Номер провадження: 11-сс/813/1186/22
Справа № 496/1158/22, 1-кс/1335/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 05.08.2022 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000215, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.04.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 05.08.2022 задоволено клопотання слідчого СВ ОРУП №2 ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000215 від внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.04.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та накладено арешт на майно та речі, які виявлені та вилучені 01.08.2022 в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки SCANIA, реєстраційний номер НОМЕР_1 , серії НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки RENDERS N4TS31 AE, реєстраційний номер НОМЕР_3 , серії НОМЕР_4 , ключі від тягача SCANIA, реєстраційний номер НОМЕР_1 в кількості 3 шт. з брелком чорного кольору (штрих-код 337182), вантажний/сідловий тягач SCANIA, 2001 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN-код: НОМЕР_5 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та перебуває у володінні ОСОБА_11 , напівпричіп RENDERS N4TS31 AE, 2001 року, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_11 , із забороною відчуження, користування та розпорядження, до прийняття остаточного рішення у кримінальному провадженні.

Рішення слідчого судді обґрунтоване тим, що майно та речі відповідають вимогам ст. 98 КПК України, є речовими доказами, а тому підлягають збереженню до завершення кримінального провадження

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник власника майна - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що виявлені та вилучені речі не підпадають під ознаки викраденого.
Вказує, що причетність ОСОБА_11 до вчиненого ґрунтується виключно на припущеннях органу досудового розслідування, які є непослідовними та нелогічними. Наголошує, що вилучені речі не містять на собі слідів вчиненого кримінального правопорушення, а тому не можуть підтвердити або спростувати факт його вчинення, накладення арешту на зазначене майно зможе призвести виключно до порушення права власності. Окрім того накладення арешту на зазначені об`єкти заблокує підприємницьку діяльність, що призведе до неможливості отримання доходу і несплати податків до державного бюджету України, який є одним із джерел фінансування, зокрема розвитку військового та оборонного потенціалу нашої держави, а також населення, потерпілого від збройної агресії.
Звертає увагу, що ОСОБА_11 не має процесуального статусу підозрюваного у даному кримінальному провадженні.
Просить скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді на майно ОСОБА_11 .

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, представника власника майна, який підтримав подану апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги; апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 404 КПК України, рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.
Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Відповідно ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.
Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950р.), учасником яких є Україна.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A №52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», п. 50, Series A №98) (справа «East/West Alliance Limited» проти України).

Як вбачається з матеріалів судового провадження СВ ОРУП №2 ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000215, внесеному до ЄРДР 02.04.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.
Так відповідно до матеріалів кримінального провадження вбачається, що 02.04.2022 року о 15:43 годині до чергової частини ОРУП № 2 ГУНП в Одеській області надійшла заява від ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про те, що в період часу з 26.03.2022 року по 02.04.2022 року невідома особи, в умовах воєнного стану, знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом підбору ключа, проникла до орендованого складського приміщення №С 6-3, звідки викрала товарну продукцію у вигляді жіночої білизни фірми «Melanuour», розмірами S, M, L, XL, спричинивши ОСОБА_13 матеріальний збиток, сума якого встановлюється.
Об`єктом свого злочинного наміру невстановлена особа обрала товарну продукцію у вигляді жіночої білизни фірми «Melanuour», розмірами S, M, L, XL (труси, бюстгальтери, топи та жіночі комплекти, які мають артикль: 9613, 9610, 3689, 33095, 016, 6590, 6882, 6687, 8952, 9938, 8918, 9965, 8926, 9618, 9624, 9626, 9571, 6652, 9577, 3880, 3668, 3678, 3672, 33095, 33096, 3373, 33805, 6604, 9629, 9622), що належить ФОП ОСОБА_14 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 .
Надалі в ході виконання окремого доручення в порядку ст. 40 КПК України та аналізу архівних відеозаписів з камер зовнішнього відеоспостереження встановлено, що до викрадення майна можуть бути причетні особи, які пересувалися та використовували вантажний/сідловий тягач SCANIA, 2001 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN-код: НОМЕР_5 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , напівпричіп RENDERS N4TS31 AE, 2001 року, реєстраційний номер НОМЕР_3 , зареєстрований на ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
01.08.2022 року на підставі ухвали слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 25.07.2022 у період часу з 12:23 год по 12:35 год проведено обшук на території ТОВ «Авангард-Д» за адресою: вул. Фруктова, 13 смт Авангард Одеського району Одеської області, де в кабіні водія вказаного вище тягача виявлено та вилучено: свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки SCANIA, реєстраційний номер НОМЕР_1 , серії НОМЕР_2 , видане Новоселицьким ВРЕВ ВДПІ УМВС України 04.10.2008 року на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки RENDERS N4TS31 AE, реєстраційний номер НОМЕР_3 , серії НОМЕР_4 , видане на ім`я ОСОБА_11 , ключі від тягача SCANIA, реєстраційний номер НОМЕР_1 в кількості 3 шт. з брелком чорного кольору (штрих-код 337182).
01.08.2022 вилучені речі та документи визнані речовими доказами, оскільки могли бути використані під час вчинення даного кримінального правопорушення та можуть містити на собі чи в собі інформацію, яка може бути використана як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Надалі 02.08.2022 з метою необхідності збереження речових доказів, так як виявлене та вилучене в ході обшуку майно являється засобом вчинення кримінального правопорушення, що застосовувалося особою при вчинені суспільно небезпечного діяння, а виявлені та вилучені речі зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження та іншим шляхом стороною обвинувачення подано клопотання про накладення арешту на майно.

Задовольняючи подане клопотання слідчий суддя зазначив, щовказане майно та речі, використовувалися як засіб вчинення кримінального правопорушення, а відтак є доказом злочину, підпадає під ознаки, визначені ч. 1 ст. 96-2 КК України, оскільки можливе застосування спеціальної конфіскації, для запобігання можливості його приховування, пошкодження, знищення, передачі, відчуження.

Виходячи із зазначених у клопотанні фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, а також наданих матеріалів, на думку апеляційного суду слідчий суддя обґрунтовано дійшов до висновків, що арешт майна необхідний для запобігання спробам вчинити дії щодо майна, в тому числі можливо застосування спеціальної конфіскації.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийняв до уваги посилання у клопотанні слідчого про необхідність накладення арешту на майно для забезпечення збереження речових доказів.
Отже вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на майно, є необхідним запобіжним заходом, передбаченим зазначеними нормами закону, оскільки у випадку приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуженнямайна можуть настати негативні наслідки для здійснення завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КК України.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин справи, слідчий суддя дійшов до обґрунтованого висновку про те, що для розслідування цього кримінального провадження на даній стадії досудового слідства, вжиття заходів забезпечення кримінального провадження саме в такому виді відповідатиме положенням кримінального процесуального закону.

Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи представника власника майна, що накладення арешту перешкоджатиме підприємницькій діяльності, оскільки вилучене майно має значення для даного кримінального провадження.
Таким чином доводи представника власника майна про безпідставність накладеного арешту на майно не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскільки спростовуються матеріалами провадження, в зв`язку з чим апеляційний суд вважає їх необґрунтованими.
Разом з тим, апеляційний суд вважає, що на даному етапі існують реальні підстави, для накладення арешту на зазначене майно, які виправдовують таке втручання у право власності та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження, а тому доводи в цій частині є безпідставними.

Будь яких даних, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, колегія суддів суд не вбачає та представником майна надано не було.
Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді постановлене у відповідності до положень кримінального процесуального Закону, а доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала без змін.
Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає.
Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 05.08.2022 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000215, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.04.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4