ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 686/16368/20

Провадження № 11-кп/4820/167/23

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Хмельницького апеляційного суду

у складі: судді-доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

потерпілої ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 0002029 від 23 травня 2020 року на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 листопада 2022 року, яким ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Хмельницький, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 КК України і на підставі статті 49, частини 5 статті 74 КК України звільнено від покарання у зв`язку з закінченням строків давності, та

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 листопада 2022 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 КК України та на підставі статті 49, частини 5 статті 74 КК України звільнено від покарання у зв`язку з закінченням строків давності.

Відповідно до вироку суду, 22 травня 2020 року близько 18.00 год. ОСОБА_6 , перебуваючи в під`їзді будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин розпочав словесний конфлікт з ОСОБА_8 .

В ході зазначеного конфлікту ОСОБА_6 наніс один удар лівою ногою в область ліктьової лівої верхньої кінцівки руки та в подальшому вкусив зубами за тильну поверхню середніх фалангів 3-го та 4-го пальця кисті правої руки потерпілої ОСОБА_8 .

Внаслідок вказаних протиправних дій ОСОБА_6 потерпілій ОСОБА_8 спричинені тілесні ушкодження у вигляді садни шкіри ліктьової поверхні нижньої третини передпліччя лівої верхньої кінцівки та саден шкіри на тильної поверхні середніх фаланг 3-го та 4-го пальців кисті правої поверхні кінцівки, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погоджуючись з висновком суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 листопада 2022 року, ухвалити нову ухвалу, застосувавши частину 4 статті 36 КК України, оскільки він не підлягає кримінальній відповідальності за ушкодження поверхні середніх фалангів 3-го та 4-го пальців кисті правої руки потерпілої ОСОБА_8 .

У скарзі ОСОБА_6 пояснює, що 22.05.2020 близько 18.00 год. він заходив у під`їзд свого будинку разом із псом, у цей же момент з під`їзду виходив ОСОБА_9 , колишній зять потерпілої ОСОБА_8 , несподівано пес скочив на ОСОБА_9 , внаслідок чого зав`язалася сварка.

Сварку почула ОСОБА_8 , підбігла до ОСОБА_6 , намагалася його вдарити, але несподівано її рука опинилася в ротовій порожнині ОСОБА_6 , внаслідок чого він не міг дихати, рефлекторно намагався закрити рот, зціплював зуби, що і призвело до пошкодження руки ОСОБА_8 . Наголошує, що іншої можливості уникнути посягання ОСОБА_8 на його життя не було.

ОСОБА_6 наполягає на тому, що його дії слід розцінювати як необхідну оборону, а відповідно до частини 4 статті 36 КК України, особа не підлягає кримінальній відповідальності, якщо через сильне душевне хвилювання, викликане суспільно небезпечним посяганням, вона не може оцінити відповідальність заподіяної нею шкоди небезпечності посягання чи обстановці захисту.

Частина 1 статті 125 КК України не передбачає відповідальності за спричинення тілесних ушкоджень з необережності, тоді як нанесення потерпілій удару ногою в область лівої руки сталося через його необережність.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений та його захисник підтримали апеляційні вимоги, обвинувачений наполягав, що він не підлягає кримінальній відповідальності, оскільки діяв у порядку необхідної оборони.

Обвинувачений також показав, що з потерпілою ОСОБА_8 у них склалися неприязні стосунки з 2009 року, через те, що чоловік потерпілої вчинив самогубство, а потерпіла винить його у цьому. Вважає, що конфлікт розпочав ОСОБА_9 , а він захищався. Сусідка ОСОБА_10 приснула йому в обличчя балончиком, не може пояснити чому саме йому, а не іншим учасникам конфлікту.

Потерпіла не визнала апеляційної скарги, заперечувала проти її задоволення, підтвердила свої свідчення у суді першої інстанції та показала, що конфлікт у них з обвинуваченим з 2000 року, він провокував її чоловіка до скандалу. Конфлікт стався між ОСОБА_11 та її зятем, який зробив зауваження ОСОБА_11 , але той почав кричати, коли вона вийшла на крик, то ОСОБА_11 кинувся на неї та умисно спричинив тілесні ушкодження. Зараз її колишній зять мобілізований, служить в Донецькій області.

Прокурор не визнав апеляційної скарги обвинуваченого, просив залишити без змін вирок суду першої інстанції, як законний і обґрунтований.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого і його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, думку потерпілої, позицію прокурора, які просили залишити апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду

Відповідно до вимог статті 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 91 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Колегія суддів уважає, що вирок суду першої інстанції цілком відповідає вказаним нормам законодавства, а твердження в апеляційній скарзі обвинуваченого про відсутність у його діях ознак кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 КК України, що він діяв в стані необхідної оборони, є безпідставними та спростовуються матеріалами провадження.

У ході судового розгляду встановлено, що 22 травня 2020 року близько 18.00 год. в під`їзді будинку АДРЕСА_2 між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 виник словесний конфлікт, на крик вийшла ОСОБА_8 та зробила зауваження обвинуваченому, який на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин в ході словесного конфлікту з ОСОБА_8 , наніс їй один удар лівою ногою в область ліктьової лівої верхньої кінцівки руки та в подальшому вкусив зубами за тильну поверхню середніх фалангів 3-го та 4-го пальця кисті правої руки потерпілої ОСОБА_8 , спричинивши тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.

Висновки суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 в умисному заподіянні легкого тілесного ушкодження потерпілій ОСОБА_8 за обставин та в обсязі, встановленому в судовому засіданні та наведеному в мотивувальній частині вироку, підтверджується сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів, які є узгодженими між собою, допустимими, достовірними та достатніми для ухвалення законного рішення.

Так, вина обвинуваченого підтверджується покладеними в основу вироку показам:

- потерпілої ОСОБА_8 , яка наполягала, що 22 травня 2020 року в під`їзді будинку відбувається конфлікт між обвинуваченим та зятем ОСОБА_9 , вона вийшла на крик, зробила зауваження обвинуваченому, але останній схопив її за волосся, вона руками відштовхувалася від нього та попала йому в лице, тоді він вкусив її за палець, потім вдарив її ногою, вона впала і він почав притискати її дверима. Свої покази потерпіла підтвердила в ході слідчого експерименту та відтворила механізм нанесення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_6 (а/п 93-95);

- свідка ОСОБА_12 , яка підтвердила покази потерпілої, щодо обставин конфлікту;

- слідчим експериментом, проведеним за участю свідка ОСОБА_9 від 02.06.2020, який підтвердив заподіяння ОСОБА_6 тілесних ушкоджень потерпілій, за обставинах вказаних в обвинувальному акті та показах потерпілої (а/п 111-112);

- висновками експерта № 435 від 05.06.2020 (а/п 98-99), № 514 від 19.06.2020 (а/с 102-103) щодо наявності у потерпілої ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що не спричинили короткочасного розладу здоров`я чи незначної стійкої втрати працездатності, а мають незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше 6 днів. Локалізація тілесних ушкоджень у потерпілої не є специфічною чи характерною для утворення при падінні людини з висоти власного зросту. Експерт не виключає, що наявні у потерпілої тілесні ушкодження могли утворитися таким чином, як зазначено потерпілою під час проведення з нею слідчого експерименту, про що свідчить локалізація, характер і властивості цих ушкоджень.

Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, суд першої інстанції визнав їх належними, які прямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, зокрема обставини та спосіб нанесення обвинуваченим ОСОБА_6 потерпілій ОСОБА_8 тілесних ушкоджень легкого ступеню тяжкості, та допустимими, так як досліджені судом докази отримані в порядку встановленому КПК України, при їх отриманні не було допущено істотних порушень прав і свобод людини гарантованих Конституцією та законами України.

На думку колегії суддів, висновки суду не містять протиріч, за встановленими судом фактичними обставинами кримінального провадження, виходячи з сукупності вказаних та інших досліджених в судовому засіданні доказах, які отримали відповідну правову оцінку у вироку, в межах висунутого обвинувачення, суд першої інстанції обґрунтовано та правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_6 за частиною 1 статті 125 КК України, як умисне заподіяння легких тілесних ушкоджень.

Відтак, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що мало місце посягання на життя ОСОБА_6 через те, що рука потерпілої ОСОБА_8 опинилася в його ротовій порожнині, тому захищаючись від її посягання він її вкусив.

Щодо доводів апеляційної скарги про існування обставин для застосування необхідної оборони з боку ОСОБА_6 , то колегія суддів не знайшла об`єктивних та достатніх доказів на підтвердження цього твердження.

Частиною 1 статті 36 КК України передбачено, що необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про необхідну оборону» № 1 від 26.04.2002, вказано, що закріплене статтею 36 КК України право кожного на необхідну оборону від суспільно небезпечного посягання є важливою гарантією реалізації конституційних положень про непорушність прав і свобод людини й громадянина, про невід`ємне право кожної людини на життя, недоторканість її житла й майна, а також забезпечує умови для захисту суспільних інтересів та інтересів держави.

У пункті 2 вказаної вище Постанови зазначено, що при з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. Суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Під суспільно небезпечним посяганням слід розуміти спробу заподіяти шкоду охоронюваним законом правам та інтересам особи, яка захищається, або іншої особи, суспільним інтересам або інтересам держави. До таких інтересів належать: життя, здоров`я, особиста і статева свобода, честь і гідність особи, власність, недоторканність житла, а також інші права і законні інтереси особи, яка захищається, або іншої особи.

Кінцевою метою дій того, хто захищається, є захист вищезазначених цінностей. Ця мета досягається шляхом відвернення чи припинення посягання. Захист при необхідній обороні виявляється тільки в активних діях, які за зовнішніми ознаками можуть співпадати з ознаками тих діянь, які передбачені КК (наприклад, заподіяння тілесних ушкоджень).

Визначення стану необхідної оборони в кожному конкретному випадку повинно оцінюватися судом з урахуванням усіх обставин вчиненого кримінального правопорушення, підтверджених належними та допустимими доказами.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, спрямованість, мета і межі вчинення дій особою, яка захищається, де шкода, завдана особі, яка здійснює посягання, має відповідати суспільній небезпечності посягання та обстановці захисту. Право на необхідну оборону виникає з моменту створення особою, яка здійснює посягання, реальної небезпеки заподіяння істотної шкоди охоронюваним суспільним відносинам (життю і здоров`ю), і діє до припинення таких дій і усвідомлення (реальної можливості усвідомити) особою, яка здійснює захист, факту остаточного припинення особою, яка посягає, суспільно небезпечних дій.

Встановлено, що ОСОБА_6 у відповідь на зауваження потерпілої ОСОБА_8 перший вступив у бійку, почав наносити останній удари у різні частини тіла, зокрема спочатку схопив за волосся, внаслідок чого потерпіла відштовхувалася від кривдника, попала рукою у обличчя, тоді він вкусив її за палець, потім наніс їй один удар ногою в область ліктя лівої руки, потерпіла впала і він почав притискати її дверима, чим заподіяв тілесні ушкодження.

Відтак, вказані обставини підтверджені показаннями потерпілої, свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_9 , узгоджуються з висновками експерта, і є очевидним, що ОСОБА_6 не діяв в стані необхідної оборони, оскільки варто взяти до уваги фізичні дані обвинуваченого і потерпілої, перебіг конфлікту і той факт, що після падіння потерпілої обвинувачений продовжив заподіювати їй тілесні ушкодження з такою інтенсивністю, як це було зроблено, що підтверджено результатами проведених і досліджених у суді експертиз.

Колегія суддів вважає, що жодних доказів застосування потерпілою ОСОБА_8 щодо обвинуваченого ОСОБА_6 будь-яких дій, внаслідок яких він міг застосовувати необхідну оборону, матеріали справи не містять, а тому нанесення тілесного ушкодження ОСОБА_6 потерпілій ОСОБА_8 було умисним, що вказує на суб`єктивну сторону кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 КК України, тому суд першої інстанції правильно кваліфікував дії ОСОБА_6 та дійшов висновку про умисне заподіяння ним легких тілесних ушкоджень потерпілій.

При цьому, обвинувачений не перебував у стані необхідної оборони та не захищався від ОСОБА_8 , а навпаки, умисно наносив їй тілесні ушкодження на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин.

Щодо наявності у обвинуваченого тілесних ушкоджень, то обставини їх заподіяння будуть встановлюватися під час досудового розслідування кримінального провадження №10002294 від 09.06.2020.

Також колегія суддів вважає неспроможними вимоги про застосування частини 4 статті 36 КК України та закриття провадження з цих підстав.

Так, відповідно до вимог ч.4 ст.36 КК України особа не підлягає кримінальній відповідальності, якщо через сильне душевне хвилювання, викликане суспільно небезпечним посяганням, вона не могла оцінити відповідність заподіяної нею шкоди небезпечності посягання чи обстановці захисту.

Як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду не встановлено, що під час конфлікту з ОСОБА_8 . ОСОБА_6 втрачав здатність сповна усвідомлювати власні діяння та (або) керувати ними, перебуваючи у стані сильного душевного хвилювання, виникнення якого законодавець пов`язує з певними протиправними або аморальними діяннями потерпілого.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також, відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Гарсіа Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain) від 21.01.1999 року (заява 30544/96), п. 26: «…при відхиленні скарги апеляційний суд може в принципі просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчого суду…».

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

У зв`язку з закінченням строку давності притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності, визначеного пунктом 1 частиною 1 статті 49 КК України, а також відсутністю згоди обвинуваченого на звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про звільнення обвинуваченого від покарання на підставі частини 5 статті 74 КК України.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає вирок суду законним, обґрунтованим та вмотивованим, судом першої інстанції матеріальний закон застосований правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при постановленні вироку, які б були підставою для скасування вироку, не встановлено, підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого не знайдено.

Керуючись статями 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 листопада 2022 року стосовно ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3