ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 621/1330/22 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/296/23 Суддя доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

захисника - адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Зміївського районного суду Харківської області від 01 лютого 2023 року, про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строку запобіжного заходу вигляді тримання під вартою до 01.04.2023 року, без визначення застави,-

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 01 лютого 2023 року обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» на 60 днів - до 01 квітня 2023 року включно.

На зазначену ухвалу суду обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник - адвокат ОСОБА_6 подали апеляційні скарги, в якій просили її скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід - домашній арешт.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу захисник посилався на те, що клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу не відповідає вимогам КПК України. Вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі клопотання та за власної ініціативи розшукував докази та інформацію у кримінальному провадженні. Вказує. Що суд не обґрунтував свої висновки. Зазначає, що ризики. На які посилався суд в оскаржуваній ухвалі, не підтверджуються будь-якими доказами. Вказував, що ОСОБА_7 є особою з інвалідністю та йому потрібне лікування.

В свою чергу ОСОБА_8 в апеляційній скарзі посилався на те, що клопотання прокурора є неконкретизованим. Вважає, що суд порушив його право на захист. Вказує, що перебуваючи в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» він не отримує належну кваліфіковану медичну допомогу. Зазначає, що просив визначити йому розмір застави, але суд першої інстанції йому відмовив.

В судове засідання в суд апеляційної інстанції прокурор, який, відповідно до ч.1 ст. 135 КПК України, бувналежним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду апеляційної скарги засобами телефонного зв`язку, не з`явився

01.03.2023 року до канцелярії Харківського апеляційного суду надійшла заява прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , в якій він просив розглянути апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника без його участі.

Враховуючи наведене, а також вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проведення апеляційного перегляду ухвали слідчого судді за відсутністю прокурора, оскільки неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника ОСОБА_6 , який підтримав подані апеляційні скарги та просив їх задовольнити, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що Зміївським районним судом Харківської області здійснюється розгляд обвинувального акту стосовно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України.

Прокурором було подано до суду першої інстанції клопотання про продовження запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою, в якому він посилався на те, що судове провадження не може бути закінчене в межах строку тримання обвинуваченого під вартою, а ризики, передбачені ст. 177 КПК України, що полягають у можливості переховуватись від суду, впливати на потерпілих, свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення та у такий спосіб перешкоджати кримінальному провадженню, продовжують існувати.

Вирішуючи питання про продовження строку дії запобіжного заходу стосовно ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою, суду першої інстанції зазначив, що у цьому кримінальному провадженні є висока вірогідність ухилення ОСОБА_7 від суду та вчинення ним нових кримінальних правопорушень, так як кримінальне правопорушення в якому він обвинувачується відноситься до умисних тяжких злочинів проти життя та здоров`я особи, вчинене ним в період непогашеної судимості за умисні тяжкі злочини. Також суд зазначив, що вказані ризики виключають застосування більш м`якого запобіжного заходу, а обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є пропорційним характеру вчинених дій та ризикам у цьому кримінальному провадженні, що наведені і відповідає справжнім інтересам суспільства щодо існування в умовах правомірної поведінки.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками слідчого судді з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченими статтею 177 цього Кодексу.

Згідно із ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та відомості, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції встановила наявність вищенаведених ризиків та погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності цих ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження, як вірно зазначив суд першої інстанції, є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Суд першої інстанції, перевіряючи законність та обґрунтованість клопотання про застосування щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, заслухав доводи учасників судового провадження, належним чином дослідив фактичні обставини, вказані у клопотанні прокурора, і дійшов вмотивованого висновку про необхідність застосування щодо обвинуваченого виняткового виду запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки останній обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України.

КПК України не містить визначення терміну «обґрунтована підозра» і визначення змісту поняття «підозра» обумовлює необхідність врахування практики Європейського суду з прав людини з питань застосування кримінального процесуального законодавства (ч.1 ст. 9 КПК України).

Згідно з рішеннями ЄСПЛ у справах «IlgarMammadov v. Azerbaijan п. 88», «Erdagozv. Turkey п. 51», «Cebotari v. Moldova п. 48» «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин. Крім того, Європейський Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи висунення обвинувачення, зокрема у рішенні "Murray v. The United Kingdom".

При цьому факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що уповноважені органи мають оперувати доказами, достатніми для пред`явлення обвинувачення чи ухвалення обвинувального вироку, що пов`язано з меншою мірою ймовірності, необхідною на ранніх етапах кримінального провадження для обмеження прав особи.

Враховуючи обсяг відомостей судового провадження, який об`єктивно свідчить, що на цьому етапі кримінального провадження необхідне таке втручання у права обвинуваченого, як вжиття запобіжних заходів, так як наявні у матеріалах провадження докази, формують внутрішнє переконання причетності ОСОБА_7 , до вчинення певних дій, згідно пред`явленого обвинувачення.

Перевіряючи доцільність продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою та існування ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливість запобігання спробам обвинуваченого: переховуватись від суду; вчиняти інше кримінальне правопорушення, колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та відомості про особу обвинуваченого.

Згідно відомостей, що є наявними в матеріалах провадження, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким злочином, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк на строк до 8 років, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.

З відомостей про особу обвинуваченого вбачається, що він розлучений, офіційно не працевлаштований, раніше вісім разів притягувався до кримінальної відповідальності, в тому числі за тяжкі злочини.

Враховуючи підвищену суспільну небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину, яке було вчинено ОСОБА_7 згідно обвинувального акту, та усвідомлюючи можливість отримання покарання у вигляді позбавлення волі на значний термін, є ймовірність того, що він може переховуватись від суду.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Колегія суддів враховує, що Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним, та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження та тих обставин, що ОСОБА_7 , обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, на думку колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні існує беззаперечно суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що підозрюваний може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків досудового слідства, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Зазначене вказує на неможливість в цьому конкретному випадку застосування до підозрюваного іншого менш суворого запобіжного заходу.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що на цьому етапі кримінального провадження обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Доводи, на які посилається в апеляційній скарзі захисник обвинуваченого стосовно не доведення ризиків, заявлених в клопотанні прокурора, спростовуються відомостями судового провадження, що поза розумним сумнівом свідчить про прийняття слідчим суддею обґрунтованого рішення.

За таких обставин доводи захисника про відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не ґрунтуються на наявних матеріалах провадження.

Більш того, доводи апелянта щодо відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК України свідчать про необґрунтованість вимоги апеляційної скарги про обрання іншого запобіжного заходу, оскільки обрання будь-якого запобіжного заходу без встановлення ризиків є процесуально незаконним. За таких обставин, колегія суддів позбавлена процесуальної можливості задовольнити вимоги апеляційної скарги, а доводи захисника ґрунтуються суто на його суб`єктивних оціночних судженнях.

Колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника з приводу необґрунтованості судового рішення є суб`єктивними. Питання оцінювання доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину на даному етапі провадження судом не вирішуються, оскільки вони підлягають розгляду при судовому розгляді по суті. Суд на цій стадії процесу на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення злочину вірогідною та достатньою для застосування щодо особи обмежувальних заходів. Згідно практики ЄСПЛ, який у рішенні в справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 р. встановив значення терміну «обґрунтована підозра» як таке, за якого існують факти чи інформація, що можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Щодо апеляційних доводів апелянтів стосовно наявності у ОСОБА_7 захворювань, які унеможливлюють перебування його під вартою, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити, що наявність захворювань, які унеможливлюють перебування підозрюваного в умовах СІЗО повинні підтверджуватися відповідними висновками судово-медичної експертизи, щодо проведення якої обвинувачений має процесуальне право заявляти клопотання.

Відсутність вищевказаного висновку судово-медичних експертів позбавляє суд апеляційної інстанції процесуальної можливості враховувати зазначені доводи, без їх підтвердження певними висновками експертів, як підстави для скасування або зміни раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Крім того, відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

Тобто, особам які утримуються у слідчому ізоляторі забезпечується надання первинної лікувально-профілактичної допомоги, яка включає консультацію лікаря, діагностику і лікування основних найпоширеніших захворювань, травм та отруєнь, профілактичні заходи, направлення хворого ув`язненого чи засудженого для надання спеціалізованої та високоспеціалізованої допомоги

Отже, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості ухвали слідчого судді є безпідставними, оскільки судом першої інстанції було належним чином перевірено та досліджено докази, надані слідчим та стороною захисту, враховані докази, які вказують на обґрунтованість підозри, а також відомості, які характеризують особу обвинуваченого, його вік та його сімейний стан. При цьому, висновки суду належним чином мотивовані та наведені обґрунтовані підстави для продовження строку дії стосовно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки у провадженні існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають усталеній практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Крім того, відповідно до вимог п.1 ч.4 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні, в тому числі, щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Питання призначення розміру застави належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає таке питання, який і повинен з урахуванням обставин кримінального провадження визначити чи можливо у конкретному провадженні визначити розмір чи ні.

Відповідно до відомостей оскаржуваної ухвали вбачається, що суд першої інстанції послався саме на вимоги п.1 ч.4 ст. 183 КПК України та об`єктивно не вбачав необхідності визначення застави, як альтернативного запобіжного заходу, з чим погоджується колегія суддів.

Крім того, в клопотання прокурора відсутній номер кримінального провадження на що звертає увагу захисник в своїх апеляційних доводах.

Проте, в цьому клопотання прокурор зазначив, що просив продовжити строк тримання під вартою саме ОСОБА_7 у кримінальному провадженні за ч.1 ст. 121 КК України, яке перебуває у провадженні саме судді Зміївського районного суду Харківської області ОСОБА_1 , що об`єктивно свідчить проте, що прокурор подав клопотання саме в цьому кримінальному провадженні, що поза розумним сумнівом спростовує такі доводи апелянтів.

Поряд з цим, в своєму клопотання прокурор зазначив про наявність існування ризиків, передбачених п.п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст. 177 КПК України.

Натомість суд першої інстанції встановив наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України та навів обґрунтування таких висновків, що спростовує такі твердження апелянтів. Тобто захисник помилково стверджує, що суд першої інстанції вийшов за межі клопотання.

Поряд з цим, апелянти стверджують про те, що клопотання про продовження строку дії тримання під вартою прокурором подане до суду безпосередньо в судовому засіданні, а сторона захисту не мала можливості отримати його копію та підготуватися для захисту.

Натомість, відповідно до відомостей журналу судового засідання від 01.02.2023 року (арк. 24-27), а також змісту оскаржуваної ухвали (арк.29-31) вбачається, що дійсно прокурор в судовому засіданні в суді першої інстанції заявив клопотання про продовження дії строку тримання під вартою щодо ОСОБА_7 . Однак ані обвинувачений, ані захисник не клопотали перед судом про оголошення перерви для ознайомлення з цим клопотанням, а надавали пояснення стосовно поданого клопотання та просили відмовити у задоволенні цього клопотання. Також, будь-які письмові заяви або клопотання від сторони захисту стосовно оголошення перерви в судовому засіданні для ознайомлення зі змістом клопотання та для підготовки доводів захисту в матеріалах цього провадження відсутні, що об`єктивно спростовує такі твердження сторони захисту, у зв`язку з їх необґрунтованістю.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що застосування до ОСОБА_7 іншого, менш суворого виду запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не буде достатнім для запобігання ризикам, передбаченим п.п. 1,5 ч.1 ст.177 КПК України.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 376, 392, 393, 404, 405, ст.407 ч.3 п.1, ст.ст. 418, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу Зміївського районного суду Харківської області від 01 лютого 2023 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді