Справа № 132/567/21
Провадження №1-кп/132/98/23
Вирок

Іменем України

03 квітня 2023 року місто КАЛИНІВКА

КАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарях ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Вінницької області, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002724 від 29 червня 2018 року, за обвинувальним актом, складеним у відношенні:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Лісова Лисіївка Калинівського району Вінницької області, українця, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, одруженого, офіційно непрацевлаштованого, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

представників потерпілого адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_12 ,

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачений ОСОБА_13 26 червня 2018 року близько 11год.00хв. перебував на території пилорами Фермерського господарства «Україна» села Лісова Лисіївка Калинівського району Вінницької області, де у нього на побутовому ґрунті виникла словесна суперечка із ОСОБА_14 , яка переросла в сварку, в ході якої, у ОСОБА_13 виник умисел на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_14 . Реалізуючи свій раптово-виниклий злочинний умисел, направлений на заподіяння тілесних ушкоджень, ОСОБА_13 передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки своїх дій, перебуваючи позаду ОСОБА_14 , умисно наніс йому один удар по голові кулаком справа, та ще один удар кулаком по голові зліва. В свою чергу, ОСОБА_15 захищаючись від вказаних дій, закрив голову передпліччями та кистями рук. В цей час, ОСОБА_13 продовжуючи свої злочинні дії, руками умисно наніс по три удари кулаком з кожного боку по передпліччям, кистям рук та різних ділянок голови ОСОБА_14 , внаслідок чого останній відчув різкий біль в області правої кисті та опустивши руки, хотів опертися руками на пилораму. Однак, ОСОБА_13 умисно завдав ОСОБА_14 ще один удар по голові кулаком зверху, внаслідок чого ОСОБА_14 не втримався та впав правим боком на робочий стіл пилорами. В цей момент, підбіг ОСОБА_16 та відтягнувши ОСОБА_13 від ОСОБА_14 , припинив його неправомірні дії. В результаті умисних, протиправних дій, ОСОБА_13 спричинив ОСОБА_14 тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми струс головного мозку, закритий перелом кісток носу з незначним зміщенням, забій лівої вушної раковини, закритий перелом шилоподібного відростку правої променевої кістки. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 1339/1472/1477 від 10.01.2019 року, тілесні ушкодження у ОСОБА_14 виникли від дії тупого твердого предмета (предметів), та відносяться: закрита черепно-мозкова травма струс головного мозку, закритий перелом кісток носу з незначним зміщенням, забій лівої вушної раковини до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний (більше 6, але не більше 21 дня) розлад здоров`я; закритий перелом шилоподібного відростку правої променевої кістки до тілесних ушкоджень середньої тяжкості (п.2.2.1 «в» «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», 1995 року), оскільки не являлось небезпечним для життя в момент заподіяння та не супроводжувалось загрозливими для життя явищами, а за своїм характером потягло за собою тривалий (понад 21 день) розлад здоров`я.

Обвинувачений ОСОБА_13 в судовому засіданні при розгляді вказаної справи, свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні (злочині) фактично визнав, зазначивши, що дійсно умисно наніс тілесні ушкодження ОСОБА_14 , за наступних обставин. Так, навесні 2018 року при в`їзді до села Лісова Лисіївка Калинівського району Вінницької області було порізано лісосмугу із дерев породи осокори, частину з яких, що впали на прилеглу землю, сільський голова ОСОБА_17 запропонував забрати мешканцям села та використати їх у власних цілях. Відгукнувшись на дану пропозицію, він в червні 2018 року, на місці зрізу дерев, відклав для себе одну їх колоду, приблизно 6 метрів довжиною, яку вирішив вивести пізніше. Проїжджаючи 26.06.2018 року повз пилорами, помітив, як ОСОБА_14 на пилораму на мотоблоці привіз колоду, яка була схожа на ту, що він попередньо відклав для себе. З метою пересвідчитись у своїх підозрах, він проїхав до лісосмуги, де переконався у відсутності своєї колоди, після чого повернувся на пилораму. Зайшовши в її приміщення, помітив там ОСОБА_16 та ОСОБА_14 , до останнього з яких висловив претензію щодо колоди, на що отримав в свою адресу вислови нецензурної лайки та погрози. Вирішивши залишити пилораму, він направився до виходу, однак помітивши як ОСОБА_14 його наздоганяє, розвернувся. ОСОБА_14 побачивши це, різко розвернувся, та обличчям зачепив корпус пилорами, в результаті чого у нього на обличчі виступила кров. Не зупиняючись на цьому, в куті приміщення пилорами ОСОБА_14 взяв до рук дерев`яний брус, на що він, з метою упередити подальші дії останнього, схопив його ззаду за тулуб в області грудей, притиснувши руки із брусом, та наніс йому своєю правою рукою приблизно три удари в ділянку голови (шиї). В цей момент до них підбіг ОСОБА_16 , який допоміг заспокоїти ОСОБА_14 , після чого конфлікт був вичерпаний.

Не дивлячись на фактичне визнання своєї вини, винуватість ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, підтверджується наступними доказами.

Потерпілий ОСОБА_14 в судовому засіданні зазначив, що після вирізки дерев в лісосмузі при в`їзді до села Лісова Лисіївка Калинівського району Вінницької області, частина яких залишилась на місці вирізки, та дозволу сільського голови на їх використання мешканцями села у власних цілях, він віднайшов чотири колоди, які за допомогою мотоблоку, 26.06.2018 року приблизно об 11год.00хв. привіз до пилорами. Порізавши вказані колоди на дошки, та погрузивши їх на мотоблок, до пилорами прийшов ОСОБА_13 , який звинуватив його в тому, що він взяв його колоду, в результаті чого, між ними виникла словесна суперечка, під час якої ОСОБА_13 знаходячись позаду нього, завдав йому декілька ударів в область голови, від чого, він впав на пилораму. Не зупиняючись на цьому, ОСОБА_13 продовжив наносити йому удари, при цьому він прикривав голову своїми руками. До них підбіг ОСОБА_16 , який припинив злочинні дії ОСОБА_13 . Після залишення пилорами та перебування вдома, йому стало зле, через що він вимушений був звернутися за медичною допомогою.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні зазначив, що 26.06.2018 року до пилорами, де він працював, приїхав ОСОБА_14 , який привіз на порізку колоди. В той час, коли ОСОБА_14 вже порізав колоди та погрузив їх на мотоблок, до пилорами під`їхав ОСОБА_13 , який звернувся до ОСОБА_14 із претензією з приводу того, що останній забрав колоду, яку ОСОБА_13 при розчистці лісосмуги відібрав для себе. На цю претензію, ОСОБА_14 на адресу ОСОБА_13 висловився нецензурною лайкою, в результаті чого між останніми розпочався конфлікт. Оскільки він заповнював документацію, то не звертав увагу на останніх, однак коли повернув свою голову побачив, як ОСОБА_13 стоячи позаду ОСОБА_14 , тримав його за голову (шию), та наносив йому удари долонею руки в ділянку голови (обличчя). При цьому, він не бачив, що ОСОБА_14 падав. Побачивши це, він підбіг до ОСОБА_13 і ОСОБА_14 , та розборонив їх, після чого конфлікт вичерпався, ОСОБА_13 залишив територію пилорами, а ОСОБА_14 він допоміг помити лице, на якому був наявний поріз (подряпина), з якого сочилася кров.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні зазначив, що 26.06.2018 року під`їжджаючи до своєї пилорами, побачив як від неї від`їжджає ОСОБА_13 . Зупинивши свій автомобіль, та вийшовши з нього, він зайшов до приміщення пилорами, де побачив свого найманого працівника ОСОБА_16 та ОСОБА_14 , у якого на обличчі помітив під оком подряпину. ОСОБА_14 йому розповів про конфлікт із ОСОБА_13 з приводу колод, який наніс йому пару «вуханів». Оскільки самого конфлікту він не бачив, надати більш змістовні пояснення не має можливості.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні зазначив, що в червні 2018 року над проїжджою частиною дороги, що вела до села Лісова Лисіївка Калинівського району Вінницької області, здійснювалась обрізка дерев, які знаходились в аварійному стані, частина яких залишилась на місці обрізки, які він, як сільський голова, дозволив забрати мешканцям села та використати їх для власних потреб. Про інцидент, який стався між ОСОБА_19 та ОСОБА_14 йому особисто нічого не відомо, оскільки він не був його очевидцем.

Крім показань потерпілого ОСОБА_14 та свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_18 та ОСОБА_17 , вина обвинуваченого ОСОБА_13 також підтверджується наступними доказами:

висновком експерта № 1339/1472/1477 від 10.01.2019 року, згідно якого у ОСОБА_14 під час стаціонарного лікування в МКЛ ШМД м. Вінниці з 26.06.2018 року по 11.07.2018 року виявлені об`єктивні ознаки тілесних ушкоджень: закрита черепно-мозкова травма струс головного мозку, закритий перелом кісток носу з незначним зміщенням; забій (набряк, синюшність) лівої вушної раковини; закритий перелом шилоподібного відростку правої променевої кістки. Вищевказані тілесні ушкодження у ОСОБА_14 виникли від дії тупого твердого предмета (предметів), давністю утворення, можливо, в термін, вказаний в ухвалі про призначення експертизи 26.06.2018 року, за ступенем тяжкості належать: закритий перелом шилоподібного відростку правої променевої кістки до тілесних ушкоджень середньої тяжкості (п.2.2.1 «в» «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», 1995 року), оскільки не являлось небезпечним для життя в момент заподіяння та не супроводжувалось загрозливими для життя явищами, а за своїм характером потягло за собою тривалий (понад 21 день) розлад здоров`я; закрита черепно-мозкова травма струс головного мозку, перелом кісток носу з незначним зміщенням, забій лівої вушної раковини до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний (більше 6, але не більше 21 дня) розлад здоров`я (п.2.3.3 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», 1995 року);

протоколом слідчого експерименту від 13.05.2020 року з ілюстрованими фототаблицями, які є невід`ємними додатками до нього, згідно якого потерпілий ОСОБА_14 розказав за яких обставин між ним та обвинуваченим ОСОБА_13 відбувся 26.06.2018 року на території пилорами Фермерського господарства «Україна» села Лісова Лисіївка Калинівського району Вінницької області, конфлікт, а також показав яким чином останній наносив йому тілесні ушкодження та в які ділянки тіла;

протоколом слідчого експерименту від 20.05.2020 року з ілюстрованими фототаблицями, які є невід`ємними додатками до нього, згідно якого свідок ОСОБА_16 розказав за яких обставин між обвинуваченим ОСОБА_13 та потерпілим ОСОБА_14 відбувся 26.06.2018 року на території пилорами Фермерського господарства «Україна» села Лісова Лисіївка Калинівського району Вінницької області, конфлікт, а також показав яким чином ОСОБА_13 наносив ОСОБА_14 тілесні ушкодження та в які саме ділянки тіла;

висновком експерта № 117 від 11.01.2021 року, підтвердженим в судовому засіданні експертом ОСОБА_20 , згідно якого у ОСОБА_14 під час стаціонарного лікування в МКЛ ШМД м. Вінниці з 26.06.2018 року по 11.07.2018 року виявлені об`єктивні ознаки тілесних ушкоджень: закрита черепно-мозкова травма струс головного мозку, закритий перелом кісток носу з незначним зміщенням; забій (набряк, синюшність) лівої вушної раковини; закритий перелом шилоподібного відростку правої променевої кістки. Вищевказані тілесні ушкодження у ОСОБА_14 виникли від дії тупого твердого предмета (предметів), давністю утворення, можливо, в термін, вказаний в ухвалі про призначення експертизи 26.06.2018 року, за ступенем тяжкості належать: закритий перелом шилоподібного відростку правої променевої кістки до тілесних ушкоджень середньої тяжкості (п.2.2.1 «в» «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», 1995 року), оскільки не являлось небезпечним для життя в момент заподіяння та не супроводжувалось загрозливими для життя явищами, а за своїм характером потягло за собою тривалий (понад 21 день) розлад здоров`я; закрита черепно-мозкова травма струс головного мозку, перелом кісток носу з незначним зміщенням, забій лівої вушної раковини до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний (більше 6, але не більше 21 дня) розлад здоров`я (п.2.3.3 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», 1995 року). Характер, локалізація та рентгенологічні особливості лінійного перелому шилоподібного відростку правої променевої кістки у ОСОБА_14 свідчить про дію травмуючої сили вздовж передпліччя, що могло бути при ударі по правій руці, що за механізмом утворення узгоджується з обставинами, відображеним у протоколі допиту потерпілого від 04.07.2019 року, тобто, в результаті удару кулаком по зовнішній поверхні кисті, якщо в цей час потерпілий ОСОБА_14 прикривав свою голову від ударів, тобто, коли «вдарив його кулаком в передпліччя». Враховуючи вказане вище, цей перелом не міг утворитися внаслідок «захвату кисті» та «в результаті удару кулаком по голові ОСОБА_14 , зверху, якщо останній в цей час опирався правою рукою на стіл пилорами».

Відповідно до частини 1 статті 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Положеннями статті 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Критерії визначення належності, допустимості та достовірності доказів встановлені у статтях 85-89 КПК України. У судовому рішенні має бути чітко зазначено, який саме доказ визнано судом неналежним, недопустимим чи недостовірним, а також наведено відповідні мотиви на підтвердження цього.

Процес оцінки доказів передбачає: необхідність формування внутрішнього переконання; всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності; необхідність керуватися законом при прийняті рішення. Ніякі докази не мають для суб`єкта оцінки наперед встановленої сили.

При цьому, внутрішнє переконання - це такий стан свідомості суб`єкта оцінки, коли він вважає, що зібрані й перевірені у справі докази є достатніми для вирішення питання щодо наявності чи відсутності обставин, які входять до предмета доказування, або інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, і впевнений у правильності свого висновку.

Однак, це не означає, що суб`єкт оцінки вправі приймати процесуальні рішення лише за наявності у нього внутрішнього переконання, саме по собі внутрішнє переконання не має правового значення. Стаття 94 КПК України вимагає, щоб ця впевненість ґрунтувалась на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності у відповідності з вимогами закону, тобто закон вимагає, щоб внутрішнє переконання було обґрунтованим.

Вимоги закону щодо розгляду обставин справи слід розглядати і як вимоги щодо оцінки відповідних доказів. Це пов`язано з тим, що процесуальне рішення приймається на підставі всебічної, повної і об`єктивної оцінки зібраних і перевірених на поточний момент доказів, а не обставин справи. Тому внутрішнє переконання, до якого приходять суб`єкти оцінки, перш за все ґрунтується саме на такому всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх доказів у їх сукупності. Шлях внутрішнього переконання повинен відображуватись через мотивування висновків. Це дозволяє його перевірити і дійти висновку про правильність або помилковість.

Оцінюючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними та допустимими, такими, що не протирічать один одному, приймає їх та приходить до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_13 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення.

Так, вина обвинуваченого підтверджується показами потерпілого, свідків; дослідженими судом протоколами слідчого експерименту, висновками судово-медичних експертиз, та іншими доказами, що містяться в матеріалах кримінального провадження, які узгоджуються між собою та відображають реальний перебіг дослідженої судом події.

Відповідно до положень статті 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів.

Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Цей стандарт у кримінальному провадженні, на думку суду було дотримано.

Дослідивши всебічно і об`єктивно усі обставини кримінального провадження, судом не було виявлено таких обставин, яким би версія обвинувачення не надала розумного пояснення або які би свідчили про можливість іншої версії інкримінованої події.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що винність ОСОБА_13 у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведені повністю, а його дії за ч.1 ст.122 КК України, а саме умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, правильно кваліфіковані.

Положення частини 2 статті 50 КК України встановлюють, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.

Відповідно до змісту статті 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Згідно пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимог статті 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обгрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Прокурор у своїй промові, під час виступу у судових дебатах, просив визнати ОСОБА_13 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, та призначити йому покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі, які він має відбувати реально. Дану позицію обґрунтував лише тим, що обвинувачений своєї вини у інкримінованому йому злочині не визнав та шляхом зловживання своїми процесуальними правами, зволікав із судовим розглядом. Інших причин для визначення такого виду покарання не навів.

Проте, прокурор визначаючи, що обвинувачений ОСОБА_13 підлягає ізоляції від суспільства, на переконання суду, не звернув увагу та не врахував наступне.

За роз`ясненнями, викладеними у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (стаття 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо). Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Обвинувачений ОСОБА_13 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до вимог статті 12 КК України, віднесене до нетяжкого злочину.

ОСОБА_13 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Лісова Лисіївка Калинівського району Вінницької області (паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 28.10.1997 року Калинівським РВ УМВС України у Вінницькій області).

Згідно відомостей персонально-довідкового обліку, отриманих з Єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України про притягнення осіб до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України від 27.11.2020 року, ОСОБА_13 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Лісоволисіївської сільської ради Калинівського району Вінницької області від 09.09.2019 року № 602, ОСОБА_13 проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . До складу його сім`ї входять: дружина ОСОБА_21 , 1971 року народження, та донька ОСОБА_22 , 2000 року народження.

За довідкою-характеристикою виконавчого комітету Лісоволисіївської сільської ради Калинівського району Вінницької області від 09.09.2019 року № 601, ОСОБА_13 за час проживання в селі Лісова Лисіївка Калинівського району Вінницької області, зарекомендував себе з позитивної сторони, як трудолюбивий, порядний житель територіальної громади, шкідливих звичок немає.

Як слідує з довідок (консультативних висновків) Комунального підприємства «Калинівська центральна районна лікарня» Калинівської міської ради б/н від 14.02.2021 року, 24.02.2021 року, ОСОБА_13 на обліку у лікарів нарколога, психіатра, не перебуває.

З соціально-психологічної характеристики, наведеної в досудовій доповіді, складеній 20.04.2021 року провідним інспектором Калинівського РВ філії ДУ «Центр пробації» у Вінницькій області ОСОБА_23 вбачається, що ОСОБА_13 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом із своєю дружиною ОСОБА_21 , 1971 року народження, яка працює в навчальному закладі вчителем початкових класів, та донькою ОСОБА_22 , 2000 року народження. Обвинувачений працює на тимчасових заробітках на будівництві у місті Вінниця, його сім`я матеріально забезпечена, існує за рахунок спільного сімейного бюджету, додаткових коштів не потребує, борги та кредити відсутні (інформація отримана під час бесіди, а також з характеристики Лісоволисіївського старостинського округу Калинівської міської ради Вінницької області від 14.04.2021 року); ОСОБА_13 за час проживання в селі зарекомендував себе із позитивної сторони, як трудолюбивий, порядний житель територіальної громади, спокійний, врівноважений. Шкідливих звичок немає. Скарг на його поведінку від сусідів не надходило, Порядний та зразковий сім`янин (довідка-характеристика Лісоволисіївського старостинського округу Калинівської міської ради Вінницької області від 14.04.2021 року); ОСОБА_13 до адміністративної відповідальності не притягувався (довідка відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області від 15.04.2021 року).

Беручи до увагу інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого ОСОБА_13 , його спосіб життя, середню ймовірність вчинення повторного правопорушення та середній рівень небезпеки для суспільства, орган пробації вважає, що виправлення цієї особи без позбавлення або обмеження волі можливе та не становить високу небезпеку для суспільства (у тому числі окремих осіб). На думку органу пробації виконання покарання у громаді можливе за умови здійснення з боку органу пробації нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень: здійснення соціально-психологічного супроводу органом пробації спільно із залученням соціальних партнерів, які будуть спрямовані на покращення саморегуляції та поліпшення поведінки особи. У випадку, якщо суд дійде висновку про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, орган пробації вважає доцільним покладання на правопорушника обов`язків згідно п.2 ч.3 ст.76 КК України: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Органом досудового розслідування в обвинувальному акті зазначено, що в ході досудового розслідування обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_13 , що передбачені статтею 66 КК України, не встановлено.

Так, статтею 66 КК України визначено, що при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, визнаються: 1) з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; 2) добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди; 2-1) надання медичної або іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення; 3) вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім; 4) вчинення кримінального правопорушення жінкою в стані вагітності; 5) вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин; 6) вчинення кримінального правопорушення під впливом погрози, примусу або через матеріальну, службову чи іншу залежність; 7) вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного жорстоким поводженням, або таким, що принижує честь і гідність особи, а також за наявності системного характеру такого поводження з боку потерпілого; 8) вчинення кримінального правопорушення з перевищенням меж крайньої необхідності; 9) виконання спеціального завдання з попередження чи розкриття злочинної діяльності організованої групи чи злочинної організації, поєднане з вчиненням кримінального правопорушення у випадках, передбачених цим Кодексом. При призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 25.07.2019 року у справі № 156/98/18 (провадження № 51-9408км18), наведений у статті 66 КК України перелік не є вичерпним. При призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, й інші обставини, не зазначені у цій статті. Ними, зокрема, можуть бути: вчинення злочину вперше; визнання вини особою, що вчинила злочин; молодий вік цієї особи; позитивна характеристика за місцем праці; навчання чи проживання; стан її здоров`я; наявність малолітніх дітей чи інших осіб на її утриманні та інше.

За рекомендаціями, викладеними в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 роз`яснено, що визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивоване у вироку.

З урахуванням вищезазначених вимог закону та роз`яснень щодо застосування його норм, суд ретельно дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про можливість визнання обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_13 : вчинення злочину вперше; позитивне характеризування за місцем проживання.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_13 , що визначені статтею 67 КК України, в ході досудового розслідування, та під час судового розгляду, не встановлено.

Положеннями статті 75 КК України передбачено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, урахувавши тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже, підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є обґрунтоване переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення рішення, зокрема на відомостях про вчинений особою злочин, характер суспільно небезпечного діяння, його наслідки, зміст протиправної поведінки. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватої особи в головних сферах життєдіяльності, її соціально-демографічні властивості, спосіб життя, соціальні зв`язки, посткримінальну поведінку, наскільки її ціннісні орієнтири збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі, соціально-психологічну характеристику тощо.

Статтею 414 КПК України визначено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду, надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

До того ж слід зазначити, що визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи: характер та ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_13 кримінального правопорушення, його особи та способу життя, зокрема те, що він до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався; на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває; висновок органу пробації, згідно з яким його виправлення можливе без позбавлення або обмеження волі на певний строк та не становить небезпеки для суспільства; обставини, що пом`якшують покарання - вчинення злочину вперше; позитивне характеризування за місцем проживання; відсутність обставин, що обтяжують його покарання, суд прийшов до висновку, що зазначені обставини у їх сукупності не свідчать про ОСОБА_24 , як про особу, яка схильна до продовження злочинної діяльності та не свідчать про неможливість звільнення обвинуваченого від покарання з випробуванням.

За таких обставин, суд вважає, що ОСОБА_13 необхідно призначити покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі, з подальшим звільненням засудженого від покарання з випробуванням.

Саме таке покарання буде відповідати тяжкості правопорушення, не буде «особистим надмірним тягарем для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав особи.

Як зазначено вище, закон наділяє суд дискреційними повноваженнями визначати, чи знижують встановлені під час судового розгляду обставини ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, і призначати таке покарання, яке за видом і розміром є необхідним та достатнім для виправлення особи й попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу відноситься до дискреційних повноважень суду, які з додержанням засад верховенство права та законності було реалізовано при постановленні вироку в цьому провадженні.

Доводи прокурора, який виключає можливість застосування до ОСОБА_13 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, через невизнання ним своєї вини, судом відхиляються, оскільки вони спростовуються матеріалами кримінального провадження, згідно яких обвинувачений ОСОБА_13 після оголошення прокурором короткого викладу обвинувального акта, під час надання пояснень в суді, та під час виступу в судових дебатах підтверджував факт умисного нанесення тілесних ушкоджень потерпілому, однак в силу відсутності у нього відповідної медичної освіти, помилково вважав, що вони не могли спричинити тих наслідків у виді тілесних ушкоджень, які були визначені судово-медичним експертом у відповідному висновку експерта. Свою вину у вчиненому злочині визнав, вибачився перед потерпілим ОСОБА_14 за скоєне, зазначив, що усвідомив вчинене, зробив відповідні висновки, розкаюється. Відсутні і докази того, що обвинувачений зловживав своїми процесуальними правами під час розгляду даного кримінального провадження.

Зауваження представника потерпілого ОСОБА_14 адвоката ОСОБА_25 з приводу того, що визнання ОСОБА_13 своєї вини у вчиненні злочину та вибачення перед потерпілим, спрямовано лише з метою пом`якшення йому покарання, оскільки відбулось під тиском беззаперечних доказів, які вказували на його причетність до вчиненого кримінального правопорушення, та після оголошення прокурором в судових дебатах виду та строку покарання, які він має відбувати реально, судом не беруться до уваги, оскільки як зазначено вище, фактичне визнання ОСОБА_13 своєї вини у вчиненому злочині відбулося на попередніх стадіях судового процесу, про що свідчать як журнали судового засідання, так і текст досудової доповіді, яка була складена ще до початку судового слідства у справі, в якій провідним інспектором Калинівського РВ філії ДУ «Центр пробації» у Вінницькій області ОСОБА_23 відображено позицію обвинуваченого ОСОБА_13 до вчинено злочину, який чітко зазначив, що вину у злочині визнає.

Слід також зауважити, що заборони застосування статті 75 КК України за умови невизнання засудженим своєї вини КК України не містить (постанова Верховного Суду від 17.10.2019 року у справі № 205/7091/16-к).

Позиція потерпілої сторони щодо призначення засудженому виду та розміру покарання, не є визначальною та не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність (постанова Верховного Суду від 22.12.2020 року №756/6415/20), зокрема і щодо застосування до засудженого положень статті 75 КК України.

При цьому, думка потерпілої сторони щодо покарання обвинуваченому, врахована в сукупності з обставинами, передбаченими статтею 65 КК України, однак не є вирішальною при прийняття судом даного рішення.

Відсутність доказів про вжиття заходів зі сторони обвинуваченого для примирення з потерпілим та відшкодування завданої ним шкоди, в даному конкретному випадку не є підставою, що унеможливлює застосування статті 75 КК України, оскілки потерпілий не позбавлений можливості в порядку цивільного судочинства звернутися до суду з відповідним позовом та стягнути матеріальну та моральну шкоду, завдану внаслідок вчинення даного кримінального правопорушення.

Отже, прокурор та потерпіла особа висловлюючи свою позицію щодо покарання, яке необхідно визначити обвинуваченому, на переконання суду, з достатньою повнотою не врахували вимог статті 65 КК України, не взяли до уваги дані про особу обвинуваченого та спосіб його життя, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, за місце проживання характеризується виключно позитивно, не врахували наявність обставин, що пом`якшують його покарання, та відсутність обставин, що його обтяжує, а також висновок досудової доповіді, згідно якого виправлення обвинуваченого можливе без позбавлення або обмеження волі на певний строк та не становить небезпеки для суспільства, та не звернули уваги на те, що при призначенні покарання суд повинен суворо дотримуватися принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що передусім метою покарання засудженого є його виправлення.

Заходи забезпечення кримінального провадження в ході досудового розслідування та судового розгляду не застосовувалися.

Речові докази та витрати на залучення експертів в кримінальному провадженні відсутні.

Цивільний позов потерпілою особою не заявлявся.

Відповідно до частин 1, 2 статті 374 КПК України, вирок суду складається зокрема зі вступної частини, у якій зазначаються дата та місце його ухвалення.

Згідно роз`яснень викладених в узагальнені Верховного Суду України від 01.08.2004 року «Про якість складання й оформлення судових рішень у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення», суди повинні керуватися положенням про те, що датою постановлення вироку є день його підписання складом суду, незалежно від тривалості часу, протягом якого відбувалася нарада суддів, а місцем його постановлення місто чи інший населений пункт, де це фактично мало місце.

Оскільки днем підписання вироку є 03.04.2023 року, то датою його постановлення є саме цей день.

Керуючись ст.ст.349, 368, 370, 374, 376, 392, 395 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_26 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та призначити йому покарання у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України, звільнити засудженого ОСОБА_13 від відбування призначеного покарання з випробуванням, із іспитовим строком на 2 (два) роки.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України, покласти обов`язки на ОСОБА_13 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку суду, тобто з 03 квітня 2023 року.

Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Роз`яснити засудженому, що він має право подати та/або заявити клопотання про помилування, про ознайомлення із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Копію цього вироку негайно після його проголошення вручити під розписку засудженому та прокурору.

Суддя