Дата документу 02.03.2022 Справа № 314/409/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 314/409/20 Головуючий в 1 інстанції Н.Ю. Мануйлова
Провадж. №11-кп/807/819/22 Доповідач 2 інст. ОСОБА_1
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю:

адвоката ОСОБА_5 в режимі відеоконференції за допомогою онлайн сервісу відеозв`язку EASYCON,

обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з ДУ «Вільнянська установа виконання покарань»,

розглянула 2 березня 2022 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі матеріали судового провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 січня 2022 року, якою продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, в провадженні Вільнянського районного суду Запорізької області перебуває на розгляді кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 строком на 60 днів, мотивуючи тим, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, існують і на теперішній час. Враховуючи тяжкість вчиненого злочину, того факту, що ОСОБА_6 може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків,перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та можливістю вчинення іншого кримінального правопорушення.

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 січня 2022 року задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_6 строком до 6 квітня 2022 року включно. Приймаючи таке рішення, суд врахував дані про особу обвинуваченого, наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3,4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, що унеможливлює застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_5 , не погоджуючись з оскаржуваною ухвалою вважає її незаконною та такою, що підлягає скасуванню з наступних підстав. Так, висновки суду про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України є безпідставними, оскільки ризики перестали існувати, а нові не з`явились. Апелянт зазначає, що матеріалами справи обвинувачення ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК України не доведено, та його дії мають бути кваліфіковані за ст. 119 КК України. Вказує, що посилання прокурора на ту обставину, що ОСОБА_6 раніше судимий та відповідно може скоїти інший злочин не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України обвинувачений відбув покарання за попереднім вироком, а отже відповідний ризик перестав існувати. На спростування існування ризику переховування обвинуваченого від суду зазначає, що на час перетинання кордону України 17.02.2017 року ОСОБА_6 не мав статусу підозрюваного, а отже не мав обмежень в пересуванні та наміру переховуватися. Звертає увагу, що ОСОБА_6 має постійне місце реєстрації, стійкі соціальні зв`язки, позитивно характеризується, на обліках в диспансерах не перебуває та має намір працевлаштуватися.

Просить ухвалу про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під відносно ОСОБА_6 скасувати.

Позиції учасників судового провадження.
Адвокат та обвинувачений підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Положенями ст. 331, ст. 199 КПК України регламентований порядок продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням вимог національного та міжнародного законодавств.

Заявлені стороною захисту доводи щодо не доведеності дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК України, з огляду на стадію кримінального провадження, в якому ОСОБА_6 вже висунуто обвинувачення і триває судовий розгляд у суді першої інстанції, колегія суддів не досліджує поставлені питання, які пов`язані з оцінкою доказів з точки зору їх належності, допустимості та достатності, а перевіряє лише висновки суду на предмет наявності ризиків та існування вагомих підстав для продовження тримання особи під вартою.

При цьому, конкретність пред`явленого обвинувачення у даному проваджені колегією суддів не перевіряється, оскільки це є предметом судового розгляду у вирішенні справи по суті пред`явленого обвинувачення.
Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених п.п. п.п. 1, 3,4, 5 ч. 1 ст.177 КПК України, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою.
Так, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від семи до десяти років, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.
Однак, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Надаючи оцінку можливості обвинуваченого ОСОБА_6 переховуватися від суду, суд бере до уваги серйозність висунутого останньому обвинувачення за ч. 2 ст. 121, КК України, зокрема, вчинення умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілому, отже існує певна ймовірність того, що обвинувачений з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому злочину, може вдатися до відповідних дій.
Крім того, встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 17.02.2017 року переткнув кордон України та переховувався на території Російської Федерації, у зв`язку із чим 20.07.2017 року був оголошений у розшук та був затриманий силами Інтерполу та екстрадований до України, що додатково свідчить про існування встановленого ризику переховування.
Також, перебуваючи на свободі ОСОБА_6 може незаконно впливати на потерпілу та свідків у кримінальному провадженні, які мешкають в одному селі, а тому ризик певних дій з боку обвинуваченого може перешкодити кримінальному провадженню, що вплине на встановлення обставин, які відповідно до ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню.

Ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України також знайшов своє підтвердження, оскільки ОСОБА_6 вчинив дане кримінальне правопорушення, перебуваючи на обліку в органах пробації, як особа звільнена з випробуванням за вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04.08.2016 року за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на даний час не змінилися, та не зменшилися.
Отже, доводи апеляційної скарги захисника щодо незгоди з ризиками, на які послався суд у своєму рішенні,колегія суддів вважає непереконливими.

Посилання захисника на стійкі соціальні зв`язки обвинуваченого та постійне місце реєстрації не здатні спростувати висновок суду стосовно недоцільності застосування альтернативного запобіжного заходу.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо зміни запобіжного заходу з наведених підстав є неспроможними.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали суду, у провадженні не вбачається.

З урахуванням викладеного, на думку колегії суддів, рішення суду є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми доказами, дослідженими та оціненими судом, а тому апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 січня 2022 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 до 6 квітня 2022 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3