Справа № 348/2295/18
Провадження № 11-кп/4808/318/22
Категорія ч. 2 ст. 152 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2022 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі

Суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000440 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 та заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_7 на вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 19 травня 2022 року

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Стримба, Надвірнянського району Івано-Франківської області, громадянина України, який не працює та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не одруженого, з професійно-технічною освітою, раніше судимого,

визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України, ч. 2 ст. 152 КК України (у редакції Закону України від 01.06.2010 року № 2295-VI) та призначено йому покарання:

за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки;

за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 152 КК України (у редакції Закону України від 01.06.2010 року № 2295-VI) у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 70 КК України, визначити ОСОБА_8 покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 71 КК України визначити ОСОБА_8 остаточне покарання за сукупністю вироків шляхом часткового складення покарання за цим вироком та невідбутої частини покарання за вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 30.06.2016 року у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів,

з участю прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

Прокурор в апеляційній просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання:

- за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки;

- за ч. 2 ст. 152 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ст. 70 КК України визначити ОСОБА_8 покарання за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань у виді позбавлення волі на строк 6 років.

На підставі ст. 71 КК України визначити ОСОБА_8 остаточне покарання за сукупністю вироків, частково приєднавши до покарання за цим вироком не відбуту часину покарання за вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 30.06.2016, у виді позбавлення волі на строк 6 років 10 місяців.

Посилається на неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просить:

-вирок суду першої інстанції скасувати з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості і обставинам кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок суворості;

-ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 152 КК України виправдати, а за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України зменшити призначене покарання до мінімального строку у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки.

На його думку, суд першої інстанції в частині обвинувачення за ч. 2 ст. 152 КК України і обрання йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років і 6 місяців виніс вирок який є необґрунтованим, суворим та таким, що підлягає до скасуванню.

Вказує на те, що судом у вироку не враховані характеризуючі дані особи винного та обставини скоєння злочину, а саме що він не вчиняв зґвалтування потерпілої.

Посилається на те, що судом належно не оцінено докази того, що дії обвинуваченого перебувають у прямому причинному зв`язку із наслідками, що настали. На його думку, призначене покарання є надто суворим.

Наголошує на тому, що в судовому засіданні ОСОБА_8 неодноразово просив пробачення про те, що проник у приміщення потерпілої та щиро розкаювався у вчиненому, при тому категорично заперечував зґвалтування ОСОБА_10 .

Зазначає, що судом допущено невідповідність висновків фактичним обставинам кримінального провадження за ч. 2 ст. 152 КК України.

Суд першої інстанції встановив, що обвинувачений ОСОБА_8 08 липня 2018 року приблизно о 01.00 год. прийшов до житлового будинку ОСОБА_10 на АДРЕСА_2 . Знаючи, що ОСОБА_10 проживає у будинку одна, є особою похилого віку, ОСОБА_8 вирішив вчинити крадіжку з її житлового будинку та діючи умисно, шляхом розбиття шибки вікна на першому поверсі, проник до житлового будинку потерпілої. Після чого, обвинувачений ОСОБА_8 піднявся по сходах на другий поверх будинку з метою відшукання речей, які можна вкрасти. В цей час потерпіла ОСОБА_10 почула шум на другому поверсі свого житлового будинку, злякавшись, вийшла на вулицю. Обвинувачений ОСОБА_8 вибіг за нею на подвір`я, не вчинивши усіх дій, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця (не встиг відшукати майно, яке мав намір вкрасти). Такими діями, ОСОБА_8 вчинив незакінчений замах на таємне викрадення майна (крадіжку) вчинене повторно, поєднане з проникненням у житло, а саме злочин, передбачений ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України.

Після того, як обвинувачений ОСОБА_8 , вийшов з будинку на подвір`я у нього виник умисел на зґвалтування потерпілої ОСОБА_10 з застосуванням фізичного насильства. Підійшовши до ОСОБА_10 , усвідомлюючи, що вона є особою похилого віку, та не зможе чинити активного фізичного спротиву, ОСОБА_8 з метою подолання опору потерпілої, наніс декілька ударів руками потерпілій в обличчя, чим спричинив ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді крововиливу підкон`юктиву в ділянці лівого очного яблука, синців - в ділянках обох очей, лобній справа з переходом на праву скроневу ділянку, лівої щоки, підборіддя зліва, кута нижньої щелепи зліва, лівого вуха, шиї, правої кисті, що відносяться до легких тілесних ушкоджень. Після цього ОСОБА_8 затягнув потерпілу ОСОБА_10 у кімнату, яка знаходиться на першому поверсі її будинку і потягнув потерпілу до ліжка, підняв її спідницю та природнім шляхом вступив з потерпілою ОСОБА_10 у статеві зносини проти її волі. Такими діями, ОСОБА_8 вчинив зґвалтування (тобто статеві зносини із застосуванням фізичного насильства), вчинене повторно, а саме злочин, передбачений ч. 2 ст. 152 КК України (у редакції Закону України від 01.06.2010 №2295-VI).

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор підтримав апеляційну скаргу прокурора, просив оскаржений вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 більш суворе покарання:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_6 просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора, просили вирок суду першої інстанції змінити та призначити менш суворе покарання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що їх необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За результатами апеляційного розгляду доводи прокурора та сторони захисту не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 65 КК України передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дослідив обставини, з`ясування яких має істотне значення для цього кримінального провадження, а висновки суду першої інстанції, викладені у судовому рішенні, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

На думку суду апеляційної інстанції, при ухваленні вироку суд першої інстанції в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.

За змістом ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Вичерпний перелік обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, визначений в ст. 91 КПК. Крім інших, підлягають доказуванню обставини кримінального правопорушення, що обумовлюють його кваліфікацію, як об`єктивні: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб, інші обставини вчинення кримінального правопорушення), вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; предмет кримінального правопорушення, знаряддя чи засоби його вчинення; так і суб`єктивні: винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

На думку суду апеляційної інстанції, висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 152 КК України, ґрунтується на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України з точки зору належності, достовірності, допустимості та достатності.

Так суд першої інстанції правильно дійшов до висновку, що у ході судового розгляду обвинувачений визнав вину та надав детальні пояснення за ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України, які відповідають доказам зібраним у ході досудового розслідування і є достовірними. З урахуванням досліджених у ході судового розгляду доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що встановлені судом обставини відповідають кваліфікації дій обвинуваченого. Так, з показань обвинуваченого та показань потерпілої, які щодо даного епізоду є узгодженими та логічно-послідовними і не містять суперечностей було встановлено, що обвинувачений не вчинив усіх дій, які збирався вчинити для заволодіння майном потерпілої, оскільки був виявлений потерпілою. Судом вірно встановлено, що обвинувачений не встиг відшукати майно, оскільки потерпіла прокинулася і запідозрила, що у будинку хтось є, у той час коли обвинувачений тільки піднімався на другий поверх. Після цього потерпіла вийшла з дому і обвинувачений зрозумівши, що його помітили також спустився і вийшов з будинку. У ході огляду місця події виявлено ліхтарик, що лежав увімкнений на сходах, а також не було виявлено майно, яке обвинувачений підготував для того, щоб викрасти з будинку. Тож на думку суду, обвинувачений не встиг вчинити всі дії, які вважав необхідними для доведення свого умислу до кінця з причин, що не залежали від його волі.

Враховуючи наведене, суд дійшов до правильного висновку, що дії обвинуваченого слід правильно кваліфікувати за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України, як незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у житло, вчинене повторно. Така кваліфікація повністю відповідає доказам зібраним у кримінальному провадженні.

Також суд першої інстанції правильно дійшов до висновку, що незважаючи на невизнання обвинуваченим вини за ч. 2 ст. 152 КК України, його вина повністю доводиться зібраними у кримінальному провадженні доказами, які є належними, допустимими, достовірними і у своїй сукупності достатніми для встановлення вини обвинуваченого поза розумним сумнівом.

Так, з показань обвинуваченого достовірно встановлено, що після того, як його виявила потерпіла, він вийшов на подвір`я, де перебувала потерпіла і завдав їй легкі тілесні ушкодження. Ці обставини підтверджуються також показаннями потерпілої та свідків. Висновки експерта, відповідно до яких на зрізах нігтів, одязі та взутті обвинуваченого не було виявлено слідів крові чи епітелію потерпілої, а на зрізах нігтів, одязі та постелі потерпілої не було виявлено слідів крові чи епітелію обвинуваченого, не спростовують цих обставин. Тому, суд першої інстанції вірно відхилив доводи сторони захисту у цій частині.

Суд першої інстанції правильно взяв до уваги показання потерпілої, які вона давала 18.10.2018 року під час досудового розслідування у судовому засіданні слідчому судді, у порядку, визначеному ст. 225 КПК України, який був проведений за участю сторони захисту, потерпіла надала послідовні пояснення, перед цим її було повідомлено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання. Потерпіла зазначила, що обвинувачений спершу побив її, а потім затягнув у будинок і там зґвалтував.

Показання потерпілої в частині її побиття обвинуваченим та зґвалтування природнім способом, суд першої інстанції правильно визнав такими, що відповідають дійсності, оскільки такі також підтверджують свідки, які були на місці події безпосередньо після вчинення злочину. Цим свідкам потерпіла розповіла про все що з нею сталося і про те хто саме це з нею вчинив ще до приїзду поліції. Свідки бачили зовнішній вигляд потерпілої, який відповідав розповіді потерпілої. Так, у ході судового розгляду свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 підтвердили, що потерпіла була побита, напівроздягнена та повідомила, що її зґвалтував ОСОБА_8 і розповіла про обставини вчинення цього злочину. Кожен з цих свідків зазначив, що потерпіла була фізично немічна однак, вона все усвідомлювала та чітко розуміла. Деякі свідки також вказали, що незважаючи на те, що всі думали, що ОСОБА_8 відбуває покарання потерпіла ще до приїзду поліції чітко всім розповідала, що її зґвалтував саме ОСОБА_8 . Підстав обмовляти ОСОБА_8 у потерпілої не було.

Також пояснення потерпілої узгоджуються з висновками експертиз та показаннями експерта.

Аналогічно суд першої інстанції правильно оцінив висновки проведених експертиз, за результатами проведення яких встановлено, що на мазках відібраних для експертного дослідження у потерпілої не було виявлено сперматозоїдів обвинуваченого, на одязі обвинуваченого також не виявлено сперматозоїдів. Крім цього, у ході проведення судово-медичної експертизи було встановлено відсутність травм на статевих органах потерпілої, які б відповідали даті події та інших ушкоджень.

Також суд правильно оцінив свідчення експерта, яка пояснила, що факт статевого акту не виключений, а тілесних ушкоджень не було саме на момент огляду, та роз`яснила у своїх поясненнях за яких обставин це можливо. Тому, на думку суду, висновки експерта не спростовують пояснення потерпілої та не доводять їх недостовірність.

Також суд першої інстанції критично оцінив показання обвинуваченого, відповідно до яких він зазначив, що побив потерпілу з метою заспокоїти її, а не з метою подолання її опору та зґвалтування, оскільки у ході судового розгляду обвинувачений не зміг пояснити, чому він маючи таку можливість не залишив будинок непоміченим та не виліз через бокове вікно комори, а навпаки вийшов до потерпілої, достовірно знаючи, що вона його впізнає і завдав їй тілесні ушкодження.

Також виявлені сліди крові на одязі та постільній білизні потерпілої, доводять у сукупності показання потерпілої, щодо обставин вчинення злочину передбаченого ст. 152 КК України.

Сукупність вищенаведених доказів по справі беззаперечно доводять факт вчинення злочинів ОСОБА_8 .

Підстав, за наявності яких можна визнати показання потерпілої достовірними судом не встановлено.

Суд, вірно зазначив, що показання дані в судовому засіданні обвинуваченим ОСОБА_8 , в частині не визнання своєї вини у вчиненні інкримінованого йому злочину за ч. 2 ст. 152 КК України, є неправдивими, розцінює їх як намагання уникнути відповідальності за вчинення ним кримінальних правопорушень. Дані покази спростовані дослідженими в судовому засіданні доказами - показаннями потерпілої, свідків, які є узгодженими та послідовними, результатами експертизи, дані яких узгоджуються з показання потерпілої, іншими доказами дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до положень ст. 84 КПК, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до вимог ст. 85 КПК, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 КПК, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Наведені докази суд першої інстанції правильно визнав належними та допустимими та поклав в основу обвинувального вироку.

Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та вмотивованого висновку про кваліфікацію дій ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 та ч. 2 ст. 152 КК України,

Таким чином, оцінюючи зібрані в даному кримінальному провадженні докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись Законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, колегія суддів прийшла до висновку про те, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження та підтверджується, поза розумним сумнівом, комплексом достатньо переконливих, чітких, неспростовних і узгоджених між собою доказів.

Судом першої інстанції були досліджені та проаналізовані документи, що характеризують особу обвинуваченого: копію паспорта громадянина України; копію картки платника податків; запит та довідку про неперебування на обліку у лікаря-психіатра та про неперебування на обліку у лікаря-нарколога; характеристику з місця проживання обвинуваченого, згідно з якою громадський порядок він не порушував, скарги на його поведінку до виконкому сільської ради не надходили, поведінка задовільна; довідку про склад сім`ї обвинуваченого, згідно з якою він проживає один у АДРЕСА_1 ; вимогу про наявність судимостей у обвинуваченого, копію вироку від 30.06.2019 року у справі №348/996/16-к, копію ухвали від 09.08.2016 року у справі №348/996/16-к, копію ухвали від 04.01.2018 року у справі №164/2772/17, довідку про умовно-дострокове звільнення серії ВОЛ №03784, зазначені докази доводять, що обвинувачений раніше судимий: вироком Деснянського районного суду м. Києва від 18.09.2008 року за вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 187 до 7 років позбавлення волі, вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 30.06.2016 року за ч. 1 ст. 152 КК України до 3 років позбавлення волі, 04.01.2018 був умовно-достроково звільнений від відбування покарання на підставі ст. 81 КК України на невідбутий строк 10 місяців 29 днів та фактично звільнений з місць позбавлення волі 11.01.2018 року. Те, що фактичне звільнення обвинуваченого з місць позбавлення волі відбулося через 7 днів після постановлення ухвали про умовно-дострокове звільнення свідчить про те, що невідбутий строк покарання за попереднім вироком становить 10 місяців 22 дні.

Тому твердження сторони захисту, що судом не враховано характеризуючи дані не є слушним.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Перевіривши доводи апеляційної скарги, щодо призначення судом покарання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону, а також враховував практику Європейського суду з прав людини, та призначив покарання, яке відповідає вищенаведеним нормам закону.

При призначенні ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції вірно враховував тяжкість вчинених злочинів, стадію вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, причини з яких цей злочин не було доведено до кінця, обставини вчинення злочинів, які суд визнав доведеними, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, як за вчинення умисних корисливих злочинів проти власності, так і за вчинення зґвалтування, за місцем проживання характеризується задовільно, його вік, сімейний стан, стан його здоров`я. Враховуючи те, що обвинувачений щиро розкаявся у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України, протягом усього судового розгляду визнавав вину у вчиненні цього злочину, зазначив, що усвідомив суспільну-небезпеку вчиненого ним злочину та більше такого не вчинить, при призначенні обвинуваченому покарання суд правильно враховував: щодо злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України обставину, яка пом`якшує покарання - щире каяття та обставину, яка обтяжує покарання - вчинення злочину щодо особи похилого віку; щодо злочину, передбаченого ч. 2 ст. 152 КК України відсутність обставин, які пом`якшують покарання та обставину, яка обтяжує покарання - вчинення злочину щодо особи похилого віку.

Суд першої інстанції правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та визнав винуватим ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України, ч. 2 ст. 152 КК України (у редакції Закону України від 01.06.2010 №2295-VI) та призначив йому покарання: за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки; за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 152 КК України (у редакції Закону України від 01.06.2010 №2295-VI) у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції правильно дійшов до висновку, про призначення покарання на підставі ст. 70 та ст. 71 КК України. Призначене покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Вищенаведене свідчить про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дослідив обставини, з`ясування яких має істотне значення для цього кримінального провадження, а висновки суду першої інстанції, викладені у судовому рішенні, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, а вирок суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 19 травня відносно щодо ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України, ч. 2 ст. 152 КК Україн залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4