Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

24 листопада 2022 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

захисника адвоката ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 22 вересня 2022 року, -

ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора і продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів до 20 листопада 2022 року включно.

Підставами продовження строку тримання під вартою зазначено мету запобігання спробам ухилятися від суду чи перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, враховуючи і тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому, у разі визнання його винуватими в інкримінованих злочинах.

У поданих апеляційних скаргах захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 та обвинувачений ОСОБА_7 покликаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, порушення вимог КПК України та принципу розумності тривалості провадження, доводять, що стороною обвинувачення, на їх думку, не надано жодних належних доказів, які б підтверджували існування подальших ризиків, на які вказує прокурор у клопотанні. Просять ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 22 вересня 2022 року скасувати, обрати ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_7 , будучи належним чином повідомленим про день і час розгляду апеляційних скарг, за твердженням захисника ОСОБА_6 , просив розглянути апеляційні скарги у його відсутність через незадовільний стан здоров`я, про що зазначав і в письмовому клопотанні на адресу апеляційної інстанції. Захисник не заперечує проти розгляду скарг за відсутності підзахисного, з яким така позиція узгоджена.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника - адвоката ОСОБА_6 на підтримання поданих апеляційних скарг, доводи прокурора про залишення ухвали без зміни, перевіривши матеріали клопотання й обговоривши викладене в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики ЄСПЛ, що узгоджується з вимогами ч.5 ст.9 КПК України.

При вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно положень ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, в порядку ст. 331 КПК України, повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу, та умови, за яких таке продовження є можливим.

З матеріалів провадження слідує, що Рівненським міським судом Рівненської області здійснюється розгляд кримінального провадження №0000004 стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.6, п.9, п.12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.3 ст.289, ч.2 ст.28, ч.2 ст.194, ч.1 ст.263 КК України, та ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.6, п.9, п.12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.3 ст.289, ч.2 ст.28. ч.2 ст.194 КК України.

Апеляційним судом встановлено, що у вересні 2012 року ОСОБА_7 було обрано запобіжний захід - тримання під вартою, строк дії якого неодноразово продовжувався, тобто, ОСОБА_7 знаходиться під вартою понад 10 років.

Обґрунтовуючи рішення про продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції в ухвалі зазначив, що розгляд кримінального провадження на даний час не закінчено, а ризики, визначені ст. 177 КПК України, не зменшилися, і застосування більш м`яких запобіжних заходів є неможливим.

Вимогами ст.ст. 176, 178, 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є виключним запобіжним заходом і застосовується лише, якщо жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Однак, під час апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції встановлено, що зазначені вимоги закону при розгляді клопотання про продовження строків тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 не були дотримані в повному обсязі.

Продовживши обвинуваченому ОСОБА_7 найбільш суворий запобіжний захід, судом не з`ясовано та не наведено переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити їх належної процесуальної поведінки та запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

При цьому, слід звернути увагу на позиції Європейського Суду з прав людини, які згідно ч.2 ст.8, ч.5 ст.9 КПК України є частиною національного законодавства, щодо підходу до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою, як протягом досудового слідства, так і судового розгляду, яке ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, наступне рішення про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз, як підстави подальшого втручання в право особи на свободу (справа Руденко проти України).

У контексті п.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у п.60 рішення у справі «Єлоєв проти України»), після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити в судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України», наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер, та доводитися відповідними доказами.

Отже, наявність підстав для продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою має бути ретельно перевірено, існування ризиків негативної поведінки особи чітко наведено та проаналізовано питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Дейнеко проти України», не розглянувши конкретні факти, або альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи, та посилаючись головним чином і постійно на тяжкість обвинувачень, органи влади продовжували строк тримання заявника під вартою до розгляду його справи судом на підставах, які не можуть вважатися достатніми для обґрунтування тривалості тримання під вартою. Отже, це є порушенням пункту 3 статті 5 Конвенції.

Натомість, суд першої інстанції не дотримався вищенаведених вимог.

Колегія суддів вважає, що подане прокурором до суду клопотання про продовження строків тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 містять формальний виклад обставин, мотивоване лише тяжкістю злочину та наявністю ризиків, які були враховані при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинувачених.

Так, при обранні обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зазначено про тяжкість інкримінованого обвинувачення та ризики можливості переховуватися від суду, незаконного впливу на свідків, продовження злочинної діяльності та перешкоджання кримінальному провадженню, і зазначене обґрунтування не змінилося з плином часу.

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення пункту 3 статті 5 Конвенції у справах проти України у зв`язку з тим, що навіть тоді, коли йшлося про тривалі строки тримання під вартою, національні суди посилалися на однакові підстави, якщо вони були, упродовж усього періоду тримання заявника під вартою (рішення у справі «Харченко проти України»).

Так, в контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, зазначено, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня ("Панченко проти Росії").

Ризик втечі має оцінюватись в світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бакчиєв проти Молдови).

Вважаючи за доцільне продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 , суд першої інстанції погодився з доводами, викладеними в клопотанні прокурора, посилаючись на раніше встановлені під час обрання та продовження обвинуваченому запобіжного заходу ризики, та не навів обставин, які б переконливо виправдовували подальше тримання його під вартою, оскільки їх актуальність на момент продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурором не підтверджена.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що судом безпідставно продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 строк тримання під вартою.

Суд апеляційної інстанції враховує вимоги ст. 5 Конвенції, правову позицію ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 р. у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми підставами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку».

Висновок суду про неможливість застосування відносно ОСОБА_7 іншого більш м`якого запобіжного заходу не аргументований, носить формальний характер, оскільки суд обмежився лише посиланням на те, що більш м`які запобіжні заходи не забезпечать запобіганню визначених ризиків.

Апеляційний суд зазначає, що застосування запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою перебуває за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення належної поведінки на цей період, оскільки до обвинуваченого даний запобіжний захід був застосований ще з вересня 2012 року, тобто, він перебуває під вартою понад десять років. Продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є не співмірним меті заходу, і під час вирішення питання продовження строків тримання під вартою не було забезпечено виконання засад судочинства і змагального процесу, відповідно до процедур Глави 18 КПК України, внаслідок чого судове рішення не відповідає вимогам законності, обґрунтованості та вмотивованості.

Апеляційний суд вважає, що значна тривалість судового розгляду-майже 10 років, за відсутності відомостей щодо явного зловживання стороною захисту процесуальними правами, не може перекладатися на обвинуваченого шляхом обмеження права на свободу, що стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 носить довготривалий характер, навіть за наявності обґрунтованого обвинувачення, і при цьому очікуване покарання не слід ототожнювати із застосуванням запобіжного заходу.

У даному кримінальному провадженні, зваживши на всі обставини у їх сукупності, в тому числі, і відомості щодо особистості обвинуваченого ОСОБА_7 , який раніше не судимий, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційні скарги підлягає до часткового задоволення.

Враховуючи вказані обставини, і те, що в ухвалах суду про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою протягом тривалого часу містяться посилання на ті ж самі обставини, які слугували підставами для обрання запобіжного заходу у вересні 2012 року, тобто, без належного доведення підстав продовження виняткового запобіжного заходу та без урахування зменшення ризиків за плином часу, колегія суддів приходить до висновку, що таку тривалість тримання обвинуваченого під вартою не можна вважати виправданою.

Стороною обвинувачення не було надано нових доказів на підтвердження доцільності продовження строку тримання обвинуваченому ОСОБА_7 під вартою.

Керуючись ст.ст. 404-405, 407, 409, 422-1 КПК України, колегія суддів,
У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника-адвоката ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 22 вересня 2022 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 20 листопада 2022 року відносно обвинуваченого ОСОБА_7 скасувати.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С У Д Д І :
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3