ПРИМОРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ1
УХВАЛА

17 серпня 2022 року м. Одеса

Колегія суддів Приморського районного суду м. Одеси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 12.05.2015 року за № 0000065, за обвинуваченням ОСОБА_7 , у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 14 ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 369-2 КК України, -

встановила:
В провадженні Приморського районного суду м. Одеси на стадії підготовчого провадження перебувають матеріали кримінального провадження від 12.05.2015 року за №0000065 за обвинуваченням за обвинуваченням ОСОБА_7 , у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 14 ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 369-2 КК України.
Потерпілий, який визнаний таким у даному кримінальному провадженні про дату, час та місце проведення судового провадження повідомлявся належним чином, але у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Таку поведінку потерпілого суд розцінює як небажання особисто прийняти участь у судовому провадженні. Тому, з урахуванням думки учасників судового провадження, які вважали за можливе проведення підготовчого провадження за відсутності потерпілого, суд дійшов висновку про проведення підготовчого судового засідання без участі потерпілого.

Більш того, суд вважає, що в умовах воєнного стану оголошеного в Україні у зв`язку зі збройною агресією російської федерації, відсутня нагальна потреба очікувати на волевиявлення вказаного учасника судового провадження бажання на прибуття до суду, оскільки, з урахуванням періодичних ракетних обстрілів міста Одеси, це становить загрозу для вказаної особи.

В підготовчому судовому засіданні прокурор вважав за можливе призначити кримінальне провадження до судового розгляду.

Сторона захисту заперечувала проти призначення кримінального провадження до судового розгляду. При цьому, захисник ОСОБА_6 зазначив, що формулювання обвинувачення в обвинувальному акті за ч.2 ст. 369-2 КК України є неконкретним та незрозумілим для сторони захисту, а тому обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору.

Заслухавши думки учасників кримінального провадження, вивчивши обвинувальний акт, долучений до нього реєстр матеріалів досудового розслідування, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Так, згідно із ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є, окрім іншого, забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 7 КПК України передбачено, що зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема, відноситься законність, що в силу ч. 2 ст. 9 КПК України передбачає обов`язок прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити, як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Відповідно до ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Частиною 1 статті 91 КПК України визначено, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення) та винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, що виходячи з суті цієї статті має відображатися в обвинувальному акті, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, у тому числі як виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими і формулювання обвинувачення.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 24 листопада 2016 року у справі №5-328кс16, важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Суд звертає увагу, що дотримання вимоги кримінального процесуального закону до змісту обвинувального акта є однією із гарантій права особи, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, на захист, оскільки пред`явлення конкретного обвинувачення і чітке викладення фактичних обставин кримінального правопорушення надає обвинуваченій особі можливість ефективно захищатися від такого обвинувачення та використовувати всі передбачені кримінально-процесуальним законом права на свій захист.
У міжнародних джерелах права, зокрема в Конвенції, йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту "а" частини третьої статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.
Практика Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції, Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи (справа «Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).
В рішенні у справі «Маттоціа проти Італії» від 25.07.2000 року зазначається що, «обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак, у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. "b" ч. 3 ст. 6 Конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення».
Як вбачається з дослідженого в ході підготовчого засідання обвинувального акту, затвердженого 28.03.2016 року, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1. ст. 14, ч.4 ст.187 КК України, а саме у готуванні до розбою, спрямованого на заволодіння майном у особливо великих розмірах організованою групою та ч.2 ст. 369-2 КК України, а саме у пропозиції, обіцянці здійснити вплив за надання неправомірної вигоди для себе чи третьої особи на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави.

Щодо обвинувачення ОСОБА_7 за ч.1. ст. 14, ч.4 ст.187 КК України суд зазначає настпуне.

З об`єктивної сторони розбій вчиняється у формі нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства. Під нападом у складі розбою слід розуміти раптову, несподівану для потерпілого, короткочасну, агресивну, насильницьку дію, спрямовану на протиправне заволодіння чужим майном. Напад може бути як відкритим, так і таємним (наприклад, нанесення удару потерпілому з-за спини). За цією ознакою розбій відрізняється, з одного боку, від крадіжки, з іншого, - від грабежу.

Разом із тим, в обвинувальному акті обвинувачення викладено не конкретно, деталі вчинення злочину, які характеризують спосіб його вчинення в обвинувальному акті не викладені.

Зокрема, прокурор, зазначаючи, що ОСОБА_7 в складі організованої групи приймав участь у підготовці злочину та як виконавець у той же період вчинив підшукування і пристосування засобів, знарядь, умисне створення умов для вчинення злочину, однак не зазначає у чому саме виразилось підшукування і пристосування засобів знарядь, у чому полягало створення умов для вчинення злочину, не деталізує прокурор в обвинуваченні який план злочину розроблено членами групи і яку конкретну роль мав виконувати ОСОБА_7 спільно з членами групи, розпочавши таємне переслідування автомобіля потерпілого, яким чином була встановлена сума грошових коштів належних ОСОБА_8 , якою ОСОБА_7 в складі організованої групи мав намір заволодіти.

Також, при формулюванні обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, організованою групою, сторона обвинувачення не зазначає в обвинуваченні відомості щодо місця вчинення злочину, інших обставин, в тому числі не зазначено про попередню зорганізованість осіб у стійке об`єднання для вчинення інкримінованого злочину, що об`єднані єдиним планом з розподілом функцій учасників групи, та дій спрямованих на реалізацію плану, для досягнення спільної мети і результату відомого всім учасникам групи. При цьому, формулювання обвинувачення в цій частині містить неконкретність та суперечить правовій кваліфікації, вказаній у обвинувальному акті, зокрема не розкрито суті розбою відповідно до диспозиції ст.187 КК України.

Крім того, з системного аналізу закону випливає, що готування до розбою є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим.

Для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів необхідно виходити з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, їх кількість, розподіл ролей між учасниками, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи.

Характерною ознакою прямого умислу є також бажання настання злочинного наслідку, що був задуманий, щодо матеріальних злочинів, і бажання вчинення злочинного діяння - щодо формальних злочинів. У такого роду бажанні знаходить своє вираження вольова ознака умислу як його найважливіша і відмінна риса. Наявністю бажання настання злочинного наслідку при вчиненні злочину з матеріальним складом прямий умисел відрізняється від інших форм і видів вини. Бажання, як вольове начало, перебуває в нерозривній єдності із свідомістю особи, яка діяла з прямим умислом, і її здатністю передбачити наслідки свого діяння.

Згідно з ч.1 ст.14 КК України готуванням до кримінального правопорушення є підшукування або пристосування засобів чи знарядь, підшукування співучасників або змова на вчинення кримінального правопорушення, усунення перешкод, а також інше умисне створення умов для вчинення кримінального правопорушення.

Готування, безпосередньо спрямоване на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й готуватися на їх досягнення.

Так, із суб`єктивної сторони розбій характеризується прямим умислом, при цьому, обов`язковими елементами суб`єктивної сторони вказаного злочину є мета збагачення за рахунок заволодіння чужим майном і корисливий мотив.

Мотив та мета є факультативними ознаками суб`єктивної сторони кримінального правопорушення (якщо вони не зазначені у диспозиції статті Особливої частини КК України). Мотив це внутрішні спонукання, якими керувалася особа, вчиняючи кримінальне правопорушення, а мета це уявний результат, якого вона бажала досягти, коли вчиняла кримінальне правопорушення.

Мотив та/або мета можуть зазначатися у диспозиції певної статті Особливої частини КК України як обов`язкові ознаки суб`єктивної сторони складу відповідного кримінального правопорушення або як його кваліфікуючі ознаки. Відсутність у такому випадку мотиву та/або мети буде свідчити про відсутність у діях (бездіяльності) особи складу кримінального правопорушення.

Однак, у формулюванні обвинувачення за ч.4 ст.187 КК України, орган досудового розслідування, зазначивши певні факти, не конкретизував мотиву та мети ОСОБА_7 при вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, що свідчить про відсутність викладу суб`єктивної сторони цього складу злочину, що як наслідок потягло неконкретність обвинувачення в цій частині.

Щодо обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 369-2 КК України, із зазначенням кваліфікації як пропозиція, обіцянка здійснити вплив за надання неправомірної вигоди для себе чи третьої особи на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, суд зазначає наступне.

Диспозицією ч.2 ст.369-2 КК України передбачено кримінальну відповідальність за прийняття пропозиції, обіцянки або одержання неправомірної вигоди для себе чи третьої особи за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, або пропозиція чи обіцянка здійснити вплив за надання такої вигоди.

Зловживання впливом у даному випадку є діяння, яке становить об`єктивну сторону зазначеного вище злочину, а відтак обов`язковому встановленню підлягають обставини його вчинення, тобто часу, місця, способу тощо. Однак, подію злочину в цій частині в обвинувальному акті не встановлено, місце і спосіб його вчинення не викладено.

В обвинувальному акті не визначено спосіб, в який ОСОБА_7 збирався вчинити незаконний вплив на службових осіб Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, який в свою чергу може бути вчинений шляхом умовляння, прохання, переконання, надання обіцянки чи будь-яких інших дій. В той час не зазначено конкретно на рішення якої службової особи, обіцяв здійснити вплив ОСОБА_7 відповідно примітки до ст.369-2 КК України, що суттєво впливає на кваліфікацію його дій. Крім того в обвинувальному акті не зазначено підстав, з яких прокурор дійшов висновку, що службові особи Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, є особами, уповноваженими на виконання функцій держави та яким чином був встановлений розмір грошей неправомірної вигоди, за якою він мав намір вчинити вплив.

Також при правовій кваліфікації злочинних дій обвинуваченого прокурор зазначає, що дії обвинуваченого кваліфіковані як пропозиція, обіцянка здійснити вплив за надання неправомірної вигоди для себе чи третьої особи на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, отже зазначаючи що пропозиція, обіцянка обвинуваченого здійснити вплив за надання неправомірної вигоди для себе чи третьої особи, свідчить про те, що прокурор не визначився для кого саме мав намір отримати обвинувачений неправомірну вигоду для здійснення відповідного впливу, а тому кваліфікація дій обвинуваченого за вказаним злочином є неконкретною.

Наведене свідчить про поверховий підхід при формулюванні обвинувачення за злочини, які ставляться у вину ОСОБА_7 , що є неприпустимим, оскільки відсутність відомостей щодо об`єктивної та суб`єктивної сторони складу злочину, свідчить про недотримання органом досудового розслідування вимог ст. 91 КПК України, що потягло неконкретність обвинувачення, яке підлягає з`ясуванню та перевірці доказами під час судового розгляду та порушує право обвинуваченого, передбачене ст. 42 КПК України знати, у вчиненні яких конкретно протиправних дій його обвинувачують, та окрім того, позбавить суд можливості роз`яснити обвинуваченому суть пред`явлених обвинувачень і визначити ступінь вини ОСОБА_7 у вчинених злочинах.

Таким чином, з змісту обвинувального акту вбачається, що в порушення вимог ст.291 КПК України, відносно обвинуваченого ОСОБА_7 органом досудового розслідування не сформульовано детального обвинувачення, тобто такого, що складається з таких відомостей, які повинні бути достатніми для повного розуміння обвинуваченим суті висунутого проти нього обвинувачення, що також є необхідним для підготовки адекватного захисту, про слушно зазначила сторона захисту.

Наведені вище недоліки обвинувального акту відносно ОСОБА_7 позбавляють суд можливості призначити дане кримінальне провадження до судового розгляду та розглянути його по суті, тому суд приходить до висновку про необхідність повернення обвинувального акту з додатками прокурору.

Окремо суд наголошує, що оскільки за правилами ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Разом з цим, зміна правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення прокурором відповідно до положень ст. 338 КПК України можлива виключно в разі встановлення під час судового розгляду саме нових фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, і така зміна неприпустима в разі допущених при обвинуваченні особи суперечностей чи неповноти викладеного обвинувачення.

Також, кримінально-процесуальний закон не містить положення про обов`язок суду чекати, коли прокурор скористається своїм правом на зміну обвинувачення в суді, а також і права суду пропонувати або примушувати прокурора змінити обвинувачення.

Таким чином, оскільки судом встановлені такі недоліки обвинувального акту, які перешкоджають судовому розгляду відсутність конкретно сформульованого обвинувачення із правовою кваліфікацією дій обвинуваченого за кожним епізодом окремо у відповідності до диспозицій частин статей, за якими він обвинувачується, то виправлення прокурором цих недоліків сприятиме реалізації завдань та засад кримінального провадження, а також забезпечення права обвинуваченого на захист від висунутого обвинувачення.

Вказані недоліки обвинувального акту можуть бути усунуті на стадії підготовчого провадження тільки шляхом повернення обвинувального акту відповідно до п.3 ч.3 ст.314 КПК України, оскільки на стадії підготовчого провадження відповідно до Глави 27 КПК суд має виключний перелік повноважень, передбачених цією главою, і виправляти недоліки обвинувального акту на цій стадії шляхом зміни обвинувачення в порядку ст. 338 КПК України, не передбачено.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення є важливою передумовою забезпечення справедливого розгляду в розумінні ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому для забезпечення права на захист ОСОБА_7 і усунення недоліків у викладі обвинувачення та кваліфікації дій обвинуваченого, обвинувальний акт слід повернути прокурору.

Керуючись ст.ст.314, 370, 376 КПК України, колегія суддів, -

постановила:
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні за № 0000065 від 12.05.2015 року за обвинуваченням ОСОБА_7 , у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 14 ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 369-2 КК України, повернути прокурору відділу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону ОСОБА_5 для усунення протягом розумного строку вказаних в мотивувальній частині ухвали виявлених недоліків.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом семи днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали проголошено 22 серпня 2022 року о 15:00 годині в залі судового засідання Приморського районного суду м. Одеси №106.

Колегія суддів
Приморського районного суду м. Одеси

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Єдиний унікальний номер справи: №522/5615/16-к
Номер провадження № 1-кп/522/2221/22
Головуючий суддя ОСОБА_1