№ 207/2280/22
№ 1-кп/207/386/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2022 року Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі колегії суддів:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2

ОСОБА_3

при секретарі ОСОБА_4

за участю прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Кам`янське Дніпропетровської області клопотання прокурора про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ч.3 ст.111 КК України у кримінальному провадженні № 0000203 відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Городня, Чернігівської обл., громадянина України, який має повну вищу освіту, не одруженого, на утриманні неповнолітнії дітей маючого, начальника служби пального та мастильних матеріалів НОМЕР_1 окремого батальону морської піхоти військової частини НОМЕР_2 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого:

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 111 КК України,
ВСТАНОВИВ:

24.10.1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26.06.1945, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі - ООН).

До складу ООН входять Україна, Російська Федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до ч.4 ст.2 Статуту ООН, всі Члени вказаної організації утримуються в їх міжнародних відносинах від загрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН від 09.12.1981 № 36/103 про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями: від 21.12.1965 № 2131 (XX), що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та обмеження їх суверенітету; від 16.12.1970 № 2734 (XXV), що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки та від 14.12.1974 № 3314 (XXIX), що містить визначення агресії, установлено, що ні одна з держав не має право здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації; здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Декларації Генеральної Асамблеї ООН від 14.12.1974 № 3314 (XXIX) серед іншого визначено, що свідченням акту агресії є:

- застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної та політичної незалежності іншої держави;

- застосування збройної сили державою першою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних дій, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не носила, що є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або її частини;

- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

- напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські і повітряні флоти іншої держави;

- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за згодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території до припинення дії угоди;

- дія держави, що дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, що носять настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим вище актам.

Жодні міркування будь-якого характеру, з політичних, економічних, військових чи інших причин, не можуть бути виправданням агресії.

Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також в Заключному Акті наради з безпеки і співробітництва в Європі від 01.08.1975, який підписаний Союзом Радянських Соціалістичних Республік (далі - СРСР), правонаступником якого є Російська Федерація.

Статтями 1 та 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій від 18.10.1907, яка вступила в дію 26.01.1910 та 07.03.1955 визнана СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього і недвозначного попередження, яке буде мати форму мотивованого оголошення війни або форму ультиматуму з умовним оголошенням війни. Стан війни повинен бути без уповільнення оповіщений нейтральним державам і буде мати для них дійсну силу лише після одержання оповіщення.

Відповідно до ст. 2 Конвенції «Про захист цивільного населення під час війни» від 12.08.1949, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української Радянської Соціалістичної Республіки (далі - У PCP) від 03.07.1954, вбачається що її положення застосовуються до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між державами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується до всіх випадків часткової або цілковитої окупації території держави, навіть якщо ця окупація не натрапляє на жодний збройний спротив.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990 (далі - Декларація) вказано, що Верховна Рада УРСР проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.
Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.
24.08.1991 Верховною Радою УРСР схвалено «Акт проголошення незалежності України», яким проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. Згідно із вказаним документом, територія України є неподільною та недоторканною.
Незалежність України визнали держави світу, серед яких і Російська Федерація.
Згідно з п.п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994 року Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні їх зобов`язання згідно з принципами Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язались утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.
Відповідно до пунктів 3, 8 Меморандуму про підтримку миру та стабільності в Співдружності Незалежних Держав (далі - СНД) від 10.02.1995 року, що укладений між державами СНД, серед яких є Україна і Російська Федерація, держави підтвердили непорушність існуючих кордонів один одного і зобов`язались виступати проти будь-яких дій, що підривають їхню непорушність, а також вирішувати усі суперечки, що виникають з питань кордонів і територій, тільки мирними засобами. Держави також зобов`язались не підтримувати на території інших держав-учасниць сепаратистські рухи, а також сепаратистські режими, якщо такі виникнуть; не встановлювати з ними політичних, економічних і інших зв`язків; не допускати використання ними територій і комунікацій держав-учасниць Співдружності; не надавати їм економічної, фінансової, військової та іншої допомоги.
31.05.1997, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань по Заключному акту Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та Російська Федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією (ратифікований Законом України від 14.01.1998 № 13/98-ВР та Федеральним Законом Російської Федерації від 02.03.1999 № 42-ФЗ). Відповідно до ст.ст. 2-3 зазначеного договору, Російська Федерація зобов`язалась поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та будівництво відносин на основі принципів взаємної поваги суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або загрози силою, включаючи економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.
Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон від 28.01.2003 (ратифікований Російською Федерацією 22.04.2004), територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, територія Донецької, Луганської, Сумської, Чернігівської, Київської, Херсонської, Запорізької, Харківської областей відносяться до території України.
Статтями 1-3 Конституції України, яка прийнята Верховною Радою України 28.06.1996, визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.
Відповідно до ст.ст. 132-134 Конституції України, територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території.
Як зазначено у ст. 1 Закону України «Про оборону України», збройна агресія - застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій:
- вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України;
- блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав;
- напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України;
- засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах п`ятому - сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях;
- дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах п`ятому - восьмому цієї статті;
- застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів.
Цією ж нормою закону визначено, що підрозділ збройних сил іншої держави - військове формування іноземної держави, що має постійну чи тимчасову організацію, належить до сухопутних (наземних), морських, повітряних або спеціальних військ (сил) цієї держави, оснащене легкою зброєю чи важкою бойовою технікою, яка підпадає під дію Договору про звичайні збройні сили в Європі, перебуває під командуванням особи, відповідальної перед своєю державою і законами України за поведінку своїх підлеглих, які зобов`язані дотримуватися внутрішньої дисципліни, законів України, норм міжнародного права.
Упродовж 2013 року у зв`язку з демократичними процесами, які відбувалися на території України, у представників влади Російської Федерації та службових осіб з числа керівництва Збройних сил Російської Федерації (далі ЗС РФ), досудові розслідування та судові розгляди щодо яких здійснюються в інших кримінальних провадженнях, виник злочинний умисел на вчинення протиправних дій, направлених на порушення суверенітету і територіальної цілісності України, зміну меж її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України.
Мотивами зазначеного умислу послугували євроінтеграційний курс розвитку України, підготовка до підписання Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, Європейським Співтовариством з атомної енергії та їхніми державами-членами, які були розцінені представниками влади і ЗС РФ як безпосередня загроза економічним та геополітичним інтересам Російської Федерації, що сприятиме втраті впливу над політичними процесами в Україні та позбавить контролю над її економічною діяльністю, призведе до поглиблення співпраці з Організацією Північноатлантичного договору з метою досягнення критеріїв, необхідних для набуття членства у цій організації та можливої денонсації угод щодо тимчасового розташування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України - в Автономній Республіці Крим (далі - АР Крим) та місті Севастополі.
Свою злочинну мету співучасники з числа представників влади і ЗС РФ вирішили досягти шляхом ведення агресивної війни проти України з використанням підпорядкованих підрозділів і військовослужбовців ЗС РФ, у тому числі дислокованих на підставі міжнародних угод на території АР Крим і міста Севастополя, а також залучення до вищевказаного злочинного плану інших осіб, у тому числі громадян України та Російської Федерації, створення і фінансування терористичних організацій та вчинення інших злочинів.
При цьому, вони усвідомлювали, що такі протиправні дії призведуть до порушення суверенітету і територіальної цілісності України, незаконної зміни меж її території та кордону, загибелі людей, заподіяння значних матеріальних збитків та інших тяжких наслідків, передбачали і прагнули їх настання.
Так, реалізовуючи свій злочинний умисел, представники влади Російської Федерації та службові особи з числа керівництва ЗС РФ організували та реалізували протягом лютого-березня 2014 року анексію АР Крим та міста Севастополя, а також протягом березня-квітня 2014 року на території Донецької і Луганської областей України організували та сприяли у створенні терористичних організацій так званих «Донецька народна республіка» і «Луганська народна республіка» (далі - «ДНР» та «ЛНР»), чим розв`язали війну на сході України та проведення протягом наступних 8 років антитерористичної операції (операції об`єднаних сил).
В подальшому, у зв`язку із невідворотним прагненням України до членства в Європейському союзі та Північноатлантичному альянсі (НАТО), 21.02.2022 року Російська Федерація визнала незалежність так званих «ДНР» та «ЛНР» та 24.02.2022 близько 05 год. 00 хв. ЗС РФ розпочали ракетні обстріли військових об`єктів на території України та широкомасштабне військове вторгнення на територію України, зокрема, в Київську, Чернігівську, Харківську, Сумську, Донецьку, Луганську, Запорізьку та Херсонську області.
У зв`язку із військовою агресією Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Законом України від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» затверджено зазначений Указ.
У подальшому воєнний стан в Україні неодноразово продовжено, зокрема, Указом Президента України від 17.05.2022 № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години ЗО хвилин 25.05.2022 строком на 90 діб.
Законом України від 22.05.2022 № 2263-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджено зазначений Указ.
Наказом Міністра оборони України від 27.12.2019 № 731 лейтенанта ОСОБА_7 призначено на посаду начальника служби пального і мастильних матеріалів тилу НОМЕР_1 окремого батальйону морської піхоти НОМЕР_3 окремої бригади морської піхоти військово-морських сил Збройних сил України.
В подальшому, наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 28.12.2021 № 272, лейтенанта ОСОБА_7 призначено на посаду начальника служби пального і мастильних матеріалів тилу НОМЕР_1 окремого батальйону морської піхоти НОМЕР_3 окремої бригади морської піхоти військово-морських сил Збройних сил України та поставлено на всі види забезпечення.
Наказом командувача ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 23.12.2021 №331 військовослужбовці військової частини НОМЕР_2 залучено до сил і засобів об`єднаних сил для здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях.
У відповідності до ст.ст. 17, 65 Конституції України ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Статтею 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачено, що військовослужбовець серед іншого зобов`язаний: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку і берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання.
Відповідно до ст. 6 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, передбачено, що вимоги цього Статуту зобов`язаний знати й сумлінно виконувати кожен військовослужбовець.
Статтею 119 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачено, що командир взводу (групи, башти) в мирний і воєнний час відповідає за бойову готовність взводу (групи, башти) та успішне виконання ним бойових завдань, за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан особового складу, за збереження і стан озброєння, боєприпасів, техніки та майна взводу, за підтримання внутрішнього порядку у взводі. Командир взводу (групи, башти) підпорядковується командирові роти (бойової частини) і є прямим начальником усього особового складу взводу (групи, башти).
Відповідно до приписів ст. 120 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України ОСОБА_7 будучи начальником служби пального і мастильних матеріалів тилу НОМЕР_1 окремого батальйону морської піхоти НОМЕР_3 окремої бригади морської піхоти військово-морських сил Збройних сил України військової частини НОМЕР_2 серед іншого відповідає за ощадливе витрачання пального, мастильних матеріалів і спеціальних рідин та здійснює контроль за ним, а також за виконання заходів безпеки під час користування ними і зобов`язаний:
- перевіряти не менше ніж один раз на місяць наявність та якість пального, спеціальних рідин у підрозділах і на складі бригади, а також наявність та стан технічних засобів служби;
- організовувати правильну експлуатацію технічних засобів служби, роботу, пов`язану з прийманням, зберіганням і видачею підрозділам пального, мастильних матеріалів, спеціальних рідин і технічних засобів, а також роботу пунктів заправлення, забезпечуючи при цьому виконання заходів пожежної безпеки і виконання вимог безпеки;
- здійснювати аналіз витрачання пального і мастильних матеріалів та готувати його для підбиття підсумків діяльності за місяць;
- забезпечувати контроль якості пального згідно з чинними інструкціями та керівними документами;
- складати обґрунтовані розрахунки на кошти, необхідні для служби;
- організовувати збір і здавання відпрацьованих нафтопродуктів, охолоджуючих рідин.
Так, починаючи з 23.12.2021 року, лейтенант ОСОБА_7 разом із особовим складом військової частини НОМЕР_2 ніс службу на позиції що розташовані в районі АДРЕСА_2 .
28.02.2022 року згідно наказу командира НОМЕР_1 ОБМП підполковника ОСОБА_8 , військовослужбовці військової частини НОМЕР_2 були передислоковані до АДРЕСА_2 , а саме на територію заводу « ІНФОРМАЦІЯ_3 », де ОСОБА_7 продовжив несення служби.
04.04.2022 року близько 04.00 ОСОБА_7 заступник командира НОМЕР_1 ОБМП з тилу старший лейтенант ОСОБА_9 віддав наказ, відповідно до якого потрібно було зброю залишити у бункері, в якому перебував підрозділ та сідати у автомобіль. Після чого, ОСОБА_7 та інших військовослужбовців вказаної частини, на автомобілі було перевезено до АДРЕСА_3 , яке на той час перебувало під тимчасовою окупацією ЗС РФ, де їх зустріли бойовики так званої «ДНР», які одягнуті в однострій із відповідними знаками розрізнення. В подальшому, ОСОБА_7 та інших полонених військовослужбовців перевезено до ІНФОРМАЦІЯ_4 у АДРЕСА_4 .
Перебуваючи у полоні, ОСОБА_7 в період часу з 04.04.2022 по 28.04.2022 року, перебуваючи у ІНФОРМАЦІЯ_4 у АДРЕСА_4 , де утримувався в полоні, всупереч присязі, будучи громадянином України та військовослужбовцем Збройних Сил України, діючи умисно, на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності, недоторканності, обороноздатності та державній безпеці України надав представнику іноземної держави - Російської Федерації допомогу в проведенні підривної діяльності проти України.
Зокрема, ОСОБА_7 під час спілкування із представником ЗС РФ, згодився передавати інформацію щодо суті розмов військовослужбовців Збройних сил України з числа військової частини НОМЕР_2 та повідомляти про їх подальші наміри, а також про місця зберігання та маршрутів перевезення пального Збройними силами України.
Не зупиняючись на цьому, лейтенант ОСОБА_7 будучи громадянином України та військовослужбовцем Збройних Сил України, діючи умисно, вступив у злочину змову із вказаним вище представником ЗС РФ, спрямовану на конфіденційне співробітництво з представниками ЗС РФ та передання останнім суті розмов, які велись військовослужбовців Збройних сил України з числа військової частини НОМЕР_2 та повідомляти про їх подальші наміри, а також про місця зберігання та маршрутів перевезення пального Збройними силами України, надавши своє письмове зобов`язання про співробітництво, обравши собі позивний « ОСОБА_10 ».
За вказаних вище обставин ОСОБА_7 усвідомлюючи протиправність своїх дій отримав від представника іноземної держави - Російської Федерації злочинне завдання, спрямоване на надання допомоги у проведенні підривної діяльності проти України, на шкоду обороноздатності України, в умовах воєнного стану.
В подальшому, будучи звільненим з полону, 28.04.2022 ОСОБА_7 , не вчиняючи жодних дій на виконання злочинного завдання представника іноземної держави, добровільно повідомив 4 відділ 5 управління ДВКР Служби безпеки України, про свій зв`язок з представником Російської Федерації та про отримане вказане вище завдання.
ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчиненні державної зради, тобто діяння, умисно вчиненого громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності, недоторканності, обороноздатності та державній безпеці України, наданні представнику іноземної держави допомоги в проведенні підривної діяльності проти України в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.111 КК України.
Суд, вислухавши думку прокурора, захисника і обвинувачого, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.44 КК України особа, яка вчинила злочин, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України. Звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, здійснюються виключно судом. Порядок звільнення від кримінальної відповідальності встановлюється законом.

Згідно п.1 ч.2 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Відповідно до ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про закриття провадження у випадку встановлення підстав, передбачених п. 4-8 ч.2 ст.284 КПК України.

Згідно ч.3 ст.111 КК України звільняється від кримінальної відповідальності громадянин України, якщо він на виконання злочинного завдання іноземної держави, іноземної організації або їх представників ніяких дій не вчинив і добровільно заявив органам державної влади про свій зв`язок з ними та про отримане завдання.

Відповідно до ст.285, ч.3 ст.288 КПК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність. Суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність. Особі, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення та щодо якої передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у разі здійснення передбачених законом України про кримінальну відповідальність дій, роз`яснюється право на таке звільнення. Підозрюваному, обвинуваченому, який може бути звільнений від кримінальної відповідальності, повинно бути роз`яснено суть підозри чи обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави. У разі якщо підозрюваний чи обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, досудове розслідування та судове провадження проводяться у повному обсязі в загальному порядку.

Судом встановлено, що 19.03.2022 року перебуваючи у полоні ОСОБА_7 , будучи громадянином України, діючи в умовах воєнного стану, отримав злочинне завдання від представника Російської Федерації, спрямоване на сприяння у фізичному знищенні військовослужбовців Збройних Сил України Збройними силами Російської Федерації, також ОСОБА_7 надав згоду на виконання такого завдання. В подальшому, будучи звільненим з полону, 28.04.2022 року ОСОБА_7 , не вчиняючи жодних дій на виконання злочинного завдання представника іноземної держави, добровільно повідомив 4 відділ 5 управління ДВКР Служби безпеки України, про свій зв`язок з представником Російської Федерації та про отримане вказане вище завдання.

Таким чином, ОСОБА_7 ніяких дій не вчинив з метою виконання злочинного завдання представника іноземної держави в умовах воєнного часу і добровільно заявив органам державної влади про свій зв`язок з вказаним представником та про отримане завдання.

Абзацом 3 пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23.12.2005 № 12 передбачено, що умовою звільнення особи від кримінальної відповідальності є вчинення нею певного умисного злочину, незалежно від того, закінчено його чи ні, вчинений він одноособово чи у співучасті.

Крім цього, п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23.12.2005 року № 12 передбачено, що суди повинні враховувати, що в ряді норм Особливої частини КК (зокрема, ч. 2 ст. 111, ч. 2 ст. 114, ч. 3 ст. 175, ч. 4 ст. 212, ч. 2 ст. 255, ч. 5 ст. 258, ч. 6 ст. 260, ч. 3 ст. 263, ч. 4 ст. 289, ч. 4 ст. 307, ч. 4 ст. 309, ч. 4 ст. 311, ч. 3 ст. 369, ч. 4 ст. 401) передбачено спеціальні підстави звільнення від кримінальної відповідальності. У всіх зазначених випадках за наявності обставин, передбачених конкретною нормою закону, суд зобов`язаний звільнити відповідних осіб від кримінальної відповідальності.

Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення клопотання прокурора про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.2 ст.111 КК України, та закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 70000203 від 01 червня 2022 року на підставі ч.3 ст.111 КК України.

Керуючись ст.44 , ч.3 ст.111 КК України, ст.ст. 284, 285 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Клопотання прокурора Маріупольської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ч.3 ст.111 КК України у кримінальному провадженні № 0000203 від 01.06.2022 року ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України - задовольнити.

Звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ч.3 ст.111 КК України за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України.
Кримінальне провадження № 0000203 від 01.06.2022 року відносно ОСОБА_7 про притягнення до кримінальної відповідальності за ч.2 ст.111 КК України - закрити.
На ухвалу суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду на протязі семи днів з дня її оголошення.

Головуючий: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3