Справа № 364/389/21
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.06.2022 Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі колегії суддів:
головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора Володарського відділу Білоцерківської окружної прокуратури ОСОБА_5
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7
учасників кримінального провадження:
потерпілого ОСОБА_8
представника потерпілих ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Біла Церква питання доцільності подальшого тримання під вартою обвинуваченого у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за №0000194 від 21.12.2020 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 15 пунктів 1,7 частини 2 статті 115 КК України, -
В С Т А Н О В И В:

В провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області перебуває на розгляді обвинувальний акт у кримінальному провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за №0000194 від 21.12.2020, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 15 пунктів 1,7 частини 2 статті 115 КК України.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 просив продовжити обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою, мотивуючи тим, що він обвинувачується у скоєнні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі. Крім того, ОСОБА_6 усвідомлює, що за вчинений злочин, в разі доведення його вини, йому загрожує покарання у виді позбавлення волі. У зв`язку з чим ризики, передбачені пп.1,5 ч.1 ст.177 КПК України на теперішній час не зменшились, що дає підстави вважати, що ОСОБА_6 може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, продовжити кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується, а тому більш м`які запобіжні заходи не можуть забезпечити належну поведінку ОСОБА_6 .

Потерпілий ОСОБА_8 та представник потерпілих адвокат ОСОБА_9 в судовому засіданні клопотання прокурора підтримали.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_7 проти задоволення усного клопотання прокурора заперечували, вважали можливим застосувати більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Дослідивши матеріали судового провадження, заслухавши пояснення учасників судового провадження, зокрема прокурора, обвинуваченого, захисника, потерпілого та представника потерпілих, суд встановив наступне.

Відповідно до ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25.05.2022 встановлено наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, зокрема: можливість обвинуваченого переховуватись та ухилятися від явки до суду та продовжити кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується, у зв`язку з чим продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 24.06.2022.

Відповідно до ч.3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Оскільки строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 закінчується 24.06.2022, по справі триває судове слідство, а тому суд повинен вирішити питання щодо продовження строків тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 .

Відповідно до частини 1 статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченими статтею 177 цього Кодексу.

Беручи до уваги, що обвинувачений ОСОБА_6 знаходиться під вартою вже досить тривалий час, а саме, - з 20.12.2020, тобто, вже понад 18 місяців, з урахуванням обставин справи, суд вважає, що перебування ОСОБА_6 в умовах ізоляції протягом тривалого часу є на даний час необґрунтованим, а тому відносно нього потрібно змінити запобіжний захід, та призначити запобіжний захід, який не пов`язаний з триманням під вартою, а саме у виді домашнього арешту, виходячи з наступних підстав.

Так, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 15 пунктами 1,7 частини 2 статті 115 КК України, який відповідно до частини 6 статті 12 КК України є особливо тяжким злочином, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі.

Необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів обґрунтована прокурором, зокрема, наявністю ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: можливість переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого ОСОБА_6 переховуватися від суду чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується, суд приймає до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів, може вдатися до відповідних дій.

Разом з цим, суд вважає, що ризикам, передбаченим пп. 1,5 ч.1 ст.177 КПК України, може дієво запобігти запобіжний захід, який не є виключним за своєю суворістю.

У відповідності до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У розумінні ст. 9 Конституції України - Конвенція про захист прав людини, Протоколи до Конвенції та Рішення ЄСПЛ - є частиною національного законодавства.

В п. 51 Рішенні ЄСРПЛ «Летельє проти Франції» (від 26.06.1991 р.) попереднє ув`язнення не повинно визначати покарання у виді позбавлення волі і не може бути «формою очікування» обвинувального вироку.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 11.04.2013 у справі «Вєренцов проти України» ЄСПЛ зазначив, що відповідно до його усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним відправленням правосуддя, у рішенні судів мають адекватно зазначатися підстави, на яких вони ґрунтуються. Ступінь застосування цього обов`язку наводити підстави може змінюватися залежно від характеру рішення та повинен визначатися з огляду на обставини справи.

Як зазначено у окремій думці судді ЄСПЛ Калайджиєвої в рішенні «Шалімов проти України» від 04.03.2010 р.: будь-яка концепція «автоматичної законності» позбавлення свободи несумісна з принципами Конвенції і немає сумніву, що пункт 4 статті 5 Конвенції є процесуальною гарантією та засобом юридичного захисту проти такого тримання під вартою.

На переконання суду, клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 не містить обґрунтування необхідності продовження тримання під вартою з урахуванням рішень ЄСПЛ, саме клопотання має ознаки «автоматичної законності» позбавлення свободи, оскільки прокурор в своєму клопотанні не наводить нових, вагомих обставин, які б суд мав змогу застосувати як ризики, в розумінні ч. 1 ст. 177 КПК України, для подальшого тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , в ньому містяться лише посилання на ті обставини, на підставі яких обвинуваченому (на час обрання запобіжного заходу, - підозрюваному) ОСОБА_6 було обрано такий вид запобіжного заходу, як тримання під вартою ухвалою слідчого судді Володарського районного суду Київської області від 22.12.2020, та продовжено його строк ухвалами слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12.02.2021, 17.03.2021, 11.05.2021 та ухвалами Володарського районного суду Київської області від 19.05.2021, Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12.07.2021, Київського апеляційного суду від 08.09.2021, Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11.10.2021, 29.11.2021, 21.01.2022, 17.03.2022, 30.03.2022 та 25.05.2022.

Колегія суддів критично відноситься до такої позиції прокурора, так як вона йде врозріз з практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно положень ст. 5 Конвенції, та правової позиції ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «... тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою...».

Окрім того, слід вказати, що кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_6 за частиною 3 статті 15 пунктами 1,7 частини 2 статті 115 КК України, не тягне за собою автоматичне визнання його вини у вчиненні кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується, він до винесення вироку вважається таким, який не винуватий у вчиненні злочину, який йому інкримінується, а тому суд вважає, що сам лише розмір санкції статті, по якій пред`явлене обвинувачення, не є достатнім чинником для подальшого тримання обвинуваченого під вартою на даному етапі судового розгляду.

Крім того, 15 грудня 2016 року ЄСПЛ було винесено рішення у справі «Ігнатов проти України» (далі Рішення), де було визнано заяву прийнятною та визнано, що мало місце порушення ст.5 Конвенції.

В п.41 рішення у цій справі Суд зазначає, що тримання заявника під вартою тривало майже рік і вісім місяців. Серйозність звинувачень, висунутих проти нього і ризик його втечі були згадані в первісному рішенні про застосування до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Ці ж аргументи, а також ризик його впливу на хід розслідування, який був доданий незабаром (див. пункти 8 і 13), залишилися незмінними аж до винесення вироку, за винятком рішення від 1 жовтня 2013, яке не містило взагалі ніяких підстав (див пункти 12 і 34 вище). Таким чином, суди використовували ті ж підстави для продовження терміну тримання заявника під вартою. Проте, відповідно до параграфу 3 статті 5, обґрунтування будь-якого терміну тримання, незалежно від того, наскільки коротким цей термін є, повинно бути переконливо продемонстроване владою.

У справі «Хайредінов проти України» ЄСПЛ вказав, що ст. 5 Конвенції гарантує основоположне право на свободу та недоторканність, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції. Кожен має право на захист цього права, що означає не бути позбавленим або не мати продовження позбавлення свободи, крім випадків, коли таке позбавлення відбувалось за умов, встановлених у п. 1 ст. 5 Конвенції. Цей перелік винятків є вичерпним і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи. Для того, щоб позбавлення свободи не вважалось свавільним, додержання національного закону при його застосуванні є недостатнім. Такий захід має бути необхідним за конкретних обставин. Таким чином, тримання під вартою у відповідності до підпункту (c) пункту 1 статті 5 Конвенції має задовольняти вимогу пропорційності. Тобто суд повинен розглядати питання, чи взяття особи під варту є конче необхідним та чи можуть інші, менш суворі заходи бути достатніми для досягнення цієї цілі.

Крім того, в рішенні по справі "Осипенко проти України", вказано, що з плином часу для тривалого тримання заявника під вартою потрібне додаткове обґрунтування, але суди не надали жодних додаткових аргументів. Крім того, на жодному з етапів національні суди не розглянути будь-які інші превентивні заходи в якості альтернативи тримання під вартою. Викладені міркування є достатніми для того, щоб Суд прийшов до висновку, що мало місце порушення параграфу 3 статті 5 Конвенції».

При вирішенні питання про доцільність продовження строку тримання під вартою повинні бути надані додаткові вагомі докази того, що є наявна доцільність продовження такого строку і що інші більш м`які запобіжні заходи не можуть бути застосовані. Обов`язок доказування вагомості застосування такого виняткового запобіжного заходу покладається на сторону обвинувачення, зокрема, в даному випадку, - на прокурора, який клопотав про продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 .

Тобто, на переконання суду, саме прокурором в процесі повинно бути надано такі докази неможливості зміни запобіжного заходу на більш м`який, які б не могли б бути піддані жодному сумніву, чого в даному випадку прокурором і не було зроблено.

Разом з тим, відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, розглядаючи клопотання про застосування (продовження) запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення суд, крім інших обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування такого запобіжного заходу, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

При цьому, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

З матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Сквира Київської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянин України, не депутат, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_10 . ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , має професійно-технічну освіту, військовозобов`язаний, пенсіонер МВС (полк особливого призначення), інвалід ІІІ групи, учасник бойових дій, ветеран війни, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий.

Крім того, суд враховує, що наразі триває судовий розгляд, вже допитано обвинуваченого, потерпілих та досліджено письмові матеріали кримінального провадження, залишились не оглянутими речові докази та не допитані свідки.

З огляду на викладене, враховуючи тяжкість злочину, спосіб його вчинення та наслідки, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, конкретні обставини кримінального провадження та характер інкримінованих йому дій, дані про особу обвинуваченого, а саме: його вік, стан здоров`я, сімейний стан, соціальні зв`язки, спосіб життя взагалі, зокрема те, що останній має родинну, має зареєстроване місце проживання, де мешкає з родиною тривалий час, наявність утриманців, відсутність судимостей, наявність інвалідності ІІІ групи, участь у бойових діях, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, оскільки стороною обвинувачення на даній стадії судового процесу не доведено, що запобігти існуючим ризикам, окрім як продовженням запобіжного заходу у виді тримання під вартою, неможливо.

Положеннями ст. 181 КПК України передбачено, що до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі, може бути застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, який полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Отже, з урахуванням даних про особу підозрюваного, тривалості перебування обвинуваченого під вартою, суд вважає, що, незважаючи на пред`явлення ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину та передбачене за нього покарання, вірогідність ухилення обвинуваченого від виконання процесуальних обов`язків не є надто високою, у зв`язку з чим до нього може бути застосований інший, більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, а саме цілодобовий домашній арешт із застосуванням засобів електронного контролю та покладенням певних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, що зможе запобігти доведеним ризикам та забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків і належну процесуальну поведінку.

При цьому, суд зважає на практику ЄСПЛ, згідно з якою за наслідками та способами застосування, як тримання під вартою, так і домашній арешт, прирівнюються до позбавлення волі для цілей ст. 5 §1(с) Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Манчіні проти Італії»). Тому суд вважає, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту із застосуванням засобів електронного контролю найбільш відповідатиме охороні прав та інтересів суспільства.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.177-178, 181, 194, 197, 199, 331, 372, ч.2 ст.376 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Відкласти судовий розгляд у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 15 пунктів 1,7 частини 2 статті 115 КК України на 12 год. 00 хв. 18 серпня 2022 року.
В задоволенні клопотання прокурора Володарського відділу Білоцерківської окружної прокуратури ОСОБА_5 про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою - відмовити.
Клопотання захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу на більш м`який задовольнити.
Змінити обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , обвинуваченого в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 15 пунктів 1,7 частини 2 статті 115 КК України, запобіжний захід у виді тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» на запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , строком до 23 серпня 2022 року із застосування засобів електронного контролю.
Покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , наступні обов`язки:
прибувати до суду за першою вимогою;
повідомляти суд про зміну свого місця проживання;
не відлучатися з села Логвин Володарського району Київської області, без дозволу суду;
не спілкуватись з потерпілими та свідками у даному кримінальному провадженні без присутності суду;
заборонити обвинуваченому ОСОБА_6 залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 цілодобово;
носити електронний засіб контролю.
Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_6 , що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України, працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань..
Виконання ухвали про зміну запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту доручити Білоцерківському РУП ГУ НП в Київській області.
Орган Національної поліції повинен негайно поставити на облік обвинуваченого ОСОБА_6 , щодо якого застосовано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, і повідомити про це суд.
Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_5
Визначити строк дії ухвали до 23 серпня 2022 року включно.
Ухвала підлягає негайному виконанню.
Ухвала є остаточною та окремому оскарженню не підлягає.
Копію ухвали вручити присутнім учасникам судового провадження та направити для виконання начальнику ДУ «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.
Повний текст ухвали оголошено 28.06.2022 о 09 год. 00 хв.

Головуючий суддя: Олег ГРЕБІНЬ

Судді:

ОСОБА_12