В И Р О К
іменем України

14 грудня 2022 року м. Шаргород

Справа №152/1154/22
Провадження №1-кп/152/142/22

Шаргородський районний суд

Вінницької області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю:
секретаря судового
засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000177 04.11.2022 року, за обвинувальним актом від 10.11.2022 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Клекотина Шаргородського району Вінницької області, фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою технічною освітою, одруженого, офіційно не працевлаштованого, не є пенсіонером, не є особою з інвалідністю, військовозобов`язаного, раніше судимого: 11.02.2021 року вироком Шаргородського районного суду Вінницької області за ч.1 ст.164 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк один рік; 24.08.2022 року вироком Шаргородського районного суду за ч.1 ст.164 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 100 годин; знятого з обліку органом пробації по відбуттю покарання у виді громадських робіт 23.11.2022 року,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України,

з участю сторін кримінального
провадження

зі сторони обвинувачення:
прокурора у кримінальному
провадженні прокурора
Шаргородського відділу
Жмеринської окружної
прокуратури ОСОБА_4 ,

зі сторони захисту:
обвинуваченого ОСОБА_3 ,

учасників судового провадження:
потерпілої ОСОБА_5 ,
представника органу пробації ОСОБА_6 ,

встановив:

І. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, стаття закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Обвинувачений ОСОБА_3 31 жовтня 2022 року приблизно о 13 годині, в умовах воєнного стану, перебуваючи в будинку, в якому проживає, що знаходиться в АДРЕСА_1 , в одній із кімнат будинку біля ліжка побачив рюкзак, що належить ОСОБА_5 , відкрив його та перевірив вміст. Виявивши у рюкзаку ОСОБА_5 500 (п`ятсот) гривень купюрами номіналом по двісті гривень дві та номіналом сто гривень одну, вирішив їх викрасти. Пересвідчившись та усвідомлюючи, що за його діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_3 умисно, таємно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та настання суспільно-небезпечних наслідків, викрав грошові кошти в сумі 500 (п`ятсот) гривень і пішов з будинку, розпорядившись викраденими грошовими коштами на власний розсуд.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_3 завдав потерпілій ОСОБА_5 матеріальної шкоди на суму 500 (п`ятсот) гривень.

Таким чином, суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.185 КК України, тобто крадіжку (таємне викрадення чужого майна), вчинену в умовах воєнного стану.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч.6 ст.22 КПК України).

Суд створив необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Так, обвинувачений ОСОБА_3 в повному обсязі визнав свою провину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, яке передбачене ч.4 ст.185 КК України і викладене в обвинувальному акті від 10.11.2022 року.

Прокурор Шаргородського відділу Жмеринської окружної прокуратури ОСОБА_4 вважає за можливе не досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються і здійснювати судовий розгляд на підставі ч.3 ст.349 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_3 не заперечує щодо здійснення судового розгляду за правилами, передбаченими ч.3 ст.349 КПК України, оскільки фактичні обставини справи не оспорює, зміст їх розуміє, його позиція добровільна, про що подав суду відповідну заяву (а.с.44).

Потерпіла ОСОБА_5 в судовому засіданні не заперечувала щодо здійснення судового розгляду за правилами, передбаченими ч.3 ст.349 КПК України, оскільки фактичні обставини справи не оспорює, зміст їх розуміє, її позиція добровільна, про що подала суду відповідну заяву (а.с.45).

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_3 в повному обсязі визнав свою провину в інкримінованому йому злочині, який передбачено ч.4 ст.185 КК України і викладено в обвинувальному акті від 10.11.2022 року, та беручи до уваги думки прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , потерпілої ОСОБА_5 , за згодою учасників судового розгляду, відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України, суд прийшов до висновку про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

При цьому, суд з`ясував, чи правильно обвинувачений ОСОБА_3 та потерпіла ОСОБА_5 розуміють зміст цих обставин, які не оспорюються. Сумнівів щодо добровільності та істинності їх позиції у суду немає.

Суд також роз`яснив обвинуваченому ОСОБА_3 та потерпілій ОСОБА_5 , що при таких обставинах вони позбавляються права оскаржити ці обставини справи у апеляційному порядку.

Переконавшись у добровільності позиції учасників судового розгляду, а також в тому, що вони усвідомлюють неможливість оскаржити обставини, встановлені під час досудового розслідування, в апеляційному порядку, суд прийшов до висновку про судовий розгляд кримінальної справи за правилами ч.3 ст.349 КПК України.

Виходячи з аналізу норм частини 1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання, в тому числі: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення; чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме; яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому і чи повинен він її відбувати…

При судовому розгляді кримінальної справи у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, питання, визначені ч.1 ст.368 КПК України, вирішуються судом.

Так, будучи допитаним під час судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_3 щиро покаявся, зазначив, що виявляє жаль з приводу вчинення злочину, готовий нести призначене судом покарання, під час досудового розслідування він активно сприяв розкриттю злочину, так як приймав участь добровільно у всіх слідчих діях, добровільно надав показання щодо обставин, способу вчинення злочину, також добровільно надає показання під час судового провадження щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, після підготовчого судового засідання відшкодував потерпілій збитки в сумі 500 грн. та попросив вибачення.

Обвинувачений ОСОБА_3 показав, що проживає у будинку свого покійного батька в АДРЕСА_1 , з дружиною та трьома неповнолітніми дітьми і однією повнолітньою донькою. Потерпіла ОСОБА_5 є його донькою. 31.10.2022 року у обідню пору він повернувся додому з виконання покарання у виді громадських робіт, які відбував за вироком Шаргородського районного суду від 24.08.2022 року, та йому зателефонувала продавець магазину, щоб він віддав борг за продукти, які придбавав у магазині в борг. Його дружина та діти перебували в цей час на присадибній земельній ділянці, де працювали. Він зайшов у кімнату своєї доньки ОСОБА_5 , де побачив на підлозі біля ліжка рюкзак останньої, який вирішив перевірити з цікавості. В рюкзаку він виявив 500 грн. купюрами по 200 грн. 2 та 100 грн. 1, які вирішив викрасти. Так як у будинку нікого не було, то він викрав гроші з рюкзака доньки, та пішов до свого сусіда, щоб позичити велосипеда, яким поїхати в магазин і віддати борг. Сусід позичив йому велосипеда і попросив купити мішків для зберігання зерна, на що він погодився. Приїхавши в магазин велосипедом сусіда, він розрахувався викраденими грошима із продавцем за минулий борг, придбав пачку цигарок для себе, 10 поліетиленових мішків для сусіда, а також мав намір поповнити у терміналі свій рахунок на мобільному телефоні на 200 грн., що і зробив, але випадково поповнив інший рахунок. Після цього він вирішив повертатися додому, але йому зателефонував поліцейський та попросив залишатися на місці, оскільки донька ОСОБА_5 повідомила про крадіжку у неї грошей і поліцейський хоче допитати його, тому він знаходився біля магазину до приїзду поліції. Він не позичив грошей ні в дружини, ні в дітей, так як перебуває з ними у поганих стосунках.

До того ж, обвинувачений ОСОБА_3 запевняє суд, що не вчинятиме кримінальних правопорушень, просить його не карати суворо та не позбавляти волі, а дати шанс виправитися.

За таких обставин, виходячи з аналізу обвинувального акту, допитавши обвинуваченого, вивчивши матеріали справи, що характеризують його особу, а також досудову доповідь, суд прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, доведена повністю.
Таким чином, суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.185 КК України, тобто крадіжку (таємне викрадення чужого майна), в умовах воєнного стану, а саме: 31 жовтня 2022 року приблизно о 13 годині, в умовах воєнного стану, перебуваючи в будинку, в якому проживає, що знаходиться в АДРЕСА_1 , в одній із кімнат будинку біля ліжка ОСОБА_3 побачив рюкзак, що належить ОСОБА_5 , відкрив його та перевірив вміст. Виявивши у рюкзаку ОСОБА_5 500 (п`ятсот) гривень купюрами номіналом по двісті гривень дві та номіналом сто гривень одну, вирішив їх викрасти. Пересвідчившись та усвідомлюючи, що за його діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_3 умисно, таємно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та настання суспільно-небезпечних наслідків, викрав грошові кошти в сумі 500 (п`ятсот) гривень і пішов з будинку, розпорядившись викраденими грошовими коштами на власний розсуд.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_3 завдав потерпілій ОСОБА_5 матеріальної шкоди на суму 500 (п`ятсот) гривень.

Кваліфікацію дій обвинуваченого органом досудового розслідування здійснено за ч.4 ст.185 КК України, як крадіжку (таємне викрадення чужого майна), вчинену в умовах воєнного стану.

Суд виходить з наступного, вирішуючи питання про наявність у діях ОСОБА_3 такої кваліфікуючої ознаки як вчинення крадіжки в умовах воєнного стану.

Так, Указом Президента України від 24.02.2022 року за №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», що затверджений Законом України від 24.02.2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією РФ проти України в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено воєнний стан.

Указами Президента України від 14.03.2022 року за №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», що затверджений Законом України від 15.03.2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», від 17.05.2022 року за №341/22 та від 12.08.2022 року №573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», що затверджені Законами України, відповідно, від 22.05.2022 року та від 15.08.2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», продовжено строк дії воєнного стану в Україні до 23.11.2022 року.

Згідно із вказаними вище Указами Президента України, воєнний стан введено та продовжено на всій території України.

Таким чином, при кваліфікації злочину, вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення в умовах воєнного стану слід зазначати, як кваліфікуючу ознаку.

Тому, кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_3 органом досудового розслідування за ч.4 ст.185 КК України, як крадіжку (таємне викрадення чужого майна), вчинену в умовах воєнного стану, суд вважає вірною.

Отже, судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив крадіжку в умовах воєнного стану, і повинен нести кримінальну відповідальність за вчинений злочин за ч.4 ст.185 КК України.

ІІ. Обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, мотиви суду щодо призначення покарання.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують покарання, відсутність обтяжуючих покарання обставин та вимоги ч.2 ст.50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень.

До того ж, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує, що ним вчинено умисне кримінальне правопорушення проти власності потерпілої, тоді як однією із основних засад, передбачених ст.41 Конституції України, є право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним.

Виходячи з норми ст.12 КК України, вчинене ОСОБА_3 кримінальне правопорушення, що передбачене ч.4 ст.185 КК України, є тяжким злочином.

ОСОБА_3 щиро покаявся у скоєному.

Цю обставину, відповідно до вимог ст.66 КК України, суд враховує як пом`якшуючу покарання обвинуваченого ОСОБА_3 .

З правового висновку Верховного Суду у постанові від 20.04.2021 року в справі №457/529/20 вбачається, що щире каяття це обставина, яка відображає психічний стан особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, і передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, моральне засудження своєї кримінально караної поведінки, почуття сорому, докорів сумління і готовність нести кримінальну відповідальність. Щире каяття проявляється у самозасудженні особою вчиненого кримінального правопорушення, його наслідків, прагненні усунути нанесену шкоду та рішенні не вчиняти більше кримінальних правопорушень.

Вказана форма посткримінальної поведінки особи свідчить про те, що в особи відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності.

Також, з правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 12.10.2022 року у справі №557/970/21 вбачається, що щирим каяттям є відверта негативна оцінка винним своєї кримінально караної поведінки, визнання тих обставин, які йому ставляться в провину, а отже, характеризує поведінку винної особи після вчинення злочину суто з позицій психологічної переорієнтації суб`єкта, характеризується тим, що суб`єкт справді засуджує свій вчинок та визнає його антисуспільний характер, про що мають свідчити й об`єктивні дані про зміни в ціннісних пріоритетах та способі життя. Саме по собі визнання своєї провини ще не означає, що особа стала на шлях виправлення і що її зізнання свідчить про рішучість стати на шлях виправлення, самоосуд свого вчинку. З огляду на викладене вище, щире каяття слід відрізняти від визнання провини з метою створити формальні підстави для пом`якшення кримінальної відповідальності.

Поведінка ОСОБА_3 під час судового розгляду кримінального провадження, на переконання суду, свідчить про щирий жаль з приводу вчинених дій та їх осуд.

Тому, суд, враховуючи вище викладені правові висновки Верховного Суду, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 враховує таку пом`якшуючу покарання обставину, як щире каяття.

Крім того, з правового висновку Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №288/1158/16-к вбачається, що під активним сприянням розкриттю злочину розуміють дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам. Саме лише визнання власної винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням у розкритті злочину.
Обвинувачений ОСОБА_3 щиро покаявся. До того ж доведеність винуватості ґрунтується, у тому числі, й на зізнавальних показаннях самого ОСОБА_3 , що також підтверджує наявність вищевказаної пом`якшуючої обставини.

Тому, суд, враховуючи вище викладені правові висновки Верховного Суду, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 враховує таку пом`якшуючу покарання обставину, як активне сприяння обвинуваченого в розкритті кримінального правопорушення.

Також, суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 за ч.4 ст.185 КК України, враховує таку пом`якшуючу обставину, як добровільне відшкодування потерпілій заподіяної злочином матеріальної шкоди, що підтвердила потерпіла ОСОБА_5 у судових дебатах та повідомила, що не має претензій матеріального характеру до обвинуваченого, просить не позбавляти його волі.

Обставин, обтяжуючих покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , судом не встановлено.

За місцем проживання в с. Клекотина Жмеринського району Вінницької області Мурафською сільською радою ОСОБА_3 характеризується як трудолюбивий, з початку військової агресії РФ приймав участь у суспільно корисній роботі, брав участь у самообороні села, не працює, інколи вживає спиртні напої, впродовж останнього часу скарг щодо нього від рідних та сусідів до сільради не надходило; проживає з дружиною та дітьми, троє з яких неповнолітні, і одна дитина повнолітня, відповідно до довідок від 04.11.2022 року за №№1-1224, 1-1223 (а.с.57, 58).

ОСОБА_3 не звертався за психіатричною допомогою до лікаря-психіатра та не перебуває на обліку у лікаря-нарколога КНП «Шаргородська МЛ», що вбачається із довідки МЛ від 09.11.2022 року за №1484 (а.с.59).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень проти особистих прав і свобод людини та має незняту і непогашену в передбаченому законом порядку судимість за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.164 КК України.

Так, 11.02.2021 року ОСОБА_3 був засуджений вироком Шаргородського районного суду Вінницької області за ч.1 ст.164 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк один рік, звільнений 13.01.2022 року з Крижопільського ВЦ №113 умовно-достроково на чотири місяці двадцять дев`ять днів (а.с.51-52).

24.08.2022 року ОСОБА_3 вироком Шаргородського районного суду був засуджений за ч.1 ст.164 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 100 годин (а.с.53-55).

ОСОБА_3 знятий з обліку органом пробації по відбуттю покарання у виді громадських робіт 23.11.2022 року, що вбачається із довідки органу пробації від 13.12.2022 року (а.с.56).

Таким чином, згідно з вимогами ст.89 КК України, судимості ОСОБА_3 не погашені.

До того ж, суд враховує те, що ОСОБА_3 перебував на обліку в органі пробації у зв`язку із виконанням покарання за вироком Шаргородського районного суду від 24.08.2022 року з 05.10.2022 року по 23.11.2022 року, при цьому кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.185 КК України, вчинив у період перебування на обліку в органі пробації та відбуваючи призначене йому покарання у виді громадських робіт.

Також, при призначенні покарання обвинуваченому суд приймає до відома досудову доповідь щодо обвинуваченого, оскільки, відповідно до ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого.

Головуючим суддею у судовому засіданні 14.12.2022 року оголошено досудову доповідь.

Представник Жмеринського РС №2 з питань пробації ОСОБА_6 в судовому засіданні у повному обсязі підтримав досудову доповідь, зазначивши, що при оцінці ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства та окремих громадян ним враховувалося те, що ОСОБА_3 вчинив три кримінальні правопорушення у короткий проміжок часу, зокрема, впродовж 2021-2022 років, всі вчинені кримінальні правопорушення є умисними, останнє кримінальне правопорушення вчинено у період відбування покарання у виді громадських робіт, у зв`язку із чим ризики вчинення повторного кримінального правопорушення ОСОБА_3 та небезпеки для суспільства визначені як високі. При таких обставинах орган пробації не вбачає підстав для застосування вимог ст.75 КК України при призначенні покарання ОСОБА_3 і вбачає можливість виправлення останнього лише в умовах ізоляції при призначенні покарання у виді позбавлення волі.

Прокурор ОСОБА_4 зазначила, що немає зауважень щодо досудової доповіді, а лише звертає увагу суду на те, що попередні кримінальні правопорушення, вчинені ОСОБА_3 не відносяться до категорії майнових, а корисливий майновий злочин ним вчинено вперше.

Обвинувачений ОСОБА_3 зазначив, що не має зауважень щодо досудової доповіді, але вбачає можливим своє виправлення без ізоляції від суспільства, в умовах призначення покарання з випробуванням та іспитовим строком.

Згідно з п.2 ч.1 ст.2 ЗУ «Про пробацію», досудова доповідь письмова інформація для суду, що характеризує обвинуваченого.
З досудової доповіді від 09.12.2022 року, що подана до суду 12.12.2022 року та складена провідним інспектором Жмеринського РС №2 філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області ОСОБА_6 вбачається, що ОСОБА_3 проживає у одному будинку із своїми дітьми; будинок належить йому; умови проживання у будинку задовільні. ОСОБА_3 не працює та займається тимчасовими заробітками, тому має потребу у грошових коштах. З дітьми відносини склалися не доброзичливі, оскільки дітям він нічим не допомагає, аліментів не сплачує (а.с.36-37).

Також, укладач досудової доповіді вказує про те, що ОСОБА_3 вживає спиртні напої, проте, на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра Шаргородської МЛ не перебуває. Щодо ОСОБА_3 також не надходили скарги до органу місцевого самоврядування та він приймав участь у місцевій самообороні у період воєнного стану.

Крім того, укладач досудової доповіді зазначив про те, що ОСОБА_3 неодноразово притягався до адміністративної відповідальності, зокрема, 22.02.2022 року та 05.08.2022 року за ч.2 ст.173-2 КУпАП, а також до кримінальної відповідальності, зокрема, 11.02.2021 року та 24.08.2022 року Шаргородським районним судом був засуджений за ч.1 ст.164 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк один рік та до покарання у виді громадських робіт на строк 100 годин. ОСОБА_3 перебував на обліку в органі пробації з 05.10.2022 року у зв`язку із виконанням покарання у виді громадських робіт, яке виконав, про що було складено акт перевірки виконання громадських робіт та знято обвинуваченого з обліку. З людьми з антисоціальною поведінкою ОСОБА_3 зв`язків не підтримує; стосунки з рідними не доброзичливі, оскільки він не сплачує аліментів на утримання дітей. Чіткого визначення планів на майбутнє ОСОБА_3 не має (а.с.36-37).

Укладач досудової доповіді ОСОБА_6 , аналізуючи зібрану інформацію про особу обвинуваченого, зазначив, що останній не зробив належних висновків після відбування покарання за вчинення кримінальних правопорушень та вчинив тяжкий злочин.

У розділі 3 «Оцінка ризику вчинення повторного кримінального правопорушення» досудової доповіді інспектор органу пробації зазначає, що ризик вчинення ОСОБА_3 повторного кримінального правопорушення високий, як і ризик небезпеки останнього для суспільства чи окремих осіб.

З «Висновку органу пробації про можливість виправлення» ОСОБА_3 вбачається, що виправлення останнього можливе лише в умовах ізоляції, враховуючи високу ймовірність повторного кримінального правопорушення та високий ризик небезпеки для суспільства та окремих осіб, тобто в умовах призначення покарання у виді позбавлення волі (а.с.36-37).

Суд приймає до уваги досудову доповідь, вважає її повною, а обґрунтування ризиків вчинення ОСОБА_3 повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства чи окремих осіб таким, що відповідає дійсним обставинам та особі обвинуваченого.

З урахуванням обставин, що пом`якшують покарання та відсутності обтяжуючих покарання обставин, з врахуванням ставлення ОСОБА_3 до вчиненого діяння та наслідків діяння, а саме: що він щиро розкаявся у скоєному, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, з врахуванням думки потерпілої, яка не має до обвинуваченого матеріальних претензій та просить не позбавляти його волі, враховуючи оцінку ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення та небезпеки обвинуваченого для суспільства і окремих осіб, які є високими, суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_3 можливе в умовах ізоляції та призначення покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк, визначений у санкції ч.4 ст.185 КК України.

Так, згідно зі статтею 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційним повноваженням суду, оскільки при визначенні виду, розміру покарання потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, суспільної небезпечності і характеру кримінального правопорушення, ступеня його тяжкості, даних про особу винного, обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Так, з правового висновку Верховного Суду у постанові від 05.02.2019 року у справі №636/122/17 (провадження №51-1774км18) вбачається, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Так, наприклад, Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.

Оцінюючи доводи в судових дебатах сторони обвинувачення про необхідність призначення ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з випробуванням та встановленням іспитового строку у два роки з покладенням обов`язків передбачених п.п.1, 2 ч.1 ст.76 України, а також сторони захисту та потерпілої щодо призначення покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку, суд приходить до наступного висновку.

Насамперед, суд констатує, що ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення в умовах воєнного стану.

До того ж, відповідно до положень статті 41 Конституції України, кожний має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним.

Кримінальний кодекс України здійснює охоронну функцію щодо вказаних цінностей, зокрема, ч.4 ст.185 КК України встановлює кримінальну відповідальність за вчинення крадіжки, до того ж в умовах воєнного стану.

Відтак, виходячи з норми ст.12 КК України, вчинений ОСОБА_3 злочин, передбачений ч.4 ст.185 КК України, є суспільно небезпечним та тяжким.

Щире каяття обвинуваченого та сприяння розкриттю кримінального правопорушення не знижують ступеню винуватості ОСОБА_3 , а також ступеню тяжкості вчиненого ним злочину.

Таким чином, щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, як пом`якшуючі покарання обвинуваченого обставини, позитивно характеризують його особу після вчинення злочину, але, на переконання суду, не змінюють того, що вчинений ним злочин є тяжким, суспільно небезпечним, винним діянням, яке призвело до порушення прав потерпілої на володіння, користування та розпоряджання своєю власністю, зокрема, грошовими коштами.

Тому, суд вважає неможливим виправлення обвинуваченого без відбування покарання і не знаходить підстав для застосування ст.75 КК України при призначенні обвинуваченому ОСОБА_3 покарання за ч.4 ст.185 КК України, про що просили прокурор, обвинувачений та потерпіла у судових дебатах, з огляду на вчинення ним тяжкого злочину, маючи непогашену судимість за вчинення кримінальних правопорушень проти особистих прав і свобод людини, до того ж в умовах воєнного стану, у період відбування покарання у виді громадських робіт за попереднім вироком суду, що, на переконання суду, свідчить про наявність як високого ризику вчинення ним повторного кримінального правопорушення, так і високого ризику небезпеки для суспільства та окремих осіб, відсутності бажання стати на шлях виправлення після відбування покарання у виді обмеження волі та у виді громадських робіт за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.164 КК України.

Призначаючи ОСОБА_3 зазначене вище покарання за ч.4 ст.185 КК України, суд виходить із того, що воно є достатнім для виправлення обвинуваченого, для запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, таким, що відповідає його особі, є достатнім для досягнення передбачених ч.2 ст.50 КК України цілей покарання.

Також, суд не вбачає у цьому кримінальному провадженні достатніх підстав для корегування загальних засад призначення покарання шляхом застосування ст.69 КК України при призначенні ОСОБА_3 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України.

При цьому, суд вважає таке рішення справедливим та достатнім для досягнення мети покарання, таким, що відповідає принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Зазначене узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

ІІІ. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Цивільний позов у кримінальній справі не заявлявся.

Крім того, відповідно до вимог ст.331 КПК України, враховуючи відсутність клопотань учасників судового розгляду про обрання обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу, підстав для його обрання немає.

Відповідно до п.12 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити: що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами.

Питання щодо речових доказів слід вирішити відповідно до ст.100 КПК України.

Так, 10 поліетиленових мішків, пачку із 16 (шістнадцяти) цигарками «STRONG RED», синій пакет, чек з терміналу самообслуговування, які визнано речовими доказами на підставі постанови слідчого від 04.11.2022 року, приєднано до матеріалів кримінальної справи та передано на зберігання до кімнати зберігання речових доказів ВП №2 Жмеринського РВП (а.с.50), слід повернути ОСОБА_3 , враховуючи, що ним відшкодовано потерпілій викрадені у неї грошові кошти в сумі 500 грн.

Керуючись ст.368, ч.1 ст.369, ст.ст.100, 373-376 КПК України, на підставі ч.4 ст.185 КК України, суд

засудив:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, та засудити його до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

До набрання вироком суду законної сили запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 не застосовувати.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_3 вираховувати з дня його затримання на виконання цього вироку суду.

Речові докази: 10 (десять) поліетиленових мішків, пачку із 16 (шістнадцяти) цигарками «STRONG RED», синій пакет, чек з терміналу самообслуговування повернути обвинуваченому ОСОБА_3 .

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку суду надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Головуючий суддя ОСОБА_1