ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/4776/22 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/350/23 Суддя доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2023 року, якою продовжено відносно ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, у кримінальному провадженні № 0001607 від 321.05.2022 за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст. 114-2 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2023 року задоволено клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 .

Подовжено відносно ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком до 16 квітня 2023 року без визначення розміру застави.

На зазначену ухвалу слідчого судді захисник обвинуваченої - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати та постановити нову ухвалу, якою змінити запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт з використанням засобів електронного контролю. Також просив про те, що у разі залишення обраного запобіжного заходу без змін, визначити заставу у розмірі 200 прожиткових мінімумів доходів громадян.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу посилався на те, що суд першої інстанції не в повному обсязі оцінив відомості про особу обвинуваченої. Вважає, що суд першої інстанції визнав доведеним лише один ризик, передбачений ч.1 ст. 177 КПК України, але, на його думку, відсутні докази щодо існування цього ризику. Посилається на поганий стан здоров`я обвинуваченої та на позитивні характеристики її особи.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника ОСОБА_7 , який підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити, а також пояснення прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги та вважав ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова перебуває кримінальне провадження № 0001607 від 31 травня 2022 року за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч.3 ст. 114-2 КК України.

16.02.2023 року під час проведення підготовчого судового засідання, прокурором заявлено клопотання про продовження відносно ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, посилаючись на те, що продовжують існувати ризики, які були встановлені під час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а саме передбачені п.п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст. 177 КПК України.

Вирішуючи питання про продовження строку дії запобіжного заходу стосовно ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя суду першої інстанції зазначив, що враховуючи наявність ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст. 177 КПК України, а також оцінюючи сукупність обставин, а саме: тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_8 вразі визнання винною у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого вона обвинувачується, дані про особу обвинуваченої, вчинення кримінального правопорушення під час дії воєнного стану, період передачі інформації, обставини кримінального правопорушення, його суспільну небезпечність, його можливі наслідки у вигляді загибелі цивільного населення суд вважає, що застосування відносно обвинуваченої більш м`якого запобіжного заходу недостатнє для запобігання, передбаченим п.1 ч.1 ст. 177 КПК України.

Також суд першої інстанції, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст. 177, 178 КПК України, вимоги п.1 ч.4 ст. 183 КПК України, зважаючи на те, що ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні злочину проти основ національної безпеки України, беручи до уваги, що на даний час на території України ведено воєнний стан, враховуючи характер вчиненого кримінального правопорушення, який свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи, в цьому випадку вважав за доцільне розмір застави не визначати.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченими статтею 177 цього Кодексу.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та відомості, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції встановила наявність вищенаведеного ризику та погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності цього ризику передбаченого п. 1 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження, є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченої переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що остання з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Суд першої інстанції, перевіряючи законність та обґрунтованість клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_8 , у відповідності до вимог ст. ст.193, 194 КПК України заслухав доводи учасників судового провадження, належним чином дослідив фактичні обставини, вказані у клопотанні прокурора, і дійшов вмотивованого висновку про необхідність продовження строку дії щодо обвинуваченої запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки остання обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 114-2 КК України, а наявність обґрунтованої підозри підтверджується письмовими доказами, зібраними під час досудового розслідування.

КПК України не містить визначення терміну «обґрунтована підозра» і визначення змісту поняття «підозра» обумовлює необхідність врахування практики Європейського суду з прав людини з питань застосування кримінального процесуального законодавства (ч.1 ст. 9 КПК України).

Згідно з рішеннями ЄСПЛ у справах «IlgarMammadov v. Azerbaijan п. 88», «Erdagozv. Turkey п. 51», «Cebotari v. Moldova п. 48» «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин. Крім того, Європейський Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи висунення обвинувачення, зокрема у рішенні "Murray v. theUnitedKingdom".

При цьому факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що уповноважені органи мають оперувати доказами, достатніми для пред`явлення обвинувачення чи ухвалення обвинувального вироку, що пов`язано з меншою мірою ймовірності, необхідною на ранніх етапах кримінального провадження для обмеження прав особи.

Перевіряючи доцільність продовження запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченої під вартою та продовження існування ризику, передбаченого п. 1 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливість запобігання спробі обвинуваченої переховуватись від органів досудового розслідування або суду, колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку про його наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та відомості про особу обвинуваченої.

Згідно відомостей, що є наявними в матеріалах судового провадження, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 114-2 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України, є особливо тяжким злочином, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк на строк від 8 до 12 років, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.

З відомостей про особу обвинуваченої вбачається, що вона раніше не судима, на утриманні малолітніх дітей не має, має місце реєстрації та проживання.

Враховуючи підвищену суспільну небезпечність інкримінованого обвинуваченій злочину, яке було вчинено ОСОБА_8 , згідно обвинувального акту, та усвідомлюючи можливість отримання покарання у вигляді позбавлення волі на значний термін, є ймовірність того, що вона може переховуватись від органів досудового розслідування або суду.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Колегія суддів враховує, що Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним, та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження та тих обставин, що ОСОБА_8 , обвинувачується у вчиненні злочину в умовах воєнного стану спрямованого на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України, на думку колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні існує беззаперечно суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачена може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до належного дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Зазначене вказує на неможливість в цьому конкретному випадку застосування до обвинуваченої іншого менш суворого запобіжного заходу.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що на цьому етапі досудового розслідування обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченою зазначених дій.

При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вона має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

За таких обставин доводи захисника ОСОБА_7 про відсутність ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не ґрунтуються на наявних матеріалах провадження.

Доводи апелянта щодо відсутності ризику, передбаченого ст.177 КПК України свідчать про необґрунтованість вимоги апеляційної скарги про обрання іншого запобіжного заходу, оскільки обрання будь-якого запобіжного заходу без встановлення ризиків є процесуально незаконним. За таких обставин, колегія суддів позбавлена процесуальної можливості задовольнити вимоги апеляційної скарги, а доводи захисника ґрунтуються суто на його суб`єктивних оціночних судженнях.

Доводи в апеляційній скарзі щодо того, що ОСОБА_8 раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки - не спростовують та не мінімізують наявного ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст. 177 КПК України, запобігти якому в даному випадку може лише застосування такого виняткового запобіжного заходу як тримання під вартою.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості ухвали суду першої інстанції є безпідставними, оскільки судом було належним чином перевірено та досліджено докази, надані слідчим та прокурором, стороною захисту, враховані докази, які вказують на обґрунтованість підозри, а також відомості, які характеризують особу обвинуваченої, її вік та її сімейний стан. При цьому, висновки суду належним чином мотивовані та наведені обґрунтовані підстави для продовження стосовно ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки у провадженні існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають усталеній практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Крім того, відповідно до вимог ч. 6 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті - тримання під вартою. Отже це є імперативна норма, визначена законодавцем.

Тобто, відповідно до матеріалів провадження ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченому ч.3 ст. 114-2 КК України, а тому враховуючи вимоги ч.6 ст. 176 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що стосовно ОСОБА_8 законно та обґрунтовано було продовжено строк дії запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що застосування до ОСОБА_8 іншого, менш суворого виду запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не буде достатнім для запобігання ризику, передбаченому п. 1 ч.1 ст.177 КПК України.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 376, 392, 393, 404, 405, ст.407 ч.3 п.1, ст.ст. 418, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2023 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді