Дата документу 14.09.2022 Справа № 317/986/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/986/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1046/22 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ст. 459 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2022 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника засудженого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_7 та захисника засудженого адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 2 червня 2022 року, якою залишено без задоволення заяву ОСОБА_7 про перегляд вироку Запорізького районного суду Запорізької області від 4 червня 2018 року, ухвали Запорізького апеляційного суду від 17 грудня 2018 року та постанови Верховного Суду від 22 вересня 2020 року, за виключними обставинами,-

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 4 червня 2018 року ОСОБА_7 було визнано винуватим у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 146, п. 9 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 152 КК України та на підставі ч. 1 ст. 70, ч. 2 ст. 71 КК України остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 17 грудня 2018 року апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника адвоката ОСОБА_9 було залишено без задоволення, вирок суду першої інстанції змінено, відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України №838-VIII від 26 листопада 2015 року) зараховано у строк покарання ОСОБА_7 термін його попереднього ув`язнення з 21 червня 2017 року по 17 грудня 2018 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Постановою Верховного Суду від 22 вересня 2020 року вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 4 червня 2018 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 17 грудня 2018 року щодо ОСОБА_7 було залишено без змін, а касаційні скарги засудженого та його захисника ОСОБА_8 без задоволення.

8 лютого 2022 року до Запорізького районного суду Запорізької області надійшла заява ОСОБА_7 про перегляд та скасування вироку Запорізького районного суду Запорізької області від 4 червня 2018 року, ухвали Запорізького апеляційного суду від 17 грудня 2018 року та постанови Верховного Суду від 22 вересня 2020 року за виключними обставинами.

Як на підстави для постановлення такого рішення засуджений посилався на те, що вищевказані судові рішення підлягають скасуванню за виключними обставинами, оскільки 28 червня 1996 року була прийнята та набула чинності Конституція України. Під час досудового слідства він був затриманий як підозрюваний 15 грудня 2016 року, а 16 грудня 2016 року йому був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Після цього запобіжний захід продовжувався кожні два місяці. Під час попереднього розгляду суд автоматично продовжив запобіжний захід стосовно нього. Конституційний Суд України у рішенні №1-р/2017 від 23 листопада 2017 року вказав, що продовження судом під час підготовчого судового засідання запобіжного заходу за відсутності клопотання прокурора порушує принципи рівності усіх учасників судового процесу, а також принцип незалежності та безсторонності суду. Рішення Конституційного Суду України №1-р/2017 від 23 листопада 2017 року йому не було відоме. Про таке рішення він дізнався лише 31 січня 2022 року. Якщо і суд і прокурор також не знали про існування цього рішення, то це є виключною обставиною, оскільки є вагомим, істотним та суттєво впливає на законність і обґрунтованість судових рішень. Якщо суду і прокурору було відоме рішення Конституційного Суду України №1-р/2017 від 23 листопада 2017 року, то судові рішення підлягають скасуванню як постановлені з істотним порушенням вимог чинного законодавства.

Вказує, що виключною обставиною, яка дає йому право звернутись до суду з відповідним рішенням є рішення Конституційного Суду України №1-р/2017 від 23 листопада 2017 року.

Залишаючи без задоволення заяву ОСОБА_7 про перегляд вироку, ухвали та постанови за виключними обставинами, суд першої інстанції вказав, що всупереч встановленим КПК України вимогам у поданій заяві засудженого не зазначені обставини, які відповідно до ч. 3 ст. 459 КПК України можна визнати виключними. Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2017 від 23 листопада 2017 року, на яке посилається засуджений ОСОБА_7 у своїй заяві, дійсно встановлена неконституційність положення третього речення ч. 3 ст. 315 КПК України, про те це не вплинуло та не могло вплинути на вирішення кримінального провадження щодо ОСОБА_7 по суті пред`явленого обвинувачення, адже жодних посилань на ч. 3 ст. 315 КПК України у вироку Запорізького районного суду Запорізької області від 4 червня 2018 року, ухвалі Запорізького апеляційного суду від 17 грудня 2018 року та постанові Верховного Суду від 22 вересня 2020 року немає. Рішення Конституційного Суду України №1-р/2017 від 23 листопада 2017 року стосується виключно питання неконституційності положення третього речення ч. 3 ст. 315 КПК України. Його зміст був відомий колегії суддів на час ухвалення вироку.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити на новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування своєї скарги вказує, що склад колегії при розгляді його заяви за виключними обставинами був незаконним.

Зазначає, що він та його захисник чітко вказували та обґрунтовували підстави для відводу колегії суддів у суді першої інстанції, а саме, що судді Запорізького районного суду Запорізької області 18 грудня 2017 року, 5 лютого 2018 року, 23 березня 2018 року та 16 квітня 2018 року вчинили низьку злочинів, приховавши від нього зміни у чинному законодавстві, зокрема щодо рішення Конституційного Суду України №1-р/2017 від 23 листопада 2017 року.

Звертає увагу на те, що ухвали про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою від 18 грудня 2017 року, від 5 лютого 2018 року, від 23 березня 2018 року та від 16 квітня 2018 року доводять та доказують, що вже після рішення Конституційного Суду України №1-р/2017 від 23 листопада 2017 року йому продовжували запобіжний захід у вигляді тримання під вартою за клопотанням прокурора, підстави якого були ті ж самі, а саме, на підставі ст. 177 КПК України, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, вчинити нові злочини.

Зауважує, що Конституційний Суд України в своєму рішенні №1-р/2017 від 23 листопада 2017 року чітко вказав, що автоматичне продовження запобіжного заходу є незаконним, кожне обрання наново запобіжного заходу, прокурор зобов`язаний надавати нове обґрунтоване клопотання.

В апеляційній скарзі захисник засудженого адвокат ОСОБА_8 вважає оскаржувану ухвалу незаконною, необґрунтованою та невмотивованою.

В обґрунтування своєї скарги вказує, що справа була розглянута у першій інстанції незаконним складом суду, що порушило ст.ст. 75, 412 КПК України.

Зазначає, що засуджений ОСОБА_7 наголосив на тому, що є обставина, яка викликає у нього сумнівів в неупередженості суддів ОСОБА_10 , яка будучи головуючою суддею та ОСОБА_1 судді учасника колегії у даному кримінальному провадженні в суді першої інстанції, неодноразово продовжували запобіжний захід ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою з одних і тих же підстав кожні два місяці, що не відповідає постанові Конституційного Суду України від 23 листопада 2017 року №1-рп, згідно якої є порушенням прав громадянина систематичне продовження під час судового розгляду справи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з одних і тих же підстав кожного разу, і саме з цього питання ОСОБА_11 була подана заява про перегляд судових рішень за виключною обставиною.

Вказує, що судді відмовили в задоволенні заяв захисту про відвід, і розглянули справу тим складом, який явно викликав сумнів в його неупередженості незаконним складом суду, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

Просить оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду захисник засудженого адвокат ОСОБА_8 підтримав подані апеляційні скарги та вказав, що судом першої інстанції неодноразово продовжувався запобіжний захід ОСОБА_7 на одних та тих самим підставах. Зазначив, що було заявлено обґрунтований відвід колегії суддів першої інстанції, проте було відмовлено, а тому вважає, що склад суду є незаконним.

Засуджений ОСОБА_7 у судовому засіданні апеляційного суду підтримав подані апеляційні скарги та просив їх задовольнити.

У судовому засіданні апеляційного суду прокурор заперечував проти задоволення апеляційних скарг, рішення суду першої інстанції вважав законним обґрунтованим та просив залишити його де змін.

Заслухавши доповідь судді по справі, засудженого, його адвоката, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах та провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 459 КПК України, судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за виключними обставинами.

Згідно до ч. 3 ст. 459 КПК України, виключними обставинами визнаються: 1) встановлена Конституційним Судом України неконституційність, конституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи; 2) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом; 3) встановлення вини судді у вчиненні кримінального правопорушення або зловживання слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду під час кримінального провадження, внаслідок якого було ухвалено судове рішення.

В своїй заяві про перегляд вироку Запорізького районного суду Запорізької області від 4 червня 2018 року, ухвали Запорізького апеляційного суду від 17 грудня 2018 року та постанови Верховного Суду від 22 вересня 2020 року за виключними обставинами, засуджений ОСОБА_7 посилається на те, що судом першої інстанції під час підготовчого розгляду справи відносно нього, йому автоматично було продовжено запобіжний захід, проте, як рішенням Конституційного Суду України №1-р/2017 року від 23 листопада 2017 року зазначено, що продовження судом під час підготовчого судового засідання запобіжного заходу за відсутності клопотання прокурора порушує принципи рівності усіх учасників судового процесу, а також принцип незалежності та безсторонності суду.

Так, рішенням Конституційного Суду України №1-р/2017 року від 23 листопада 2017 року (справа №1-28/2017) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення третього речення частини третьої статті 315 КПК України. Положення третього речення частини третьої частини статті 315 Кримінального процесуального кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України (в редакції до винесення рішення Конституційного Суду України №1-р/2017 року від 23 листопада 2017 року), під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу. За відсутності зазначених клопотань сторін кримінального провадження застосування заходів забезпечення кримінального провадження, обраних під час досудового розслідування, вважається продовженим.

Тобто, зміст вказаного рішення Конституційного Суду України та положень ч. 3 ст. 315 КПК України стосується лише запобіжних заходів, які обираються, змінюються або скасовуються виключно під час підготовчого судового засідання.

Так, як випливає із матеріалів кримінального провадження, під час розгляду Запорізьким районним судом Запорізької області кримінального провадження відносно ОСОБА_7 за обвинуваченням за ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 152, п. 9 ч. 2 ст. 115 КК України на стадії підготовчого судового засідання 10 квітня 2017 року останньому було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, а саме, до 9 червня 2017 року включно. Відповідно до змісту мотивувальної частини вказаного судового рішення, із клопотанням про продовження строку тримання звернувся прокурор, який брав участь у судовому засіданні (а.с. 52).

Інші процесуальні рішення, якими б на стадії підготовчого судового засідання судом першої інстанції продовжувався ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в матеріалах справи відсутні.

При цьому, в своїй заяві ОСОБА_7 також не посилається на рішення щодо продовження йому запобіжного заходу саме під час підготовчого судового засідання, зазначаючи в цілому ті обставини, що він був затриманий як підозрюваний 15 грудня 2016 року, а 16 грудня 2016 року йому був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який кожні два місяці продовжувався.

Отже, єдиним рішенням суду першої інстанції, яким ОСОБА_7 було продовжено запобіжний захід на стадії підготовчого судового засідання є ухвала Запорізького районного суду Запорізької області від 10 квітня 2017 року, яка міститься в матеріалах справи (а.с. 52).

Згідно змісту вказаної ухвали суду першої інстанції вбачається, що запобіжний захід ОСОБА_7 10 квітня 2017 року був продовжений судом першої інстанції під час підготовчого судового засідання безпосередньо за клопотанням прокурора ОСОБА_12 (а.с. 52), що вже не відповідає положенням реченню третьому ч. 3 ст. 315 КПК України, яке було визнано неконституційним, оскільки вимоги цієї статті передбачали продовження застосування запобіжного заходу за відсутності клопотань сторін кримінального провадження.

Крім того, слід зазначити, що вказане рішення Запорізького районного суду від 10 квітня 2017 року було винесено до прийняття рішення Конституційного Суду України №1-р/2017 року від 23 листопада 2017 року.

Отже, на час прийняття судом першої інстанції рішення про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу від 10 квітня 2017 року, положення речення 3 ч. 3 ст. 315 КПК України діяли.

Також, колегія суддів вказує, що як вбачається зі змісту вироку Запорізького районного суду Запорізької області від 4 червня 2018 року, ухвали Запорізького апеляційного суду від 17 грудня 2018 року та постанови Верховного Суду від 22 вересня 2020 року посилання на ст. 315 КПК України взагалі відсутнє, оскільки вказані положення стосується тільки підготовчого судового засідання, а не розгляду справи по суті.

Тобто, при прийнятті вказаних рішень, ані судом першої інстанції, ані апеляційною та касаційною інстанціями не було застосовано при вирішенні справи відносно ОСОБА_7 положення ч. 3 ст. 315 КПК України, 3 речення якої було визнано рішенням Конституційного Суду України №1-р/2017 року від 23 листопада 2017 року неконституційним.

При цьому, положення ст. 315 КПК України тільки визначають питання, які пов`язані з підготовкою до судового розгляду і не відносяться до формулювання обвинувачення та доказів на підтвердження встановлених судом обставин.

Посилання засудженого ОСОБА_7 в заяві про перегляд судових рішень заяві на його затримання в якості підозрюваного не беруться до уваги апеляційним судом, оскільки ст. 315 КПК України регламентує стадію підготовчого провадження у суді першої інстанції, а не питання, які вирішувались під час досудового розслідування.

За таких обставин колегія суддів вважає, що засуджений ОСОБА_7 та його захисник не навели жодної обставини, яка може бути виключною для перегляду вироку Запорізького районного суду Запорізької області від 4 червня 2018 року, ухвали Запорізького апеляційного суду від 17 грудня 2018 року та постанови Верховного Суду від 22 вересня 2020 року.

Доводи з приводу незаконного складу суду у суді першої інстанції є необґрунтованими, оскільки заявлений відвід колегії суддів Запорізького районного суду Запорізької області при розгляді заяви ОСОБА_7 про перегляд за виключними обставинами був розглянутий та залишений без задоволення (а.с. 85-86). Обставин та підстав, які передбачені ст.ст. 75, 76 КПК України, що виключають участь суддів, які розглядали заяву ОСОБА_7 в кримінальному провадженні або недопустимість повторної участі таких судді апеляційний суд також не вбачає.

При цьому, слід зауважити, що відповідний склад колегії суддів був визначений внаслідок автоматизованого розподілу судової справи між суддями (а.с. 9, 12).

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, 459, 466, 467 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та захисника засудженого адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 2 червня 2022 року, якою залишено без задоволення заяву ОСОБА_7 про перегляд вироку Запорізького районного суду Запорізької області від 4 червня 2018 року, ухвали Запорізького апеляційного суду від 17 грудня 2018 року та постанови Верховного Суду від 22 вересня 2020 року, за виключними обставинами, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, які утримуються під вартою - в той самий строк з дня вручення їм копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4