Дата документу Справа № 334/2791/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 334/2791/20 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. №11-кп/807/676/22 Доповідач 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю :

адвоката ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 в режимі відеоконференції з ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»,

розглянула 2 лютого 2022 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 10 січня 2022 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

Як вбачається з матеріалів контрольного провадження, в провадженні Ленінського районного суду м.Запоріжжяперебуває на розгляді кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, з огляду на те, що існують ризики передбачені ст.177 КПК України, а саме щодо переховування обвинуваченного від суду, здійснення впливу на потерпілих та свідків у справі, вчинення іншого кримінального правопорушення. Просить продовжити строк тримання обвинуваченого під вартою строком на 60 днів.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжявід 10 січня 2022 року задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 строкомдо 10 березня 2022 року. Суд врахував дані про особу обвинуваченого, тяжкість вчиненого злочину та наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, що унеможливлює застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_6 не погоджуючись із оскаржуваним рішенням вважає його незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з наступним. Так, прокурор обґрунтував клопотання виключно своїми власними припущеннями, які не можуть бути покладені в основу судового рішення, а суд обмежився посиланням на загальні норми КПК України та не навів жодних мотивів прийнятого рішення. При цьому, суд не врахував наявність у ОСОБА_7 міцних соціальних зв`язків, зокрема місце проживання та реєстрації, наявність родини, інвалідність 3 групи у останнього. Крім того, ОСОБА_7 інсулінозалежна людина, що потребує медичної допомоги та дієтичного харчування, які в умовах СІЗО отримати не може, на теперішній час стан його здоров`я погіршується, останній втрачає зір та не отримує з цього приводу ніякої допомоги. Вважає, що необхідність щоденного контролю рівня цукру в крові та вживання інсуліну, який можна отримати виключно за місцем постійного проживання, спростовують твердження про наявність ризику переховування обвинуваченого від суду. Також є безпідставним висновок суду про ризик вчинення обвинуваченим нових правопорушень та продовження злочинної діяльності, оскільки ОСОБА_7 раніше не судимий, ніколи не мав проблем із законом, а під час подій інкримінованого йому кримінального правопорушення діяв у стані необхідної оборони. Ризик можливості впливу на свідків та потерпілих прокурором також не доведений та має виключно характер припущення, оскільки посилання на відповідні факти є необґрунтованим внаслідок посилання на них ще на стадії досудового розслідування та без встановлення причетності обвинуваченого до погроз такого впливу за умови, що такі погрози взагалі мали місце. До того ж, потерпіла у даному кримінальному провадженні вже допитана, свою позицію щодо обставин справи та обсягу покарання висловила, протягом останніх шести місяців участі у судовому розгляді не приймає, представника у кримінальному провадженні також не має. Вказані обставини свідчать про формальний підхід суду першої інстанції до встановлення обставин та доказів, які підтверджують наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, що свідчить про порушення права ОСОБА_7 на справедливий суд та захист. Просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою застосувати до ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронних засобів контролю.

Прокурор своєчасно повідомлявся про час та дату розгляду провадження, клопотань про відкладення справи від нього не надходило, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути провадження за прокурора, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України та відповідає ч.4 ст. 422-1 КПК України.

Позиції учасників судового провадження.
Обвинувачений та його захисник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідаючи на доводи апеляційної скарги щодо неможливості вирішення питання про продовження строку тримання під вартою у підготовчому судовому засіданні, судова колегія зауважує, що ч. 3 ст. 331 КПК України передбачає обов`язок суду розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою незалежно від стадії судового розгляду, якщо судове провадження не було завершене до спливу продовженого строку.

Згідно ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Положеннями ст. 199, ст. 331 КПК України регламентовано порядок продовження строку тримання під вартою.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.
Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст.177 КПК України, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою.
Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від семи до п`ятнадцяти років, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.
Однак, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Надаючи оцінку можливості обвинуваченого ОСОБА_7 переховуватися від суду, суд бере до уваги серйозність висунутого останньому обвинувачення за ч. 1 ст. 115, КК України, зокрема, умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, отже існує певна ймовірність того, що обвинувачена з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого їй злочину, може вдатися до відповідних дій переховування.
Крім того, перебуваючи на свободі, ОСОБА_7 може негативно впливати на хід судового розгляду та незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні шляхом погроз або умовлянь схилити їх до дачі неправдивих показів щодо обставин кримінального правопорушення, що вплине на встановлення обставин, які відповідно до ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню, тим самим перешкодить кримінальному провадженню.

При цьому, суд врахував тяжкість обвинувачення, необхідність виконання процесуальних дій, а також зважаючи на доведеність прокурором наявності всіх обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, суд, керуючись наданими йому законом повноваженнями, дійшов висновку про доцільність продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час відповідає його особі, характеру та тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Отже, приймаючи до уваги тяжкість інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, які суд оцінює у сукупності з іншими даними, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про доцільність продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки відсутні підстави вважати, що інший (менш суворий) запобіжний захід, може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, та забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.
Доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо невиправданості ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки при розгляді клопотання прокурором доведено об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 та встановлена наявність ризиків, визначених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, при цьому, будь-яких об`єктивних даних, які б безумовно свідчили про зміну або відсутність обставин, передбачених ч.1 ст. 194 КПК України, які раніше слугували підставою для обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, стороною захисту під час апеляційного розгляду не наведено.
Твердження апелянта про відсутність ризику вчинення нових правопорушень та продовження злочинної діяльності безпідставні, оскільки судом вказаний ризик не встановлювався.

Посилання напозитивні відомості про особу обвинуваченого у вигляді постійного місця проживання, наявності родини та незадовільного стану здоров`я не здатні спростувати висновок суду стосовно недоцільності застосування альтернативного запобіжного заходу.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з наведених підстав є неспроможними.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування чи зміни ухвали суду, у провадженні не вбачається.

З урахуванням викладеного, на думку колегії суддів рішення суду є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми доказами, дослідженими та оціненими судом, а тому апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 10 січня 2022 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 до 10 березня 2022 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4