповідно до п. 25 ч. 1 ст. 3 КПК України є одним із учасників кримінального провадження.

В свою чергу, приписи п. 3 ч. 1 ст. 56 КПК України встановлюють, що протягом кримінального провадження потерпілий має право подавати докази слідчому, прокурору, слідчому судді, суду.

В постанові від 18.02.2020 колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (далі ККС ВС) у справі №344/4693/15-к (провадження №51-2303км19) зауважила на тому, що потерпілий наділений правом безпосередньо надавати слідчому медичні документи на підтвердження фактів, які стосуються завданої злочином шкоди його здоров`ю, а слідчий зобов`язаний прийняти ці документи для з`ясування всіх обставин, що згідно зі ст. 91 КПК належать до предмета доказування, у тому числі шляхом призначення судово-медичної експертизи за медичною карткою.

Під час судового розгляду кримінального провадження судом 1-ої інстанції потерпілий ОСОБА_9 та його представник зауважували на тому, що всі медичні документи, необхідні для проведення судово-медичної експертизи потерпілий надавав слідчому самостійно. Після проведення експертизи медичні документи, що були використані при її проведенні, були повернуті.

Таким чином, колегія суддів зауважує на тому, що не відкриття стороною обвинувачення в порядку ст. 290 КПК України стороні захисту медичних документів, досліджених під час проведення судово-медичної експертизи ОСОБА_9 №159 від 14.01.2020 внаслідок об`єктивних причин, зокрема, відсутності таких документів в розпорядженні сторони обвинувачення на момент відкриття матеріалів досудового розслідування, не може автоматично ставити під сумнів допустимість такого доказу висновку експерта, з огляду, зокрема, на те, що під час судового розгляду кримінального провадження представником потерпілого ОСОБА_23 09.11.2021 такі медичні документи були відкриті стороні захисту (т. 3, а.с. 16-18).

Відтак, право доступу сторони захисту до медичних документів, які досліджував експерт під час проведення судово-медичної експертизи було реалізовано на стадії судового розгляду кримінального провадження судом 1-ої інстанції, що, у сукупності з іншими вищевикладеними обставинами, не свідчить про допущення органом досудового розслідування істотних порушень в розумінні вимог кримінального процесуального закону.

В даному контексті апеляційний суд вважає обґрунтованим посилання суду 1-ої інстанції на правову позицію, викладену в постанові Об`єднаної палати ККС ВС від 27.01.2020 у справі №754/14281/17 (провадження №51-218кмо19), відповідно до якої відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, невідкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання ст. 290 КПК не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 вказаного Кодексу, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом й скасування на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК судових рішень, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку, і згадана сторона не клопотала про надання доступу до медичних документів або при здійсненні судового чи апеляційного провадження їй було забезпечено можливість реалізувати право на ознайомлення з такими документами.

Окремо звертає на себе увагу той факт, що, стверджуючи про те, що суд прийняв до уваги та поклав в основу вироку недопустимі докази протоколи слідчих експериментів, сторона захисту не наводить жодних доводів, які, на її думку, свідчать про недопустимість таких доказів в зазначеному кримінальному провадженні, зокрема, не зауважує на тому, які саме істотні порушення вимог кримінального процесуального закону або прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України були допущені органом досудового розслідування під час проведення зазначених слідчих дій.

Не відповідають дійсності посилання обвинуваченого на те, що суд в оскаржуваному вироку не поставився критично до пояснень потерпілого ОСОБА_9 та не надав оцінки показанням свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 щодо швидкості руху потерпілого перед зіткненням, натомість, аналіз мотивувальної частини вироку суду 1-ої інстанції свідчить про те, що зазначені докази усні показання учасників кримінального провадження були досліджені та оцінені як окремо кожен, так і у взаємозв`язку та сукупності з іншими письмовими доказами в зазначеному кримінальному провадженні, що дало суду підстави прийняти відповідне судове рішення, з наведенням достатніх та належних мотивів для його прийняття.

Окрім того, суд апеляційної інстанції визнає неспроможними посилання сторони захисту на те, що, при наявності двох експертиз, висновки яких щодо особи, дії якої знаходяться в причинному зв`язку із ДТП, суперечать один одному, суд не навів мотивів прийняття одного та відкидання іншого з наступних підстав.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 94 КПК України, жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 КПК України, висновок експерта це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.

Свою чергу, ч. 10 зазначеної ст. 110 КПК України визначає, що висновок експерта не є обов`язковим для особи або органу, яка здійснює провадження, але незгода з висновком експерта повинна бути вмотивована у відповідних постанові, ухвалі, вироку.

Так, колегія суддів погоджується із висновком суду 1-ої інстанції про те, що висновки експертів щодо причин виникнення події та її наслідків не суперечать один одному на тій підставі, що під час проведення вказаних експертних досліджень подія оцінювалась з огляду на різні обставини.

Відповідно до висновку судової фототехнічної та автотехнічної експертизи №635-А/75-ІТ від 03.11.2020 з додатком у вигляді масштабної схеми (т. 2, а.с. 24-34), експерт дійшов висновку про те, що у даній дорожній ситуації водій автомобіля «Mercedes-Benz» ОСОБА_9 повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.3 ПДР України, а водій автомобіля «BMW» ОСОБА_7 повинен був діяти відповідно до вимог п. 10.1 ПДР України; водій автомобіля «Mercedes-Benz» ОСОБА_9 , дотримуючись вимог п. 12.3 ПДР України, не мав технічної можливості запобігти зіткненню транспортних засобів шляхом застосування екстреного гальмування, в той час як водій автомобіля «BMW» ОСОБА_7 мав технічну можливість запобігти зіткненню транспортних засобів, дотримуючись вимог п. 10.1 ПДР України; у ситуації, яка склалася на дорозі, у діях водія автомобіля «Mercedes-Benz» ОСОБА_9 не вбачається невідповідність вимогам п. 12.3 ПДР України та ці дії, з технічної точки зору, не знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події цієї пригоди, а у діях водія автомобіля «BMW» ОСОБА_7 вбачається невідповідність вимогам п. 10.1 ПДР України та ці дії, з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події цієї пригоди.

При цьому, в дослідній частині зазначеного експертного дослідження експерт встановив, що швидкість автомобіля «Mersedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , становила 121,4-133,4 км/год, а також зауважив на тому, що з урахуванням кута між повздовжними осями транспортних засобів у момент первинного контакту та інформації щодо мінімального радіусу розвороту керованих коліс автомобіля «BMW», зазначений автомобіль, рухаючись лівими колесами по проїзній частині на відстані 0,6 м від правого краю проїзної частини (як про це зазначив ОСОБА_7 під час проведення слідчого експерименту від 07.09.2020 за його участю), не міг зайняти положення, вказане у висновку транспортно-трасологічної експертизи й зазначене в масштабній схемі та міг розпочинати маневр розвороту, знаходячись лише на правому узбіччі автодороги, на підставі чого експерт визнав вихідні дані щодо розташування зазначеного транспортного засобу відносно меж проїзної частини в момент початку маневру розвороту, які базуються на поясненнях водія ОСОБА_7 , неспроможними з технічної точки зору.

Необхідно звернути увагу на те, що про факт розташування зазначеного транспортного засобу «BMW», д.н.з. НОМЕР_2 , перед подією саме на узбіччі автодороги повідомляли численні допитані судом 1-ої інстанції свідки, зокрема, ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_14 , а також потерпілий ОСОБА_9 , на підставі чого апеляційний суд вважає, що в цій частині вищезазначений висновок експерта є обґрунтованим та таким, що узгоджується із іншими доказами в зазначеному провадженні, а також доведеним належними та допустимими доказами є те, що автомобіль «BMW» під керуванням ОСОБА_7 до моменту початку маневру розвороту знаходився саме на узбіччі автодороги.

Окрім того, експерт у висновку розрахував значення зупиночного шляху автомобіля «Mercedes-Benz» та його віддалення від місця зіткнення в момент, коли для водія ОСОБА_9 виникла небезпека для руху (виїзд автомобіля «BMW» на проїзну частину автодороги), використовуючи при цьому швидкість руху вказаного транспортного засобу до місця зіткнення 90 км/год (прийнявши до уваги таку величину швидкості відповідно до пояснень самого водія ОСОБА_9 , оскільки спростувати чи підтвердити дані щодо швидкості руху автомобіля саме 90 км/год експертним шляхом не виявилось можливим).

В результаті проведених досліджень, зокрема, встановивши, що віддалення автомобіля «Mercedes-Benz» від місця зіткнення в момент виникнення небезпеки для руху водію ОСОБА_9 за значенням менше зупиночного шляху, експерт дійшов висновку про те, що водій автомобіля «Mercedes-Benz» не мав технічної можливості запобігти зіткненню з автомобілем «BMW», натомість, експерт зауважив на тому, що на момент проведення експертного дослідження не відомі будь-які причини технічного характеру, які б завадили водію автомобіля «BMW» ОСОБА_7 діяти у відповідності до вимог п. 10.1 ПДР України, внаслідок чого останній мав технічну можливість запобігти настанню цієї ДТП.

Водночас, у висновку №10201210 судової автотехнічної експертизи дослідження обставин зіткнення автомобілів «BMW», д.н.з. НОМЕР_2 , та «Mersedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , від 04.02.2021, проведеної за зверненням сторони захисту (т. 2, а.с. 98-106), експерт дійшов висновку про те, що швидкість руху автомобіля «Mercedes-Benz» в момент початку маневру автомобіля «BMW» складала близько 133 км/год; у розглянутій дорожньо-транспортній ситуації належні дії водія автомобіля «BMW» перед здійсненням маневру розвороту регламентувалися вимогами п. 10.1 та 10.4 ПДР України, відповідно до яких його водієві слід було переконатися в безпеці цього маневру, зокрема, виявивши автомобіль «Mercedes-Benz», який рухався по проїзній частині, утриматися від виконання маневру безпосередньо перед автомобілем «Mercedes-Benz»; факторів технічного характеру, які б перешкоджали водієві автомобіля «BMW» виконати належним чином вимоги п. 10.1 та 10.4 ПДР України, з наданих на дослідження матеріалів не вбачається; з технічної точки зору дії водія автомобіля «Mercedes-Benz» в даному випадку регламентувалися вимогами п. 12.3 та п/п. «ґ» п. 12.6 ПДР України, відповідно до яких його водієві на ранній стадії розвитку дорожньо-транспортної ситуації слід було рухатися зі швидкістю не більше 90 км/год (фактична швидкість склала близько 133 км/год), а з моменту зміни напрямку руху автомобіля «BMW» необхідно було застосувати заходи по зниженню швидкості аж до зупинки; водій автомобіля «Mercedes-Benz» мав технічну можливість відповідно до комплексу вимог п. 12.3 та п/п. «ґ» п. 12.6 ПДР України запобігти зіткненню шляхом застосування своєчасного гальмування та повної зупинки свого транспортного засобу до місця зіткнення при максимально допустимій швидкості руху як за своєю версією (навіть в момент виїзду автомобіля «BMW» на проїзну частину, який з технічної точки зору наступав вже після виникнення небезпеки для руху), так і за версією водія автомобіля «BMW»; дії водія автомобіля «Mercedes-Benz», що не відповідали вимогам п. 12.3 та п/п. «ґ» п. 12.6 ПДР України, з технічної точки зору є необхідною та достатньою умовою настання розглянутої ДТП, тобто є його технічною причиною.

При цьому, в дослідній частині зазначеного висновку експерт встановив, що відстань від моменту покидання автомобілем «Mercedes-Benz» зони оглядовості відеокамери квадрокоптера (відеозапис з якої був наданий експерту для проведення дослідження) до місця зіткнення становила 32 м, на підставі чого експерт дійшов висновку про те, що швидкість вищевказаного транспортного засобу в процесі маневрування автомобіля «BMW» складала 133 км/год.

Окрім того, експерт зауважив на тому, що обидва положення автомобіля «BMW» в момент початку виконання маневру (як за версією водія ОСОБА_9 при початку маневру автомобіля «BMW» з узбіччя, так і за версією водія ОСОБА_7 при початку маневру, частково знаходячись на проїзній частині) є спроможними з технічної точки зору, оскільки вони знаходяться правіше максимально лівого положення, з якого автомобіль «BMW» може потрапити в своє положення в момент зіткнення.

Водночас, моментом виникнення небезпеки для руху водія автомобіля «Mercedes-Benz» експерт, аналогічно висновку попередньої судової фототехнічної та автотехнічної експертизи №635-А/75-ІТ від 03.11.2020, визнав виїзд автомобіля «BMW» при здійсненні маневру розвороту в смугу руху автомобіля «Mercedes-Benz».

Разом із тим, попередньо визначивши швидкість автомобіля «Mercedes-Benz» в момент початку маневру автомобіля «BMW» у значенні 133 км/год, експерт при розрахунку технічної можливості транспортного засобу «Mercedes-Benz» запобігти настанню події використав різні значення.

Так, при розрахунку віддалення автомобіля «Mercedes-Benz» експерт використовував значення швидкості 133 км/год, натомість, під час розрахунку зупинного шляху вказаного транспортного засобу «Mercedes-Benz» використав максимально допустиме значення швидкості руху на даній ділянці місця ДТП 90 км/год, після чого порівняв отримані результати та дійшов висновку про те, що водій вищевказаного автомобіля мав технічну можливість запобігти зіткненню шляхом застосування своєчасного гальмування та повної зупинки свого транспортного засобу до місця зіткнення при максимально допустимій швидкості руху.

Враховуючи зазначене, апеляційний констатує те, що висновок експерту в цій частині не є узгодженим.

Далі експерт зауважив на тому, що водієві автомобіля «BMW» перед початком виконання розвороту не з крайнього положення на проїзній частині слід було переконатись в безпеці даного маневру, зокрема, з огляду на фактичне наближення ззаду в попутному напрямку автомобіля «Mercedes-Benz», йому слід було відмовитись від виконання маневру перед зазначеним автомобілем, надавши останньому переважне право на рух; факторів технічного характеру, які б перешкоджали водієві «BMW» належним чином виконати вимоги п.п. 10.1 та 10.4 ПДР України з наданих на дослідження матеріалів не вбачається.

За встановлених обставин, апеляційний суд доходить стійкого переконання про те, що зазначені вище два висновки експертів загалом не суперечать один одному щодо встановлення обставин, причин та наслідків ДТП, що мала місце 13.10.2019, збігаються в частині регламентації дій водіїв ОСОБА_7 та ОСОБА_9 з точки зору ПДР України, містять різну оцінку технічної можливості водія ОСОБА_9 запобігти зіткненню з огляду на швидкість його руху, яка в будь-якому випадку перевищувала максимально допустиму швидкість руху на даній ділянці дороги 90 км/год.

Окрім того, висновок експерта, як вже було встановлено апеляційним судом вище, в якості доказу не має наперед встановленої сили, підлягає правовій оцінці в сукупності та взаємозв`язку із іншими доказами в матеріалах провадження та повинен оцінюватись з юридичної точки зори.

В цьому контексті апеляційний суд приймає до уваги правову позицію, викладену в постанові ККС ВС від 05.08.2020 у справі №753/10028/18 (провадження №51-121км20), відповідно до якої суд може не взяти до уваги висновок експерта за результатами експертизи, проведеної за ініціативою сторони захисту, якщо із сукупності доказів, що містяться у матеріалах кримінального провадження, у діях водія вбачається наявність складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України.

Так, в даному випадку порушення водієм ОСОБА_9 правил дорожнього руху, що встановлюють дозволену максимальну швидкість руху само по собі не звільняє водія ОСОБА_7 від обов`язку надати перевагу в русі автомобілю «Mercedes-Benz» та вжити заходів, необхідних для уникнення або зменшення шкідливих наслідків від створеної небезпеки, а також не надає підстави останньому, ігноруючи дійсну дорожню обстановку, яка склалась на момент прийняття ним рішення (рух автомобіля «Mercedes-Benz» в попутньому напрямку із перевищенням швидкості), продовжити виконання маневру розвороту.

Зазначений висновок апеляційного суду узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові ККС ВС від 26.05.2020 у справі №523/12810/15-к, відповідно до якої у випадку, коли правила дорожнього руху порушені кількома учасниками ДТП, до кримінальної відповідальності притягається лише та особа, протиправні дії якої перебували у причинному зв`язку з наслідками, що настали. Протиправна поведінка іншого учасника ДТП у цьому випадку є умовою спричинення відповідних наслідків та не впливає на підставу кримінальної відповідальності особи, у діях якої встановлено причинний зв`язок з наслідками, що настали.

В постанові від 24.03.2020 колегія суддів Першої судової палати ККС ВС у справі №130/720/17 (провадження №51-2134км19) зауважив на тому, що для кваліфікації дій особи за ст. 286 КК України судам слід виходити не лише з висновків експертів, в яких встановлено наявність причинного зв`язку між порушенням водієм ПДР та наслідками, що настали, а із сукупності всіх обставин, що належать до предмета доказування з огляду на особливості складу злочину, передбаченого у ст. 286 КК України. Зокрема, оцінці підлягає наявність технічної можливості у водія уникнути наслідків злочину та джерело створення аварійної ситуації.

Окрім того, окремо заслуговує на увагу позиція, викладена в постанові колегії суддів Першої судової палати ККС ВС від 07.07.2020 у справі №632/313/16-к (провадження №51-2113км19), згідно з якою кримінальна відповідальність водія за ст. 286 КК України виключається, якщо інший водій допустив порушення ПДР, яке перебуває у причинному зв`язку з наслідками, що настали, а також якщо дорожня обстановка давала підстави водію розраховувати на додержання правил іншим водієм.

Так, відповідно до п. 1.4 ПДР України, кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.

Пунктами 10.1 та 10.4 зазначених вище ПДР України унормовано дії водія під час початку руху та зміни його напрямку.

Зокрема п. 10.1 ПДР України передбачає, що перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

Згідно з вимогами п. 10.4 ПДР України, перед поворотом праворуч та ліворуч, у тому числі в напрямку головної дороги, або розворотом водій повинен завчасно зайняти відповідне крайнє положення на проїзній частині, призначеній для руху в цьому напрямку, крім випадків, коли здійснюється поворот у разі в`їзду на перехрестя, де організовано круговий рух, напрямок руху визначено дорожніми знаками чи дорожньою розміткою або рух можливий лише в одному напрямку, установленому конфігурацією проїзної частини, дорожніми знаками чи розміткою.

Водій, що виконує поворот ліворуч або розворот поза перехрестям з відповідного крайнього положення на проїзній частині даного напрямку, повинен дати дорогу зустрічним транспортним засобам, а при виконанні цих маневрів не з крайнього лівого положення на проїзній частині - і попутним транспортним засобам. Водій, що виконує поворот ліворуч, повинен дати дорогу попутним транспортним засобам, які рухаються попереду нього і виконують розворот.

Підсумовуючи все вищевикладене, апеляційний суд доходить стійкого переконання про те, що саме порушення вимог ПДР України водієм ОСОБА_7 перебувало у причинному зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою, що мала місце 13.10.2019 та її наслідками, оскільки останній, здійснюючи розворот не з крайнього лівого положення на проїзній частині автодороги, зобов`язаний був, з огляду на дорожню обстановку, погодні умови, відмінну оглядовість ділянки дороги, на якій обвинувачений здійснював розворот, бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, безумовно переконатись у безпечності маневру, а також не створювати перешкод іншим учасникам дорожнього руху, які мають в даному випадку перевагу в русі, зокрема, автомобілю «Mercedes-Benz», який рухався в попутному напрямку, хоча й імовірно з перевищенням максимально допустимої швидкості руху.

Не виконавши вищезгаданих вимог закону, водій ОСОБА_7 здійснив відповідний маневр розворот в умовах, коли його здатність оцінити головний фактор потенційної небезпеки рух транспортного засобу «Mercedes-Benz», що мав пріоритет у русі була обмеженою, зокрема, з огляду також на наявність інших автомобілів, припаркованих на узбіччі автодороги, які обмежували йому оглядовість, про що зауважував сам обвинувачений ОСОБА_7 під час його допиту в судовому засіданні суду 1-ої інстанції.

Відтак, саме порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п. 10.1 та 10.4 ПДР України привезли до створення небезпечної дорожньої обстановки аварійної ситуації, натомість, у випадку належного виконання останнім зазначених вимог закону, з огляду на встановлення експертними дослідженнями відсутності факторів технічного характеру, які б перешкоджали цьому, розглядувана аварійна ситуація не виникла б.

Відповідають дійсності посилання обвинуваченого на те, що суд відмовив стороні захисту в наданні доручення органу досудового розслідування провести слідчі дії встановлення місця події (ДТП) та встановлення місця зникнення автомобіля «Merсedes-Benz» з поля зору відеокамери.

Так, в матеріалах провадження міститься клопотання захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , подане суду 1-ої інстанції 17.12.2021, в якому сторона захисту просить суд доручити органу досудового розслідування слідчому відділу Ізмаїльського РВП провести певні слідчі (розшукові) дії встановити фактичне місце зіткнення, встановити місце зникнення автомобіля «Merсedes-Benz» з поля зору відеокамери, встановити відстань від місця зникнення вищевказаного автомобіля з поля зору відеокамери до місця зіткнення, обґрунтовуючи своє клопотання тим, що слідчий попередньо відмовив в задоволенні аналогічних клопотань захисника (т. 2, а.с. 219-220).

Вимоги ст. 350 КПК України встановлюють, що клопотання учасників судового провадження розглядаються судом після того, як буде заслухана думка щодо них інших учасників судового провадження, про що постановляється ухвала.

Відповідно до положень ч.ч. 3, 4 ст. 333 КПК України, у разі, якщо під час судового розгляду виникне необхідність у встановленні обставин або перевірці обставин, які мають істотне значення для кримінального провадження, і вони не можуть бути встановлені або перевірені іншим шляхом, суд за клопотанням сторони кримінального провадження має право доручити органу досудового розслідування провести певні слідчі (розшукові) дії.

Під час розгляду клопотання суд враховує значення обставин, про встановлення або перевірку яких просить особа, яка звернулася з ним, можливість їх встановлення або перевірки шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та причини, з яких не були здійснені належні дії для їх встановлення чи перевірки на стадії досудового розслідування.

В судовому засіданні від 21.12.2021 суд 1-ої інстанції, попередньо заслухавши думку учасників провадження відмовив в задоволенні вищевказаного клопотання сторони захисту, зауваживши на тому, що стороною захисту були надані всі докази (т. 2, а.с. 229).

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду 1-ої інстанції та зауважує на тому факті, що обставини, які просить встановити обвинувачений шляхом доручення проведення слідчих (розшукових) дій, були встановлені під час досудового розслідування кримінального провадження №0002160, зокрема, за допомогою в тому числі доказів, наданих стороною захисту, як от відеозаписом з камери квадрокоптера, дослідженим в судовому засіданні суду 1-ої інстанції, який фіксує момент зникнення автомобіля «Merсedes-Benz» з поля зору відеокамери, на підставі аналізу якого експертом при проведенні судової автотехнічної експертизи обставин зіткнення автомобілів та складенні висновку №10201210 від 04.02.2021, в дослідній частині експертного дослідження було встановлено відстань від місця зникнення вищевказаного автомобіля з поля зору відеокамери до місця зіткнення, яка складає 32 м (т. 2, а.с. 101).

Окрім того, в своєму клопотанні захисник не конкретизує, які саме слідчі (розшукові) дії, відповідно до вимог Глави 20 КПК України, необхідно провести задля встановлення обставин, на які він посилається.

Відтак, суд апеляційної інстанції констатує, що на час судового розгляду вказаного кримінального провадження судом 1-ої інстанції була відсутньою доцільність та необхідність в задоволенні клопотання сторони захисту та доручення в порядку ст. 333 КПК України органу досудового розслідування проведення відповідних слідчих дій на тій підставі, що обставини, на які посилається захисник в своєму клопотанні, були встановлені під час досудового розслідування даного кримінального провадження.

Твердження обвинуваченого про те, що в зазначеному кримінальному провадженні необхідно провести повторну судову фототехнічну та автотехнічну експертизу були детально проаналізовані апеляційним судом та їм була надана відповідна правова оцінка в ухвалі від 09.03.2023, якою обвинуваченому було відмовлено в задоволенні клопотання про її повторне проведення з мотивів, зазначених в ухвалі, на підставі чого суд апеляційної інстанції не вбачає необхідності розглядати такі доводи повторно.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає твердження сторони захисту щодо допущеної судом 1-ої інстанції неповноти судового розгляду та невідповідності висновків, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження такими, що не відповідають дійсності, повністю спростованими дослідженими судом 1-ої інстанції доказами, яким в оскаржуваному вироку була надана належна та повна правова оцінка.

Відтак, за встановлених апеляційним судом обставин, суд 1-ої інстанції, на підставі повного, всебічного аналізу та оцінки всіх досліджених доказів у провадженні як окремо кожного з точки зору належності, допустимості та достовірності, так і сукупності доказів з точки зору їх взаємозв`язку та достатності, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та наявності в діях останнього складу зазначеного кримінального правопорушення.

Водночас, вочевидь помилковими та такими, що висловлені на підставі неправильного тлумачення вимог кримінального та кримінального процесуального закону колегія суддів визнає твердження сторони захисту про те, що досудове розслідування зазначеного кримінального провадження повинно було здійснюватися у формі дізнання, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст. 4 КК України встановлено, що кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Санкція інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України в редакції від 25.09.2019, чинній на момент вчинення діяння, тобто на момент ДТП 13.10.2019, передбачала покарання у виді штрафу від 200 до 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправних робіт на строк до 2-х років, або арешту на строк до 6-ти місяців, або обмеження волі на строк до 3-х років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3-х років або без такого.

В подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» №2617-VIII (далі Закон №2617-VIII), який, відповідно до його прикінцевих та перехідних положень, набрав чинності 01.07.2020, були внесені відповідні зміни, серед іншого, й до КК України та КПК України стосовно класифікації кримінальних правопорушень, зокрема, запроваджено інститут кримінального проступку, досудове розслідування яких визначено здійснювати у формі дізнання.

Вищевказаним Законом №2617-VIII були внесені зміни в ч. 1 ст. 286 КК України та санкція зазначеної норми закону України про кримінальну відповідальність була посилена, зокрема, збільшено покарання у виді штрафу та визначено, що штраф призначається у розмірі від 3000 до 5000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а також визначено як обов`язкове додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до 3-х років.

Окрім того, були внесені відповідні зміни й до ст. 12 КК України та ч. 1-4 якої було визначено, що кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини. Кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі. Злочини поділяються на нетяжкі, тяжкі та особливо тяжкі. Нетяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

Таким чином, враховуючи факт посилення зазначеним Законом №2617-VIII кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, зазначене кримінальне правопорушення було віднесене законодавцем до категорії нетяжких злочинів, натомість, до внесення відповідних змін до КК України, зазначене кримінальне правопорушення на час вчинення ДТП 13.10.2019, відповідно до ч. 2 ст. 12 КК України (в ред. від 25.09.2019), було злочином невеликої тяжкості.

Врахувавши зазначену обставину, суд 1-ої інстанції, вирішуючи питання стосовно того, якою редакцією закону України про кримінальну відповідальність керуватись при призначенні ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України, зауважив на тому, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим до набрання чинності Законом №2617-VIII, на підставі чого, керуючись вимогами ч. 2 ст. 4, ч. 2 ст. 5 КК України, застосовуючи принцип зворотної дії закону про кримінальну відповідальність у часі, вважав за необхідне при ухваленні вироку стосовно ОСОБА_7 керуватись редакцією ч. 1 ст. 286 КК України до внесення до неї відповідних змін вищевказаним законом.

В свою чергу, згідно з положеннями ч. 1 ст. 5 КПК України, процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Таким чином, при вирішенні питання, у якій саме формі необхідно було проводити досудове розслідування в зазначеному кримінальному провадженні (у формі дізнання або досудового слідства), необхідно виходити з положень не матеріального закону, а з положень кримінального процесуального закону, відповідно до якого, зокрема, положень ст. 215 КПК України, досудове розслідування злочинів здійснюється у формі досудового слідства, а кримінальних проступків у формі дізнання в порядку, передбаченому цим Кодексом.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що досудове розслідування зазначеного к/п №0002160 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України було проведено за дорученням т.в.о. заступника начальника начальника СВ Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_24 старшим слідчим СВ Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_21 (т. 1, а.с. 6, 110-111, 160; т. 2, а.с. 83) у формі досудового слідства.

В подальшому, постановою заступника керівника Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської обл. ОСОБА_25 від 08.01.2021 підслідність зазначеного кримінального провадження була визначена за Ізмаїльським РВП ГУНП в Одеській обл. у зв`язку із реорганізацією Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській обл. (т. 2, а.с. 84-85).

За встановлених обставин, колегія суддів констатує, що, всупереч твердженням обвинуваченого, ні на момент вчинення діяння 13.10.2019, ні на час проведення досудового розслідування к/п №0002160, ні на день набрання чинності вищевказаним Законом №2617-VIII 01.07.2020, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України формально за своєю санкцією не відносилось до категорії кримінальних проступків, а відносилось до категорії злочину, тому його досудове розслідування мало проводитись та проводилось органом досудового розслідування у формі досудового слідства, на підставі чого всі докази в зазначеному кримінальному провадженні, як про це обґрунтовано стверджує суд 1-ої інстанції в оскаржуваному вироку, були зібрані у належній формі та компетентною особо слідчим.

Отже, є вочевидь хибним твердження обвинуваченого про те, що к/п № НОМЕР_3 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України протягом місяця з дня набрання чинності Законом №2617-VIII, тобто 01.07.2020, повинно було бути передано від органів досудового слідства прокуророві для визначення органу, який буде здійснювати подальше досудове розслідування у формі дізнання.

Апеляційний суд критично оцінює посилання сторони захисту на те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України відноситься до категорії кримінальних проступків з огляду на покарання, передбачене санкцією цієї статті в редакції Закону №586-VI від 24.09.2008, чинної на час вчинення діяння, натомість, застосування при розгляді зазначеного кримінального провадження зворотної дії закону України про кримінальну відповідальність в частині визначення того, якою редакцією санкції статті необхідно керуватись при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання не може застосовуватись також до форми здійснення досудового розслідування такого кримінального правопорушення, оскільки правила проведення такого досудового розслідування, як вже зазначалось апеляційним судом вище, визначаються положеннями кримінального процесуального кодексу, чинними на момент його проведення, а не положеннями матеріального закону, в даному випадку КК України, який, відповідно до вимог ст. 1 КК України, має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від злочинних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання злочинам, задля чого визначає, які суспільно небезпечні діяння є злочинами та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили.

Отже, чинний кримінальний процесуальний закон не містить застереження щодо визначення форми здійснення досудового розслідування в залежності від часу вчинення діяння та кримінального покарання, передбаченого за його вчинення саме на такий момент, прив`язка нормативного врегулювання порядку здійснення кримінального провадження здійснюється лише до часу здійснення відповідної процесуальної дії або прийняття процесуального рішення.

За встановлених обставин, апеляційний суд вважає спростованими доводи обвинуваченого про те, що досудове розслідування в зазначеному кримінальному провадженні №0002160 повинно було здійснюватися в порядку, передбаченому Главою 25 КПК України (тобто у формі дізнання).

Із зазначених вище підстав не підлягають також задоволенню вимоги сторони захисту про закриття зазначеного кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, оскільки положення зазначеної норми кримінального процесуального закону встановлюють, що кримінальне провадження закривається в разі, якщо після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений ст. 219 КПК України, крім випадку повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи.

В свою чергу, п. 4 ч. 3 ст. 219 КПК України передбачає, що досудове розслідування повинно бути закінчене протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину.

Вимогами ч. 4 зазначеної ст. 219 КПК України встановлено, що строк досудового розслідування може бути продовжений у порядку, передбаченому параграфом 4 глави 24 цього Кодексу. При цьому загальний строк досудового розслідування не може перевищувати шести місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні нетяжкого злочину.

Частина 5 ст. 219 КПК України передбачає, що строк із дня винесення постанови про зупинення кримінального провадження до винесення постанови про відновлення кримінального провадження, а також строк ознайомлення з матеріалами досудового розслідування сторонами кримінального провадження в порядку, передбаченому ст. 290 цього Кодексу, не включається у строки, передбачені цією статтею, крім дня прийняття відповідної постанови та дня повідомлення підозрюваному, його захиснику, законному представнику та захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування.

Згідно з аналізом матеріалів провадження, ОСОБА_7 був повідомлений про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України 21.01.2021 (т. 2, а.с. 196-197).

Як вже зазначалось апеляційним судом вище, повідомлення підозрюваного та його захисника, а також потерпілого та його представника про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування було складено 22.01.2021 (т. 1, а.с. 8), учасники провадження завершили ознайомлення з матеріалами досудового розслідування в повному обсязі 05.03.2021 (т. 1, а.с. 9), а обвинувальний акт в зазначеному кримінальному провадженні був складений та затверджений 05.03.2021 (т. 1, а.с. 4) та направлений до Ізмаїльського міськрайсуду Одеської обл. 11.03.2021 (т. 1, а.с. 1).

За встановлених обставин, колегія суддів зауважує на тому, що, всупереч твердженням сторони захисту, досудове розслідування зазначеного кримінального провадження було проведено без допущення порушень вимог ст. 219 КПК України щодо строків його проведення, у зв`язку із чим підстав для закриття кримінального провадження, визначених п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, в даному випадку немає.

Посилання сторони захисту в цьому контексті на позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №556/1381/18 не відповідає обставинам розглядуваної справи.

Так, в зазначеній постанові Верховний Суд дійшов загального висновку про те, що направлення прокурором обвинувального акту після закінчення досудового розслідування до суду поза межами строків досудового розслідування у кримінальних провадженнях щодо злочинів, які не є тяжкими чи особливо тяжкими проти життя та здоров`я виключає набуття особою процесуального статусу обвинуваченого (підсудного), а, отже, унеможливлює розгляд в суді кримінального провадження по суті та тягне за собою закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України.

В даному випадку, обвинувальний акт в к/п №0002160 був направлений до суду 1-ої інстанції в межах строків, визначених ст. 219 КПК України для кримінальних проваджень за підозрою особи у вчиненні злочину.

Із аналогічних підстав апеляційний суд не приймає до уваги посилання обвинуваченого в якості підтвердження викладених ним обставин на постанову Верховного Суду від 15.09.2021 у справі №711/3111/19, оскільки така постанова встановлює обов`язок суду апеляційної чи касаційної інстанції, у разі встановлення обставини, передбаченої п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, скасувати рішення нижчих інстанцій та закрити кримінальне провадження.

Водночас, апеляційний суд вважає за необхідне окремо звернути увагу на те, що строки давності в зазначеному кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України на теперішній час закінчились з огляду на наступне.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

В свою чергу, п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України визначає, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Відповідно до ч. 5 ст. 74 КК України, особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених ст. 49 цього Кодексу.

Так, оскаржуваним вироком ОСОБА_7 , було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України в редакції від 25.09.2019, тобто до внесення змін до статті Законом №2617-VIII, яке було вчинене ним 13.10.2019.

Санкція ч. 1 ст. 286 КК України (в ред. від 25.09.2019) передбачає декілька альтернативних видів покарань, серед яких штраф у розмірі від 200 до 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, виправні роботи на строк до 2-х років, арешт на строк до 6-ти місяців, обмеження волі на строк до 3-х років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3-х років або без такого.

За таких підстав, з огляду на вищевикладені положення п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, строки давності в зазначеному кримінальному провадженні на теперішній час закінчились, оскільки ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення 13.10.2019, вирок суду 1-ої інстанції законної сили не набрав, оскільки оскаржується стороною захисту в апеляційному порядку, та з моменту вчинення нетяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України минуло більше трьох років.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Відповідно до ст. 417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Наведені норми закону вказують на те, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі закінчення строків давності є обов`язковим. Суд, встановивши наявність усіх передбачених законом обставин, зобов`язаний звільнити особу від кримінальної відповідальності за цією підставою, незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження досудове розслідування, підготовче судове засідання, судовий розгляд справи судом 1-ої інстанції, на стадії провадження в суді апеляційної інстанції, але до набрання вироком суду законної сили.

Разом із тим, в постанові від 12.11.2019 у справі №566/554/16-к (провадження №51-2110км19) колегія суддів Першої судової палати ККС ВС висловила позицію, згідно якої якщо обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, судове провадження проводиться в повному обсязі в загальному порядку. У цьому разі, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок, призначає покарання та на підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК може звільнити засудженого саме від покарання, а не від кримінальної відповідальності.

Звільнення від покарання на підставі ч. 5 ст. 74 КК України застосовується у випадках, коли суд не може звільнити особу від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності відповідно до ст. 49 КК України, зокрема, у випадку, якщо особа заперечує проти закриття справи за нереабілітуючою обставиною та вимагає закриття справи у зв`язку з відсутністю в її діях складу злочину або виправдання. Тоді суд за наявності підстав визнає особу винною у вчиненні злочину, виносить обвинувальний вирок та звільняє її від покарання, керуючись зазначеною нормою матеріального права та ч. 5 ст. 74 вказаного Кодексу.

Обвинувачений ОСОБА_7 як під час судового розгляду кримінального провадження судом 1-ої інстанції, так і під час апеляційного провадження своєї провини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, не визнав, після роз`яснення йому вищенаведених положень закону заперечив проти звільнення його від кримінальної відповідальності з цієї підстави.

Злочин, передбачений ч. 1 ст. 286 КК України, вчинений ОСОБА_7 , є нетяжким злочином, після вчинення якого строки давності, які дають можливість притягнути особу до відповідальності, становлять три роки.

З моменту вчинення зазначеного злочину, тобто з 13.10.2019, до дня набрання вироком законної сили минуло більше трьох років.

За таких умов обвинуваченого слід звільнити від призначеного покарання за правилами ч. 5 ст. 74 КК України.

Відповідно до приписів п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду 1-ої інстанції, суд апеляційної інстанції має право змінити вирок.

Отже, апеляційний суд вважає, що суд 1-ої інстанції, всебічно, повно та об`єктивно розглянувши кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 , дійшов вірного та належним чином вмотивованого висновку про наявність в його діях складу інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, доведеність його провини у вчиненому, а також правильно встановив, що досудове розслідування зазначеного кримінального провадження здійснювалось у належній формі у формі досудового слідства та без порушення встановлених ст. 219 КПК України строків проведення досудового розслідування, тому підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та скасування законного, обґрунтованого та вмотивованого вироку суду апеляційний суд не вбачає.

Разом із тим, на теперішній час строки давності в зазначеному кримінальному провадженні закінчились, а обвинувачений ОСОБА_7 заперечує проти звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, на підставі чого апеляційний суд доходить висновку про те, що обвинувачений ОСОБА_7 підлягає звільненню від покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Ізмаїльського міськрайсуду Одеської обл. від 02.06.2022, яким ОСОБА_7 визнано винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України залишити без змін.

Відповідно до ч. 5 ст. 74 КК України, звільнити засудженого ОСОБА_7 від призначеного йому покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на два роки у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскарження в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 о