Номер провадження 11-кп/816/292/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне тяжке тілесне ушкодження
УХВАЛА
Іменем України

16 травня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 592/16608/19 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_7 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 12.04.2021, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

установила:

В поданих апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_10 просить вирок суду змінити, застосувати до нього положення ст. 75 КК, звільнивши від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, оскільки суд належним чином не врахував роль кожної із сторін у виникненні обставин, що зумовили вчинення кримінального правопорушення, у нього на утриманні перебуває мати похилого віку, за якою він доглядає, відсутність скарг за місцем проживання, його відношення до вчиненого, наявність пом`якшуючих покарання обставин;

- потерпілий ОСОБА_11 також просить вирок суду змінити і застосувати до обвинуваченого ст. 75 КК, оскільки ОСОБА_12 вину визнав в повному обсязі, розкаявся у вчиненому, відшкодував завдану шкоду, примирився з ним, на утриманні обвинуваченого знаходиться мати, він працює, раніше не судимий.

Вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 12.04.2021 ОСОБА_12 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, і йому призначене покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Згідно вироку, 21.08.2019 приблизно о 13:00 ОСОБА_12 поряд з вхідними дверима до кім. АДРЕСА_2 , на ґрунті неприязних відносин, наніс ОСОБА_13 один удар в обличчя і ніс, після чого потерпілий зайшов до своє кімнати та ліг відпочивати. Приблизно о 13:30 ОСОБА_12 зайшов до кімнати потерпілого і завдав лежачому ОСОБА_13 численні хаотичні удари кулаком правої руки, внаслідок чого останньому були спричинені тяжкі тілесні ушкодження.

Будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_12 в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд апеляційної інстанції не повідомив та з клопотанням про відкладення розгляду не звертався, від захисника ОСОБА_14 надійшла письмова заява про розгляд кримінального провадження у її відсутність, що враховуючи положення ч. 4 ст. 405 КПК не перешкоджає здійсненню апеляційного розгляду у відсутності обвинуваченого та його захисника.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_9 про залишення вироку суду без змін, а апеляційних скарг обвинуваченого та потерпілого без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційних скаргах обвинуваченого ОСОБА_12 та потерпілого ОСОБА_13 не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційних скарг обвинуваченого та потерпілого про необхідність застосування до ОСОБА_12 положень ст. 75 КК, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, згідно якої якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цієї правової норми дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених (засуджених), запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими (засудженими), так і іншими особами.

З огляду на положення ст. 75 КК законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення особи без відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини провадження.

Враховуючи особу обвинуваченого, наявність інших обставин кримінального провадження згідно вимог КК і КПК, колегія суддів приходить до переконання про недоцільність звільнення ОСОБА_12 від реального відбування призначеного судом першої інстанції покарання з випробуванням, як про це поставлене питання у апеляційних скаргах обвинуваченого та потерпілого. При цьому у ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, у тому числі і ст. 75 КК, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, як зазначалось вище, охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права; це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

При призначенні ОСОБА_12 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК є тяжким злочином, обставини вчинення кримінального правопорушення, кількість ударів нанесених потерпілому, наслідки, які настали в результаті злочинних дій обвинуваченого. Також судом враховано, що ОСОБА_12 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, є особою молодого віку, за місцем проживання характеризується посередньо, протягом травня-вересня 2019 року двічі притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 178, ст. 173 КУпАП, проживає разом з матір`ю похилого віку, відсутність претензій з боку потерпілого, який просив суворо не карати; обставини, які пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину; обставин, що обтяжують покарання суд першої інстанції не встановив.

Врахувавши усі фактичні обставини кримінального провадження у їх сукупності суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про існування законних підстав для призначення ОСОБА_12 більш м`якого покарання, ніж передбаченого санкцією ч. 1 ст. 121 КК, із застосуванням ст. 69 КК.

Призначене судом першої інстанції покарання не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Оскільки визначене покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, то вид і розмір призначеного ОСОБА_12 покарання є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, а будь-яких законних підстав для звільнення його від відбування покарання з випробуванням із застосуванням положень ст. 75 КК колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, належним чином обґрунтованим та умотивованим, тому вирок суду підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого і потерпілого без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 12.04.2021 відносно ОСОБА_15 залишити без змін, а апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4