ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 лютого 2023 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

судді - доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2

ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

та сторін судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9

ОСОБА_10

потерпілої ОСОБА_11

захисника ОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження №40001497 від 21.08.2020 р. відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чернівці, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, раніше не судимого;

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Зарожани, Хотинського району, Чернівецької області, зареєстрованого в АДРЕСА_2 , фактично проживаючого в АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, із повною вищою освітою, працюючого оператором АЗС «Укр-Петроль», раніше не судимого, -

У С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст апеляційної скарги і судового рішення суду першої інстанції.

На вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 жовтня 2022 року подали апеляційні скарги захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , захисник

ЄУНСС №727/10844/20 Головуючий в І-інстанції: ОСОБА_13

Провадження №11-кп/822/15/23 Суддя - доповідач: ОСОБА_1

Категорія ч.2 ст. 121 КК України

ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_6 ..

Цим вирком, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 121 ч.2 КК України і призначено покарання у виді 8 (вісім) років позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід, застосований до ОСОБА_7 , залишено без змін - тримання під вартою.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обраховано з моменту затримання - 10.11.2020 р..

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 121 ч.2 КК України і призначено покарання у виді 8 (вісім) років позбавлення волі.

Взято під варту ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , по даному вироку в залі суду негайно.

Запобіжний захід обраний ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою - залишено обраний до вступу вироку в законну силу.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 обраховано з моменту затримання.

Цивільний позов задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_11 , 1962 року народження, - 54007 грн. матеріальної шкоди та 500000 (п`ятсот тисяч) гривень моральної шкоди.

Вирішено питання речових доказів.

Доводи апеляційних вимог учасників кримінального провадження та заперечення сторони обвинувачення.

Захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , у своїй апеляційній скарзі вважає, що вирок районного суду є незаконним, внаслідок неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального законодавства.

Невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального правопорушення полягає в тому, що висновки районного суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду. Крім цього, судом не взято до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки та за відсутності суперечливих доказів, які мають значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

Зокрема, аналізуючи показання допитаних свідків під час судового розгляду суд однобічно прийняв рішення, що ці докази підтверджують винуватість ОСОБА_6 .. Даючи оцінку показанням потерпілих та свідків слід зазначити, що вони не узгоджуються між собою, ймовірно надані під тиском потерпілих, а можливо і інших осіб, а тому до них слід віднестись критично.

Неповнота судового розгляду та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону полягає в тому, що стороною захисту під час судового розгляду до суду двічі скеровувалось клопотання про надання технічного запису судового засідання у якому здійснювався допит члена комісії, який проводив комісійну судово- медичну експертизу ОСОБА_14 ..

В той же час, запис вказаного засідання стороні захисту не надано, що унеможливлює здійснення аналізу його показань з метою правильного вирішення справи.

Слід зазначити, що у зв`язку із суттєвими суперечностями у висновках судово-медичної експертиз №613 та комісійної судово-медичної експертизи №090 стороною захисту перед судом зініціювалось питання про призначення повторної судово-медичної експертизи. Однак, в задоволенні клопотання про її призначення судом відмовлено.

Крім цього, вважає, що ряд зібраних доказів органом досудового розслідування є недопустимими та не могли стати підставою для винесення обвинувального вироку.

Відповідно до положень процесуального закону недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь- які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ч.1 ст. 87 КПК України).

З урахуванням того, що потерпілий ОСОБА_15 , 19.08.2020 за день до події під час конфлікту погрожував ОСОБА_6 ножом, тому саме 20.08.2020 під час конфлікту з потерпілим, ОСОБА_6 внаслідок агресивної поведінки ОСОБА_15 передбачав застосування ним ножа, тим більше, що він перед нанесенням йому ударів в область обличчя засунув руку в кишеню шортів. ОСОБА_6 в той момент, розуміючи, що посягання на нього може бути здійснено потерпілим із застосуванням колото-ріжучого предмету, що є небезпечним для його життя та здоров`я, хоча такого предмету він не бачив, наніс йому декілька ударів кулаками рук в область обличчя, внаслідок чого потерпілий впав на ґрунтове покриття горілиць та, як наслідок, заподіяно йому тяжке тілесне ушкодження від якого наступила смерть.

Системний аналіз зібраних доказів дає підстави вважати, що в діях ОСОБА_6 відсутній склад злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України - умисне тяжке тілесне ушкодження, вчинене групою осіб, що спричинило смерть потерпілого, а наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України - умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони.

Захисник ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі вважає, що постановляючи вирок, суд першої інстанції не враховав ряд суттєвих порушень матеріального та процесуального права, допущених під час проведення досудового розслідування кримінального провадження, які неможливо було усунути в суді, що грубо порушують права ОСОБА_7 ..

Зокрема, при складанні обвинувального акту відносно зазначених осіб, стороною обвинувачення грубо порушено вимоги п.5 ч.2 ст. 291 КПК України. Направлений до районного суду обвинувальний акт містить тільки неконкретизовану фабулу кримінально - караного діяння, без зазначення її належності до фактичних обставин кримінального правопорушення чи формулювання обвинувачення, про що сторона захисту може тільки здогадуватись, припускаючи, що все таки це являється формулюванням обвинувачення, виходячи з назви документу - обвинувальний акт, що вказує на те, що в обвинувальному акті не відображено фактичні обставини кримінального правопорушення.

Крім цього, на думку сторони захисту, суд першої інстанції невірно оцінив докази подані стороною обвинувачення, зі славшись на них як на такі, що є послідовними та узгоджуються між собою.

Виходячи з показань потерпілої, суперечливих показів свідків та позиції сторони обвинувачення, безпосередніми очевидцями нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_15 , обвинуваченими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , є свідки ОСОБА_16 та її малолітній син - ОСОБА_17 , при чому останні двоє свідків спостерігали за подіями з вікна кімнати одноповерхового будинку, в якій було відсутнє освітлення.

Присутність на місці події обвинуваченого ОСОБА_7 спростовується його показами та іншими показами, а саме: обвинуваченого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та інших, які вказують, що ОСОБА_7 , в цей день, приблизно в 20 годині, піднявся на другий поверх будинку в свою кімнату та до приїзду працівників поліції звідти не спускався.

Судом першої інстанції не надано оцінку, а стороною обвинувачення не усунуто, розбіжності в показах основних свідків події, а саме: ОСОБА_16 та її малолітнього сина ОСОБА_17 стосовно часу вчинення кримінального правопорушення, його тривалості, механізму нанесення ударів по тілу потерпілого та їх відповідності встановленим проведенними судово-медичними експертизами, а також не встановлено схильність малолітнього свідка до навіювання чужої думки, в тому числі зі сторони матері чи родичів потерпілого, схильності до вигадування та дитячої фантазії.

Звертає увагу на те, що суттєві розбіжності між показами свідка ОСОБА_16 та малолітнього свідка ОСОБА_17 (побиття тривало не менше як (1 свідок - 1 год., 2 - 30 хв.) наносились багаточисельні удари руками та ногами по тілу та голові потерпілого та ін.) та висновками експертиз (нанесено не менше 7 травмуючих дій, розташування, характер та локалізація тілесних ушкоджень та ін.) судом першої інстанції не усунуті, допит експертів в залі судового засідання також не усунув ці протиріччя, а заявлене клопотання стороною захисту про призначення повторної судово-медичної експертизи залишене судом без задоволення.

Не вірним, на думку сторони захисту, є твердження суду першої інстанції, що при наявності умислу на заподіяння тілесних ушкоджень групою осіб, кваліфікаціях їх дій повинна наступати за тяжчими наслідками, що спричинили таке заподіяння.

Таке твердження було б вірне, якби вчинення кримінального правопорушення винними особами починалось одночасно, але вони б виконували різні ролі, наприклад один тримав потерпілого, а інший наносив удари чи інше.

З показів свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , ОСОБА_7 приєднався до побиття ОСОБА_15 , через 15 хвилин, як його став бити ОСОБА_6 .. В цей час потерпілий лежав на землі та не подавав ознак свідомості, тобто ніяк не реагував на нанесення йому ударів, з чого цілком ймовірно допустити, що тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_15 , отримав до приєднання ОСОБА_7 до побиття. Однак, дане припущення стороною обвинувачення нічим не спростовано, а судом першої інстанції йому не надано належної оцінки.

Крім цього, судом першої інстанції допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, так як у матеріалах провадження відсутній журнал судового засідання або технічний носій інформації (допит експерта), на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції, про що зазначено в п.7 ч.2 ст. 412 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_6 в своїй апеляційній скарзі з вироком суду першої інстанції не погоджується, вважає його незаконним і необґрунтованим та явно несправедливим по відношенню до нього та іншого обвинуваченого ОСОБА_7 ..

Зазначає, що в судовому засіданні він визнав свою вину частково, пояснивши, що не заперечує факту заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_15 в результаті конфлікту, який мав місце між ними, проте не погоджується із кваліфікацією його дій за ст. 121 ч.2 КК України, оскільки тяжкі тілесні ушкодження потерпілий ОСОБА_15 одержав внаслідок падіння та удару головою до гравійного покриття дороги. Крім того, він заперечив, що разом з ним у вчиненні будь-яких дій по відношенню до потерпілого ОСОБА_15 не приймав участь ОСОБА_7 , оскільки на момент зазначеного конфлікту він перебував у його будинку.

При цьому вважає, що йому і ОСОБА_7 пред`явлене неконкретне обвинувачення у заподіянні тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_15 , яке лягло в основу обвинувального вироку, що істотно порушує його право на захист, зокрема право знати в чому його обвинувачують.

Зокрема, в обвинувальному вироку викладене обвинувачення, що не дозволяє конкретизувати дії кожної з осіб по заподіянню тілесних ушкоджень потерпілому, та їх наслідки, а також не зазначено місце вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 .. Крім того, в обвинувальному вироку не зазначена кількість ударів, нанесена кожним із співучасників, чим вони нанесені, в які частини тіла потерпілого, і ким саме з обвинувачених. При цьому, зазначено, що загальна кількість ударів по тілу потерпілого була нанесена не менше семи травмуючи дій.

Попри це, з матеріалів кримінального провадження випливає, що тяжкі тілесні ушкодження виникли внаслідок однієї травмуючої дії, а обвинувачення у нанесені тяжких тілесних ушкоджень висунуто двом особам.

Окрім того, вважає, що в конкретному випадку мало місце не умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого, а вбивство, вчинене через необережність, у зв`язку з чим дії особи підлягають перекваліфікації з ч.2 ст. 121 на ч.1 ст. 119 КК України із призначенням покарання у межах санкції цього кримінального закону.

Неправильно кваліфікувавши його дії, безпідставно притягнувши до кримінальної відповідальності ОСОБА_7 за злочин, який він не вчиняв, суд призначив йому явно несправедливе та надмірно суворе покарання у вигляді восьми років позбавлення волі. При цьому суд не врахував дані про його особу, сімейний стан, безпідставно змінивши йому запобіжний захід до набрання вироком законної сили на тримання піл вартою з цілодобового домашнього арешту, який він жодного разу не порушував.

Прокурор Чернівецької окружної прокуратури ОСОБА_21 подала свої заперечення на апеляційні скарги учасників кримінального провадження.

В яких вважає, що апеляційні скарги сторін захисту є необґрунтованими, безпідставними та задоволенню не підлягають. Доводи апелянтів базуються виключно на обраному способі захисту в даному кримінальному провадженні з метою уникнення обвинуваченими кримінальної відповідальності за скоєний злочин. Визнання районним судом у своєму вироку ОСОБА_22 та ОСОБА_7 винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, відповідає вимогам чинного КПК України, ґрунтується на повному та всебічному дослідженні всіх доказів, зібраних в ході досудового розслідування злочину й досліджених в повній мірі в суді першої інстанції.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

20 серпня 2020 року, у ОСОБА_6 після розпивання спиртних напоїв за місцем свого проживання, по АДРЕСА_1 , на ґрунті неприязних відносин, виник умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_15 . З цією метою ОСОБА_6 близько 22 год. 30 хв. прийшов до сусіднього господарства по АДРЕСА_3 , на території якого, почав наносити удари кулаками рук ОСОБА_15 в область голови та обличчя від чого останній впав на землю. Не припиняючи свої протиправні дії, ОСОБА_6 відтягнув ОСОБА_15 за межі території вказаного господарства до ґрунтової дороги, де продовжив наносити удари ОСОБА_15 руками та ногами по голові та різних частинах тіла. Під час нанесення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень ОСОБА_15 , у період часу з 22 год. 30 хв. до 23.00 год. до нього підійшов ОСОБА_7 , який розуміючи протиправний характер дій ОСОБА_6 , приєднався до побиття потерпілого та діючи умисно, групою осіб, усвідомлюючи суспільно небезпечних характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки у виді тяжких тілесних ушкоджень і свідомо припускаючи їх настання, при цьому не передбачаючи настання смерті потерпілого, наносили останньому численні удари руками та ногами в голову та по тулубу, поки потерпілий не втратив свідомість.

Внаслідок нанесення ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не менш як семи травмуючих дій, згідно з висновком експертизи КМУ «Обласного бюро судово - медичної експертизи» №090, потерпілому ОСОБА_15 були спричинені наступні тілесні ушкодження:

- синець по нижньому краю правої орбітальної ділянки з переходом на нижню повіку, синець на лобі зліва, садна: на задній поверхні правого ліктьового згину; на задній поверхні лівого ліктьового згину; на зовнішній поверхні правого колінного згину; група саден на лівій лопатковій ділянці, які відносяться до легкого ступеня важкості та не мають прямого причинно - наслідкового зв`язку із фактом настання смерті;

- синець на потиличній ділянці волосистої поверхні голови дещо зліва; крововиливи в м`які тканини з боку внутрішньої їх поверхні в потиличній ділянці дещо зліва; субдуральні крововиливи на лобно-тім`яних ділянках; епідуральний крововилив на потиличній ділянці дещо зліва; субарахноїдальні крововиливи: на конвекситальній поверхні потиличної ділянки головного мозку більше зліва з поширенням під оболочки мозочка; на базальних ділянках головного мозку та в ділянках полюсів лобних та скроневих ділянок з переходом на конвекситальну поверхню правої лобно-тім`яної ділянки; забій речовини головного мозку по конвекситальній поверхні потиличної ділянки лівої гемісфери зліва; вогневищеві забої речовини головного мозку, які за ознакою «небезпека для життя» відносяться до тяжких тілесних ушкоджень та перебувають у прямому причинно - наслідковому зв`язку із фактом настання смерті ОСОБА_15

20 серпня 2020 року о 23 год. 45 хв. ОСОБА_15 без свідомості був госпіталізований до реанімаційного відділення лікарні швидкої медичної допомоги, де ІНФОРМАЦІЯ_4 помер.

Позиції учасників у судових дебатах.

Обвинувачений ОСОБА_6 та в його інтересах захисник ОСОБА_8 , в своїх апеляційних скаргах та в судовому засіданні апеляційної інстанції, наполягали на задоволенні їх апеляційних вимог з підстав зазначених в них. Просили скасувати вирок районного суду та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції. Також, звільнити ОСОБА_6 з під варти й застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час.

Захисник ОСОБА_23 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , також просив скасувати вирок суду першої інстанції й призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Змінити запобіжний захід ОСОБА_7 з тримання під вартою на будь-який інший не пов`язаний з позбавленням волі.

Прокурор наполягала на тому, що вину ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їм діяння у вироку суду належним чином вмотивовано та обґрунтовано. Вина підсудних знайшла своє підтвердження та доведена повністю дослідженими безпосередньо в судовому засіданні доказами, а тому просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційні скарги сторін кримінального провадження без задоволення.

Мотиви суду при постановлені рішення.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до ч.2 ст. 8 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції повністю враховано і п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».

Встановивши суть вироку та з`ясувавши вимоги апеляційних скарг учасників кримінального провадження, заслухавши пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та в його інтересах захисників ОСОБА_8 й ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_24 та його захисника ОСОБА_23 , з`ясувавши думку прокурора, потерпілої ОСОБА_11 та її представника - захисника ОСОБА_12 щодо заявлених апеляційних вимог сторонами, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанцій у межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч.1 ст. 337 КПК України, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Матеріалами провадження з`ясовано, що судове слідство у ньому проведено з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у справі не допущено.

Ретельно перевіривши апеляційні вимоги учасників кримінального провадження, колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на наступне.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, журналу судового засідання та технічного запису судового розгляду, судом досліджені всі обставини, які могли мати значення для справи, тому твердження в апеляції, що судом не отримано достатніх та беззаперечних доказів того, що потерпілий ОСОБА_15 отримав тілесні ушкодження, які є причиною його смерті, саме від ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не заслуговують на увагу і колегія суддів погодитись з ними не може та вважає їх необґрунтованими. Ці заперечення проти звинувачення детально розглядалися судом першої інстанції і спростовані наведеними у вироку доказами.

При перевірці вироку суду І інстанції, колегією встановлено, що районним судом правильно встановлено фактичні обставини справи, дії ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вірно кваліфіковано за ч.2 ст. 121 КК України, висновок про доведеність вини обвинувачених у скоєнні інкримінованого злочину відповідає сукупності зібраних у справі і безпосередньо досліджених у судовому засіданні доказів, яким дано остаточну юридичну оцінку, яка ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному розгляді всіх обставин справи в сукупності та з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що в судовому рішенні наведено докладні мотиви, згідно з вимогами ст. 374 КПК України.

В суді апеляційної інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 свої покази надані в суді першої інстанції підтримав повністю, свою вину в інкримінованому йому діянні визнав частково, проте вважав, що вирок районного суду слід скасувати, а матеріали кримінального провадження направити на новий судовий розгляд. Обвинувачений ОСОБА_7 під час апеляційного перегляду вироку районного суду, свою вину в пред`явленому йому обвинуваченні категорично заперечив, як і не визнавав своєї провини й в суді першої інстанції, просив скасувати вирок суду першої інстанції, а його виправдати.

Однак, незважаючи на часткове визнання обвинуваченим ОСОБА_6 та повне заперечення своєї вини обвинуваченим ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого органом обвинувачення їм діяння, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, їх вина підтверджується доказами дослідженими районним судом та перевіреними апеляційною інстанцією, яким надана належна юридична оцінка, зокрема:

- витягом з ЄРДР №0001497 від 21.08.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України (т.1 а.с.1);

- протоколом огляду місця події від 21.08.2020 року, згідно якого об`єктом огляду є прилегла проїзна частина, яка розташована за адресом: м. Чернівці, вул. Шубранецька, а саме між будинком №7 та №2. На прилеглій території наявний кам`яний стовп з позначками 10.07, р-750, 630, біля стовпа відмічається пом`ята трава, на якій будь-які сліди відсутні (т.1 а.с.9);

- висновком експерта №741 від 21.08.2020, згідно якого у громадянина ОСОБА_15 в наявності наступні тілесні ушкодження: - садна на верхній брові біля внутрішнього її краю; на слизовій оболонці верхньої губи по внутрішній її поверхні по центру; по попередньо-зовнішній поверхні правого колінного згину; по зовнішній поверхні правого ліктьового згину, які відносяться до ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень; - субдуральні гематоми правої гемісфери головного мозку з компресійно-дислокаційним ефектом ліворуч; лівої гемісфери, які відносяться до ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень, як такі, що небезпечні для життя. Всі вищевказані тілесні ушкодження виникли в результаті не менше як п`ятиразової травмуючої дії твердих тупих предметів, по строках та обставинах можуть відповідати вказаному в фабулі постанови (т.1 а.с.44-45);

- лікарським свідоцтвом про смерть №684 від 25.08.2020, згідно якого ОСОБА_15 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 в реанімаційному відділенні ЛШМД, причина смерті - закрита внутрішньо-черепна травма. Хвороба, що призвела до смерті: а) набряк та набухання головного мозку; б) закрита внутрішньо-черепна травма з забоєм речовини головного мозку; г) напад з застосуванням фізичної сили з метою вбивства чи нанесення ушкодження (т.1 а.с.46);

- висновком експерта №613, згідно якого при судово-медичній експертизі трупа гр. ОСОБА_25 , 1987 р.н., виявлено наступні тілесні ушкодження: - А. Синець по нижньому краю правої орбітальної ділянки з переходом на нижню повіку, синець на лобі зліва. Садна: - на задній поверхні правого ліктьового згину; на задній поверхні лівого ліктьового згину; - на зовнішній поверхні правого колінного згину; - група саден на лівій лопатковій ділянці. Забійна рана на рівні нижньої губи по лівому краю. - Б. Синець на потиличній ділянці волосистої поверхні голови дещо зліва. Крововиливи в м`які тканини з боку внутрішньої їх поверхні в потиличній ділянці дещо зліва. Субдуральні крововиливи на лобно-тім?яних ділянках. Епідуральний крововилив на потиличній ділянці дещо зліва. Субарахноїдальні крововиливи розташовані: на конвекситальній поверхні потиличної ділянки головного мозку більше зліва з поширенням під оболонки мозжечка; головного мозку та в ділянках полюсів лобних та скроневих ділянок з переходом на конвекситальну поверхню правої лобно-тім`яної ділянки. Забій речовини - на базальних ділянках головного мозку конвекситальній поверхні потиличної ділянки лівої гемосфери зліва. Вогнищеві забої речовини головного мозку на основі та полюсах лобних та скроневих ділянок головного мозку. Смерть гр. ОСОБА_15 , 1987 р.н., настала ІНФОРМАЦІЯ_5 o 18 год. 20 хв. від набряку та набухання речовини головного мозку, що розвинувся як наслідок наявної при житті закритої внутрішньочерепної травми з розвитком під оболонкових крововиливів та забоєм речовини головного мозку.

- висновком комісійної СМЕ №090 від 19.10.2020 року, відповідно до якого ОСОБА_15 з 21.08.2020 року по ІНФОРМАЦІЯ_5 перебував на стаціонарному лікуванні ОКНП «Чернівецька лікарня швидкої медичної допомоги». Діагноз: травматичний субдуральний крововилив. Забій головного мозку важкого ступеня. Травматичний набряк головного мозку важкого ступеня. Травматичний набряк головного мозку. Травматичний САК. Алкогольна інтоксикація. Згідно наданої медичної карти стаціонарного хворого №8819 смерть ОСОБА_15 настала о 17.40 год. ІНФОРМАЦІЯ_5. При проведенні первинної судово - медичної експертизи гр. ОСОБА_15 встановлено, що причиною його смерті стали набряк та набухання головного мозку, якими ускладнилася закрита внутрішньо-черепна травма з розвитком підоболонкових крововиливів та забоєм речовини головного мозку. При проведенні первинної судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_15 було виявлено наступні тілесні ушкодження: - А. Синець по нижньому краю правої орбітальної ділянки з переходом на нижню повіку. Синець на лобі зліва. Садна: - на задній поверхні правового ліктьового згину; на задній поверхні правого ліктьового згину; на задній поверхні лівого ліктьового згину; - на зовнішній поверхні правого колінного згину; - група саден на лівій лопатковій ділянці. Дані тілесні ушкодження виникли від дії тупих твердих предметів або від ударів об такі, відносяться до тілесних ушкоджень легкого ступеню важкості та не мають прямого причинно - наслідкового зв`язку із фактом настання смерті. - Б. Синець на потиличній ділянці волосистої поверхні голови дещо зліва. Крововиливи в м`які тканини з боку внутрішньої їх поверхні в потиличній ділянці дещо зліва. Субдуральні крововиливи на лобно-тім`яних ділянках. Епідуральний крововилив на потиличній ділянці дещо зліва. Субарахноїдальні крововиливи: на конвекситальній поверхні потиличної ділянки головного мозку більше зліва з поширенням під оболонки мозочка; - на базальних ділянках головного мозку та в ділянках полюсів лобних та скроневих ділянок з переходом на конвекситальну поверхню правої лобно-тім`яної ділянки. Забій речовини головного мозку по конвекситальній поверхні потиличної ділянки лівої гемісфери зліва. Вогневищеві забої речовини головного мозку на основі та полюсах лобних та скроневих ділянок головного мозку. Дані тілесні ушкодження виникли від дії тупого твердого предмету або від ударів об такий, за ознакою «небезпека для життя» відносяться до тяжких тілесних ушкоджень та перебувають у причинно - наслідковому зв`язку із фактом настання смерті.

Кваліфікування кожного з вищеперерахованих тілесних ушкоджень окремо за ступенем важкості не є ні можливим, ні доцільним, оскільки всі вони виникли внаслідок травматичного процесу. При проведенні дійсної експертизи комісією експертів не отримано даних, які б могли бути підставою для визначення характерологічних особливостей слідоутворюючих частин травмуючих агентів, внаслідок дії яких виникли ушкодження та тілі гр. ОСОБА_15 , крім того, що це могли бути тупі тверді предмети.

Приймаючи до уваги характерологічні особливості тілесних ушкоджень, виявлених на тілі гр. ОСОБА_15 , комісія експертів прийшла до висновку, що вони виникли за відносно короткий проміжок часу, одне услід за іншим, можливо у термін, вказаний у фабулі постанови про призначення дійсної експертизи тобто 20.08.2020 року. Зважаючи на характер та локалізацію тілесних ушкоджень на тілі трупа гр. ОСОБА_15 , комісія вважає малоймовірним можливість здійснення ним самостійних, цілеспрямованих дій після отримання ним тілесних ушкоджень, які у подальшому стали причиною його смерті.

Комісія експертів не знаходить суттєвих суперечностей чи невідповідностей при проведенні аналітичного порівняння даних, які стосуються механізму порівняння даних, які стосуються механізму утворення тілесних ушкоджень на тілі ОСОБА_15 , отриманих при проведенні дійсної експертизи, із даними, на які вказала свідок ОСОБА_16 при проведенні слідчого експерименту 18.09.2020 року. Водночас комісія експертів вважає малоймовірною можливість виникнення усіх тілесних ушкоджень на тілі ОСОБА_15 за обставин, на які вказав ОСОБА_6 у своїх показах від 21.08.2020 року.

За даними первинної судово-медичної експертизи гр. ОСОБА_15 та первинної судово-медичної експертизи трупа гр. ОСОБА_15 , комісія експертів приходить до висновку, що тілесні ушкодження гр. ОСОБА_15 могли утворитися внаслідок не менше як семи травмуючих дій твердих тупих предметів, у тому числі можливо, і від ударів частинами тіла людини - руками та взутими ногами. Зважаючи на характер та локалізацію тілесних ушкоджень на тілі гр. ОСОБА_15 , комісія вважає, що взаємне розташування тіл потерпілого та нападника під час отримання першим тілесних ушкоджень могло неодноразово змінюватися.

При проведенні первинної судово-медичної експертизи гр. ОСОБА_15 та первинної судово-медичної експертизи його трупа гр. ОСОБА_15 , на його тілі не було виявлено тілесних ушкоджень, які б могли бути віднесені до таких могли бути отримані «при наданні йому першочергової медичної допомоги та при проведенні подальших реанімаційних заходів в ході лікування».

Приймаючи до уваги характер та локалізацію тілесних ушкоджень на тілі гр. ОСОБА_15 , комісія експертів не виключає можливості виникнення окремих тілесних ушкоджень (вказані в п.А дійсної експертизи) за умови падіння з положення стоячи на тверду рівну поверхню із наступним співударянням із нею або із виступаючими над її рівнем твердими тупими предметами, однак виключається можливість виникнення ушкоджень, вказаних у п.4Б дійсних підсумків, за вищезгаданих умов.

Зважаючи на масивність черепно-мозкової травми, яка стала причиною смерті гр. ОСОБА_15 , комісія експертів приходить до висновку щодо малоймовірності виживання підекспертного, навіть у разі негайного надання йому невідкладної спеціалізованої медичної допомоги (т.1 а.с.125-135).

- слідчим експериментом з свідком ОСОБА_17 від 17.09.2020 року, який на пропозицію слідчого продемонстрував на макеті механізм спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_15 (т.1 а.с.146-148);

- слідчим експериментом з свідком ОСОБА_16 від 25.08.2020 року, яка на пропозицію слідчого на макеті продемонструвала механізм спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_15 (т.1 а.с.149-151);

- додатковим слідчим експериментом з свідком ОСОБА_16 від 18.09.2020 року, що проводився в наближених умовах і часу обставин, які відбулися 20.08.2020 року за адресом: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.152-154);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками з свідком ОСОБА_17 від 05.11.2020 року разом із довідкою від 05.11.2020 року, згідно яких останній впізнав особу, яка нанесла тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_15 , а саме вказав на фото №3, на якому було зображено ОСОБА_7 (т.1 а.с.174-175);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками з свідком ОСОБА_17 від 05.11.2020 разом із довідкою від 05.11.2020, згідно яких останній впізнав особу, яка нанесла тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_15 , а саме вказав на фото №1, на якому було зображено ОСОБА_6 (т.1 а.с.176-177);

- протоколом проведеного слідчого експерименту з підозрюваним ОСОБА_6 від 21.08.2020 року, який пояснює як вдарив ОСОБА_15 в область обличчя чотири рази (т.1 а.с.185-187).

Окрім цього, вина обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в інкримінованому їм діянні доводиться показами потерпілої ОСОБА_11 та свідків ОСОБА_26 , ОСОБА_16 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 та малолітнього свідка ОСОБА_17 наданими в суді першої інстанції під присягою.

Згідно встановлених обставин кримінального правопорушення, ОСОБА_16 та малолітній ОСОБА_17 були безпосередніми очевидцями нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_15 , обвинуваченими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .. Відповідні показання вони надавали з самого початку досудового розслідування та в ході судового розгляду. Свідки ОСОБА_28 та ОСОБА_27 прибули на місце події через певний час, після отримання ОСОБА_15 тілесних ушкоджень та виявили його без свідомості на проїзній частині дороги.

Зокрема, свідок ОСОБА_16 в суді першої інстанції показала, що ОСОБА_15 того вечора прийшов до них на подвір`я, бо хотів випити з ОСОБА_29 , проте його не було вдома. Тоді ОСОБА_15 подзвонив ОСОБА_29 , і останній сказав йому вертатися додому та чекати його там. Коли ОСОБА_15 повертався до себе додому, ОСОБА_6 почав його бити. Спочатку завдав удар в лице. Потім схопив його за «шиворіт» і потягнув до дороги, там кинув його на землю і почав наносити удари по різних частинах тіла ногами. Потім прийшов ОСОБА_7 і вони почали його бити вдвох, били кулаками і ногами. ОСОБА_6 ще сів був на потерпілого зверху і бив його кулаками. Били вони ОСОБА_15 по різних частинах тіла і по голові також. Били потерпілого ОСОБА_15 десь 40 хв.. В той час, коли били ОСОБА_15 свідок знаходилася в хаті. З вікна коридору бачила це все. Від вікна до дороги десь 10-11 метрів й дорога добре освітлюється, бо ліхтар світить прямо на дорогу. Дерев, які би загороджували вигляд - немає, а погода в той вечір була гарна. Бачила вона це все, разом з своїм сином ОСОБА_30 , якому 11 років. Коли ОСОБА_31 з ОСОБА_29 повернулися додому з роботи була десь 23 год.. Обвинувачені ОСОБА_32 з ОСОБА_30 потерпілого не переносили й медичну допомогу йому не надавали. ОСОБА_15 перенесли ОСОБА_33 з її співмешканцем ОСОБА_34 .

Аналогічні покази в суді першої інстанції надав малолітній свідок ОСОБА_35 . Коли ОСОБА_15 прийшов до них, дяді ОСОБА_29 вдома не було. Тоді потерпілий ОСОБА_31 пішов до дороги і там коло сітки його вдарив ОСОБА_6 , схопив його за «шиворіт» та потягнув на дорогу, де кинув його під стовпом на землю та почав бити. Потім прийшов ОСОБА_7 і вони разом з ОСОБА_6 почали бити ОСОБА_15 обидва. Били і руками, і ногами по різних частинах тіла. Били його десь півгодини. Все це він бачив з вікна будинку, звідки дивився разом з мамою. Місце, де відбувалася бійка освітлювалося вуличним ліхтарем, тому все було добре видно. Згодом, він побіг назустріч ОСОБА_27 та ОСОБА_28 , які йшли з роботи і сказав їм, щоб вони швидко йшли, бо ОСОБА_36 дуже побили. Коли вони прийшли, то забрали його з дороги на узбіччя.

Свідки ОСОБА_28 та ОСОБА_27 , районному суду пояснили, що того дня, коли вони поверталися з роботи їм назустріч прибіг хлопчик ОСОБА_37 і сказав, що дядя ОСОБА_38 лежить побитий, щоб вони швидко йшли. Коли вони прибігли, ОСОБА_31 був ще живий, тяжко дихав, але нічого не говорив. Вони переклали ОСОБА_39 з дороги, так як він лежав посеред дороги. Про те, що ОСОБА_15 побили ОСОБА_6 та ОСОБА_7 їм сказала ОСОБА_16 .. Зазначили, що на вулиці була ніч, але дорога на якій вони знайшли побитим ОСОБА_15 дуже добре освітлюється, бо ліхтар світить прямо на дорогу.

Отже, дослідивши наведені вище письмові докази та перевіривши їх, а також спів ставляючи їх з показами свідків ОСОБА_16 та малолітнього ОСОБА_17 , які були безпосередніми очевидцями нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_15 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про винуватість обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, тобто в нанесенні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, за кваліфікуючими ознаками, що спричинило смерть потерпілого та вчиненого групою осіб.

Щодо кваліфікації дій за ч. 2 ст. 121 КК України, яку заперечує підсудний ОСОБА_6 та просив перекваліфікувати його дії на ст. 119 ч.1 КК України, а його адвокат ОСОБА_40 вважав, що в діях підзахисного є склад правопорушення передбачений ст. 124 КК України, то згідно з п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2003 року №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій (в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю).

Статтею 28 КК України визначено, що злочин визнається таким, що вчинений групою осіб, якщо у ньому брали участь декілька (два або більше) виконавців без попередньої змови між собою.

З аналізу вказаної статті, вбачається, що співучасники повинні діяти спільно, спиратися у своїх діях один на одного, між їхніми діями має бути причинний зв`язок, їм належить усвідомлювати, що спільними діями вони вчиняють злочин, і бажати чи свідомо допускати настання суспільно небезпечних наслідків.

Для кваліфікації дій кількох осіб за ч.2 ст. 121 КК України, якщо тільки одним із нанесених ударів було заподіяно тяжке тілесне ушкодження, внаслідок якого настала смерть потерпілого, необхідно встановити, що у винних був єдиний умисел на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і вони допомагали один одному.

Під час апеляційного розгляду, дослідженими доказами встановлено, що обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 діяли спільно, узгоджено, допомагаючи один одному, одночасно наносили удари по різним частинам тіла потерпілого ОСОБА_15 , тобто таким чином, щоб позбавити останнього за будь-якої можливості захистити себе. При цьому слід зазначити, що якби мав місце лише конфлікт між обвинуваченим ОСОБА_6 та потерпілим ОСОБА_15 , як про це вказує ОСОБА_6 та заперечує свою участь в даному діянні обвинувачений ОСОБА_7 , то в такому разі, у обвинуваченого ОСОБА_6 мали б бути якісь видимі ураження на його тілі (подряпини, синці, садни чи ін.), які б свідчили про спільне нанесення тілесних ушкоджень один одному, тобто потерпілий ОСОБА_15 оборонявся б від обвинуваченого ОСОБА_6 чи навпаки, однак їх не встановлено та не виявлено, а подія тривала 30-40 хв..

Не знайдено на місці події і ножа, який буцім-то був у потерпілого і тому ОСОБА_6 оборонявся від ОСОБА_15 .

За таких обставин, у колегії судді не виникає будь-яких сумнівів, що виявлені тілесні ушкодження у ОСОБА_15 , були нанесені спільно обома обвинуваченими - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які призвели до смерті потерпілого.

Окрім того, згідно з висновком комісійної судово-медичної експертизи КМУ «Обласного бюро судово-медичної експертизи», потерпілому ОСОБА_15 було нанесено обвинуваченими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не менш семи травмуючих дій твердих тупих предметів, у тому числі можливо, і від ударів частинами тіла людини - руками та взутими ногами, що в свою чергу свідчить про узгодженість їх дій та спрямованість умислу на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, їх локалізацію та кількість тілесних ушкоджень виявлених у потерпілого.

Зокрема, висновком комісійної СМЕ №090 від 19.10.2020 року встановлено, що ОСОБА_15 з 21.08.2020 року по ІНФОРМАЦІЯ_5 перебував на стаціонарному лікуванні ОКНП «Чернівецька лікарня швидкої медичної допомоги». Діагноз: травматичний субдуральний крововилив. Забій головного мозку важкого ступеня. Травматичний набряк головного мозку важкого ступеня. Травматичний набряк головного мозку. Травматичний САК. Алкогольна інтоксикація. Згідно наданої медичної карти стаціонарного хворого №8819 смерть ОСОБА_15 настала о 17.40 год. ІНФОРМАЦІЯ_5. При проведенні первинної судово - медичної експертизи гр. ОСОБА_15 встановлено, що причиною його смерті стали набряк та набухання головного мозку, якими ускладнилася закрита внутрішньо-черепна травма з розвитком підоболонкових крововиливів та забоєм речовини головного мозку.

Також, судом апеляційної інстанції було допитано експерта ОСОБА_14 , для усунення суперечностей, про які заявляли сторони захисту в своїх апеляційних скаргах та для переконання колегії суддів у роз`ясненнях члена експертної комісії Висновку комплексної судово медичної експертизи №090 від 19.10.2020 року та у зв`язку з відсутністю технічного запису судового засідання в суді 1-ї інстанції про допит цього експерта.

То ж, експерт ОСОБА_14 суду показав, що він був доповідачем у складі комісії експертів, якими проводилася судово-медична експертиза потерпілого ОСОБА_15 , в результаті якої було виявлено тілесні ушкодження, характер, локалізація та ступень тяжкості яких відображено у висновку експерта №090 від 19.10.2020 року. Зазначив, що в результаті експертного дослідження, комісія прийшла до висновку, що тілесні ушкодження ОСОБА_15 , які описані в п.4-б підсумків, досліджені та пов`язані з настанням смерті, були спричинені внаслідок не менш як семи травмуючих дій твердих, тупих предметів. Те, що зазначені ушкодження голови могли виникнути внаслідок падіння потерпілого з подальшим співударянням об твердий предмет, назвав малоймовірним. Не виключав експерт також того, що зазначені тяжкі тілесні ушкодження могли бути спричинені взутими ногами. Підтвердив, що комісія не вбачає суттєвих розбіжностей між показаннями свідка ОСОБА_16 щодо механізмів утворення тілесних ушкоджень у ОСОБА_15 .. Також доповнив, що у потерпілого були синці та садна на ліктях, лопаткових ділянках та ногах і не виключає, що такі могли утворитися внаслідок падіння потерпілого.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що потерпілому ОСОБА_15 тяжкі тілесні ушкодження були спричиненні спільними діями ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ..

Таким чином, локалізація тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_15 , їх кількість, спосіб нанесення, узгодженість та послідовність дій обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 свідчать про наявність у них спільного умислу на спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому.

Саме з урахуванням цих доказів районним судом зроблено правильний висновок, що вина ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, підтверджена сукупністю переконливих, чітких, не спростованих і узгоджених між собою доказів.

Крім того, сторонами захисту під час судового розгляду не подавалися докази, і в тому числі не зініціювалося їх отримання, у спосіб та у порядку передбаченому КПК України, які б спростовували або ставили під розумний сумнів сукупність доказів обвинувачення.

Що стосується доводів захисника ОСОБА_23 та обвинуваченого ОСОБА_6 щодо недоведеності участі ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину поза розумним сумнівом, то такі твердження апелянтів спростовуються належним чином отриманими під час досудового розслідування доказами, які досліджено в ході судового розгляду та перевірено апеляційною інстанцією, які узгоджуються між собою та обставинами, встановленими під час судового розгляду, й не заслуговують на увагу колегії суддів. Звертає на себе увагу і той факт, що сам ОСОБА_7 , який заперечує свою участь у скоєному, не оскаржував вирок суду до апеляційної інстанції щодо недоведеності його вини в інкримінованому діянні. Особисто не виклав свою позицію розвитку події чи її заперечення в апеляційній скарзі та не озвучив в суді, що в свою чергу свідчить про розумний сумнів щодо непричетності ОСОБА_7 до даного кримінального провадження, а навпаки вказує на обрану ним лінію захисту, задля уникнення кримінальної відповідальності за скоєне, т.я. навіть під час досудового слідства він скористався своїм правом за ст. 63 Конституції України.

Враховуючи те, що дії ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були спільні, узгоджені, удари ними наносились, згідно висновку експертизи, з достатньо великою силою, кількість наявних на тілі потерпілого тілесних ушкоджень, колегія суддів вважає, що зазначені вище обвинувачені в однаковій мірі винні у спричиненні ОСОБА_15 тілесних ушкоджень, що призвели до настання його смерті.

Такі висновки колегії суддів узгоджується із п.3 Постановою пленуму Верховного суду України №2 від 07 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи».

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що в судовому засіданні першої та апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України категорично заперечив і просив його виправдати.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги сторони захисту в цій частині, колегія суддів зазначає, що за змістом кримінального процесуального закону при вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК України, що передбачають: «ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом… Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на користь такої особи».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать «за» чи «проти» тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Таким чином, оцінюючи зібрані докази, колегія суддів вважає, що стороною обвинувачення надано вичерпні доводи та докази щодо винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України. Натомість, сторонами захисту та самим обвинуваченим ОСОБА_6 , жодним чином не спростовано доказів прокурора в протилежному, тобто у відсутності в діях ОСОБА_6 та ОСОБА_7 інкримінованого їм злочину, які можуть бути підставою для розумного сумніву в доведеності їх вини.

Згідно зі ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

При цьому, чинний КПК України не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.

Стаття 94 КПК визначає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює не тільки кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, але й сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Доказування тих чи інших обставин злочину часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх, у тому числі непрямих доказів, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) факту вчинення злочину конкретною особою.

Проаналізувавши наведені докази в цілому і давши їм оцінку, колегія суддів не може погодитись з поданими апеляційними скаргами сторонами захисту та обвинуваченого ОСОБА_6 , оскільки усі вищевикладені доводи співвідносяться між собою, не містять істотних суперечностей і підтверджуються іншими об`єктивними доказами, та вважає, що суд першої інстанції правильно оцінив їх як об`єктивні та визнав допустимими за фактичними обставинами, встановленими судом, які свідчать про наявність вини ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненому. Зі змісту вказаного вироку вбачається, що суд у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки. Таким чином, кваліфікація дій обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч.2 ст. 121 КК України є вірною та доведеною.

Згідно з судовою практикою ЄСПЛ, «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п.43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey).

Згідно вказаної правової позиції ЄСПЛ «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Слід зазначити, що в своїх апеляційних скаргах сторони захисту фактично дублюють ті ж самі доводи та заперечення вини ОСОБА_6 й відсутність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, які були предметом дослідження судом першої інстанції. Проте, такі тверджень сторін захисту не заслуговують на увагу колегії суддів, є надуманими і суперечать наявним в матеріалах справи доказам, які ретельно були досліджені судом першої інстанції й належним чином обґрунтовані у вироку, та перевірені судом апеляційної інстанції і не викликають сумнівів щодо невірної кваліфікації дій ОСОБА_6 та недоведеності вини ОСОБА_7 у інкримінованому їм діянні, як про те апелюють сторони.

Що стосується міри покарання обраної обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , то на думку апеляційного суду та виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Положеннями статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Отже, обираючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд зважив на характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, який відноситься до категорії тяжких злочинів. Також судом взято до уваги дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, свою провину визнав частково, проте не розкаявся, ніде не працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, сімейний стан - має на утриманні трьох неповнолітніх дітей та дружину - інваліда, та враховано думку потерпілої.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , судом враховано тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів та обставини вчинення злочину. Взято судом до уваги особу винного ОСОБА_7 , який свою провину не визнав та не розкаявся, раніше працював та за місцем роботи характеризується позитивно, перебуває на обліку у лікаря нарколога, за місцем проживання характеризується позитивно, не одружений, раніше не судимий , а також враховано позицію потерпілої, яка зазначила, що жоден з підсудних перед нею не вибачився і жодної копійки на відшкодування моральної, бодай матеріальної шкоди не запропонував і не сплатив.

Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 судом не встановлено.

Таким чином, повною мірою врахувавши вказані обставини, суд призначив ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років, яке останнім слід відбувати реально, та яке за своїм розміром є ближчим до мінімального покарання, яке передбачено санкцією ч.2 ст. 121 КК України.

Таке покарання, на думку апеляційного суду, є необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 й слугуватиме попередженням вчинення ними нових злочинів.

Отже, висновки суду першої інстанції ґрунтуються на повно і всебічно з`ясованих обставинах справи, підтверджених належними, допустимими та достовірними доказами, на які є посилання в рішенні суду, і яким суд дав правильну юридичну оцінку.

При перевірці матеріалів кримінального провадження порушень норм процесуального законодавства, які стали б безумовною підставою для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

Ураховуючи вищенаведене, на переконання апеляційного суду, оскаржуваний вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а відтак підстав для задоволення апеляційних вимог, не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 376 ч.2, 404, 405, 407, 418, 419, 424, 426 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 жовтня 2022 року відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , обвинувачених за ч.2 ст. 121 КК України - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення проте може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженими у тому ж порядку і строк з дня отримання копії ухвали суду.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3