Дата документу 20.02.2023 Справа № 337/2511/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/2511/22 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/630/23 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 4 ст. 185 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника - адвоката ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 на вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2022 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, громадянин України, маючий середню освіту, не працюючий, не одружений, маючий неповнолітнього сина, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий:

1) 30 квітня 2003 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки;

2) 26 січня 2004 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 289, ст.ст. 69, 70, 71 КК України до покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі;

3) 5 квітня 2004 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 140, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 289, ст. 69, ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді 6 років позбавлення волі. Звільнений 17 грудня 2007 року умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 11 місяців 3 дні;

4) 13 жовтня 2009 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 309, ст.ст. 69, 70, 71 КК України до покарання у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. Звільнений 11 квітня 2012 року по відбуттю строку покарання;

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у виді тримання під вартою.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання - 16 липня 2022 року.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні 2 епізодів кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, за наступних обставин.

16 липня 2022 року, приблизно о 00.50 годині, ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, шляхом пошкодження вікна водійської двері автомобіля «ЗАЗ 1101» д.н.з. НОМЕР_1 , який був припаркований з задньої частини будинку АДРЕСА_3 , проник до салону автомобіля, звідки таємно викрав майно, яке належить ОСОБА_9 , а саме: бензонасос «Pekar», який матеріальної цінності для потерпілого не представляє, окуляри від сонця «Matrix Polarized» вартістю 169 грн. 44 коп., після чого відкрив капот вказаного автомобіля та викрав акумулятор автомобільний «Westa standart 420A» вартістю 1150 грн. 80 коп., автомобільну шину «Rosava», яка матеріальної цінності для потерпілого не представляє, автомобільний диск вартістю 360 грн. 51 коп., спричинивши останньому матеріальний збиток на суму 1680 грн. 75 коп.

Крім того, не зупиняючись на скоєному, 16 липня 2022 року, приблизно о 01.00 годині, ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, с корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, шляхом пошкодження правового пасажирського вікна автомобіля «Mercedes С180» д.н.з. НОМЕР_2 , який був припаркований з бокової частини будинку АДРЕСА_4 , проник до салону автомобіля, звідки таємно викрав майно, яке належить ОСОБА_10 , а саме: відеореєстратор «CYCLONE WDR FULL HD 1080» вартістю 971 грн. 88 коп., карту пам`яті «MICRO-CD», ємкістю 32 GB «borofone», вартістю 272 грн. 87 коп., тим самим спричинивши потерпілому ОСОБА_10 матеріальний збиток на 1244 грн. 75 коп.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_8 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом дій ОСОБА_7 , вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок своєї суворості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував особу обвинуваченого, його відношення до скоєного, щире каяття, наявність батьків похилого віку, а також те, що його мати страждає на онкологічне захворювання, він є інвалідом з дитинства, має постійне місце реєстрації та проживання.

Вважає, що всі перелічені судом першої інстанції обставини є достатніми мотивами для висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання та звільнення від його відбування з випробуванням.

Просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити, призначити ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК України покарання у виді 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.

Обвинувачений ОСОБА_7 в поданій ним апеляційній скарзі вказує, що розглядаючи справу, суд першої інстанції не врахував обставини, які пом`якшують покарання, а саме, що він є інвалідом дитинства ІІІ-ї групи, має батьків похилого віку, його матір також має інвалідність та страждає на онкологічне захворювання. Також суд не врахував, що він має неповнолітню дитину. Він сам має компресійний перелам 4-5 хребців та перелам щелепи. Просить вирок суду першої інстанції змінити та звільнити його від відбування покарання з випробуванням на підстав ст. 75 КК України.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, які підтримали подані ними апеляційні скарги та просили їх задовольнити, прокурора, який рішення суду першої інстанції вважав законним, обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційні скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 4 ст. 185 КК України є обґрунтованими, відповідають обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту апеляційних скарг вбачається, що обвинувачений та його захисник фактично порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), зміст та суть яких викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17), які враховуються колегією суддів під час перегляду вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів; визнав щире каяття за обставину, що пом`якшує покарання; визнав рецидив кримінальних правопорушень та вчинення кримінальних правопорушень у стані алкогольного і наркотичного сп`яніння за обставини, що обтяжують покарання; дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, має постійне місце реєстрації та проживання, не працює, не одружений, даних про знаходження на його утриманні неповнолітнього сина не надав, має батьків похилого віку, його матір страждає на онкологічне захворювання, він є інвалідом з дитинства, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

Колегія суддів також враховує те, що обвинувачений раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, у тому числі, умисних корисливих тяжких злочинів, має не зняті та не погашені в установленому законом порядку судимості, раніше неодноразово відбував покарання в місцях позбавлення волі, раніше неодноразово звільнявся від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком та умовно-достроково, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості й не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві, що свідчить про те, що належних висновків він для себе не зробив та на шлях виправлення ставати не бажає, що у сукупності свідчить про його підвищену суспільну небезпеку.

Крім того, колегія суддів враховує, що обвинувачений не працює, суспільно-корисною працею не займається, стабільного джерела доходу не має, а попередній кримінальний досвід свідчить про те, що він заробляє на життя шляхом вчинення кримінальних правопорушень.

До того ж, він не має стійких соціальних зв`язків, не одружений, неповнолітніх чи малолітніх дітей на утриманні не має (даних на спростування цього стороною захисту надано не було).

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо лише з призначенням ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, і підстави для застосування ст. 69 або ст. 75 КК України до вказаного покарання відсутні.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 4 ст. 185 КК України ОСОБА_7 було призначене покарання в мінімальних межах санкції статті, що також не свідчить про несправедливість призначеного покарання через його суворість.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 1 листопада 2018 року у справі № 51-2776км18 (єдиний унікальний номер 524/5999/17), термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

З огляду на наявність обставин, що обтяжують покарання, попередній кримінальний досвід обвинуваченого, наявність у нього не знятих та не погашених судимостей, факт неодноразових звільнень від відбування покарання з випробуванням та умовно-достроково у минулому, а також дані про особу обвинуваченого, у суду першої інстанції не було правових підстав для призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання, ніж у вигляді 5 років позбавлення волі, яке, на переконання колегії суддів, не є явно несправедливим через суворість.

До того ж, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що раніше ОСОБА_7 вже 3 рази звільнявся від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, однак це жодним чином не сприяло його виправленню та перевихованню.

Також відсутні підстави для призначення ОСОБА_7 покарання на підставі ст. 69 КК України, оскільки обставини справи та дані про особу обвинуваченого не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і впливають на пом`якшення покарання.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника з приводу неналежного врахування судом першої інстанції даних про особу обвинуваченого та його відношення до скоєного, його щирого каяття, наявності батьків похилого віку, наявності у його матері онкологічного захворювання, наявності у нього інвалідності з дитинства, постійного місця реєстрації та проживання, оскільки як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд врахував вказані обставини при призначенні обвинуваченому покарання та прийшов до висновку про можливість призначення йому за ч. 4 ст. 185 КК України, покарання в мінімальних межах санкції.

На переконання колегії суддів, вищевказані обставини не можуть бути підставами для звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, оскільки ці обставини не утримали обвинуваченого від вчинення 2 епізодів тяжкого корисливого кримінального правопорушення.

Інші доводи апеляційних скарг вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2022 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4