Номер провадження: 11-сс/813/694/22
Справа № 947/7505/22 1-кс/947/3410/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.07.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

представника власника майна ТОВ «СПМК-17» - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу директора ТОВ «СПМК-17» ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 25.04.2022 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000183, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.03.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 109 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 25.04.2022 у кримінальному провадженні №0000183, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.03.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 109 КК України задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , погоджене прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 про арешт майна та накладено арешт на автомобіль «TOYOTA LAND CRUISER 200» VINJTMCV02J704234116 д/з НОМЕР_1 , який зареєстрований за ідентифікаційний код юридичної особи-01353551, місцезнаходження юридичної особи, Одеська область, Лиманський (колишній Комінтернівський район), 21-й км Старокиївського шосе, 30А з забороною користування та розпоряджання.

Рішення слідчого судді обґрунтоване тим, що з метою припинення будь-яких спроб відчуження майна, яке зареєстровано за ТОВ «СПМК-17», відносно якого відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.04.2021 введено в дію Указом Президента України від 21.04.2021 №169/2021 застосовано на три роки персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції), з метою недопущення подальшого відчуження вказаного майна, відшкодування шкоди завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди та з метою подальшого конфіскації.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді директор ТОВ «СПМК-17» ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що ухвала слідчого судді необґрунтована та незаконна.
Доводи обґрунтовує тим, що ОСОБА_8 не має жодного відношення до діяльності ТОВ «СПМК-17». При цьому Директором ТОВ «СПМК-17» є громадянин України ОСОБА_8 , а посилання на наявність родинних зв`язків між засновником та керівником підприємства з ОСОБА_8 є безпідставними та голослівними, оскільки сам по собі факт наявності родинних зв`язків не доводить ніякого зв`язку з ТОВ «СПМК-17». Зазначає, що в ухвалі про накладення арешту відсутні будь-які посилання на докази, які б дійсно свідчили про наявність існування реальних ризиків приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження арештованого майна.
Просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою у задоволенні клопотання про арешт майна відмовити.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, представника власника майна, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 404 КПК України, рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.
Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Відповідно ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.
Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950р.), учасником яких є Україна.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A №52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», п. 50, Series A №98) (справа «East/West Alliance Limited» проти України).

Як вбачається з матеріалів судового провадження СУ ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000183, внесеному до ЄРДР 22.03.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 109 КК України.
Так досудовим розслідуванням встановлено, що під час проведення моніторингу соціальних мереж, встановлено відеоролик, викладений невстановленою особою, з метою здійснення інформаційної діяльності у співпраці з державою-агресором, із зверненням громадянина України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (відносно якого згідно рішення РНБО України застосовано персональні обмежувальні заходи (санкцій), в якому міститься заклик до перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України щодо їх діяльності у боротьбі із збройною агресією Російської федерації.
Крім того, відносно ОСОБА_8 . Службою безпеки України розпочате кримінальне провадження №0000057 від 20.03.2020 за ознаками кримінального провадження передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України в якому останньому повідомлено про підозру та оголошено в розшук.
Під час проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню СУ ГУНП в Одеській області працівникам УСБУ в Одеській області встановлено, що громадянин Республіки Вірменія ОСОБА_8 (паспорт НОМЕР_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Арташат, Республіка Вірменія, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та у квітні 2021 року Президент України підписав Указ про припинення громадянства ОСОБА_8 на підставі пункту 26 ст. 106 Конституції України та ст. 17 і 19 ЗУ «Про громадянства України».
З 27.10.2020 ОСОБА_8 оголошений в розшук та за наявною інформацією на даний час знаходиться у РФ.
Відповідно рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.04.2021 введено в дію Указом Президента України від 21.04.2021 №169/2021 стосовно ОСОБА_8 застосовано на три роки персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції), серед іншого, щодо блокування активів; обмеження торгівельних операцій та інше, а також стосовно юридичної особи ТОВ «СПМК-17», ідентифікаційний код юридичної особи-01353551, місцезнаходження юридичної особи, Одеська область, Лиманський (колишній Комінтернівський район), 21-й км Старокиївського шосе, буд. 30А, директор ОСОБА_8 , кінцевий беніфіціарний власник- ОСОБА_10 а також можливо підконтрольних фізичних осіб ОСОБА_8 .
Крім того, автомобіль «TOYOTALANDCRUISER 200»VINJTMCV02J704234116 д/з НОМЕР_1 , придбаний ТОВ «СПМК-17», може бути предметом спеціальної конфіскації, рішення про яку приймається судом за результатами розгляду справи по суті.
Не зважаючи на рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.04.2021 року введено в дію Указом Президента України від 21.04.2021 №169/2021 стосовно ОСОБА_8 застосованих на три роки персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкції), останній може фактично входити до групи ТОВ «СПМК-17» за допомогою третіх осіб на яких зареєстровано ТОВ та входить у склад родинних зав`язків, які на теперішній час користуються автомобілем «TOYOTALANDCRUISER 200»VINJTMCV02J704234116 д/з НОМЕР_1 , зареєстрований та знаходиться у власності ТОВ «СПМК-17» відносно якої застосовано на три роки персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції).
Окрім цього, як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_8 , на теперішній час на території України не знаходиться, та перебуває у розшуку органами СБУ з 27.10.2020 та за наявною інформацією на даний час знаходиться у РФ. Також на сьогоднішній день не встановлено місце знаходження майна а/м «TOYOTALANDCRUISER 200»VINJTMCV02J704234116 д/з НОМЕР_1 та не встановлено місце знаходження юридичної особи ТОВ «СПМК-17» яка можливо підконтрольна ОСОБА_8 .
Надалі з метою забезпечення припинення будь-яких спроб відчуження автомобілю «TOYOTALANDCRUISER 200»VINJTMCV02J704234116 д/з НОМЕР_1 , який зареєстровано за ТОВ«СПМК-17» ідентифікаційний код юридичної особи-01353551, місцезнаходження юридичної особи, Одеська область, Комінтернівський район, 21-й км Старокиївського шосе, 30А, директор ОСОБА_8 , кінцевий беніфіціарний власник- ОСОБА_10 а також можливо підконтрольних фізичних осіб ОСОБА_8 , а також враховуючи те, що ОСОБА_8 , на теперішній час на території України не знаходиться, та перебуває у розшуку органами СБУ з 27.10.2020 та за наявною інформацією на даний час знаходиться у РФ., а також враховуючи ч. 2 ст. 170 КПК України, відповідно до якої, арешт майна допускається з метою забезпечення:- спеціальної конфіскації;- конфіскації майна, як виду покарання, або заходу кримінально протиправного характеру щодо юридичної особи;- відшкодування шкоди завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, сторона обвинувачення звернулась з клопотанням про арешт майна.
Задовольняючи подане клопотання слідчий суддя зазначив, що є правові підстави для арешту майна з забороною розпорядження та користування, зокрема з метою припинення будь-яких спроб відчуження майна, яке зареєстровано за ТОВ «СПМК-17», відносно якого відповідно рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.04.2021 застосовано на три роки персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції), недопущення подальшого відчуження вказаного майна, відшкодування шкоди завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди та з метою подальшого конфіскації.
Виходячи із зазначених у клопотанні фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, а також наданих матеріалів, на думку апеляційного суду слідчий суддя обґрунтовано дійшов до висновків, що арешт майна необхідний для запобігання спробам вчинити дії щодо майна, спрямованих на його відчуження.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийняв до уваги посилання у клопотанні слідчого про необхідність накладення арешту на майно для забезпечення припинення будь-яких спроб відчуження майна належного ТОВ«СПМК-17» та забезпечення спеціальної конфіскації.
Отже вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на майно, є необхідним запобіжним заходом, передбаченим зазначеними нормами закону, оскільки у випадку приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуженнямайна можуть настати негативні наслідки для здійснення завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КК України.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин справи, слідчий суддя дійшов до обґрунтованого висновку про те, що для розслідування цього кримінального провадження на даній стадії досудового слідства, вжиття заходів забезпечення кримінального провадження саме в такому виді відповідатиме положенням кримінального процесуального закону.

Доводи представника власника майна про безпідставність накладеного арешту на майно не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскільки спростовуються матеріалами провадження, в зв`язку з чим апеляційний суд вважає їх необґрунтованими.
Разом з тим, апеляційний суд вважає, що на даному етапі існують реальні підстави, для накладення арешту на зазначене майно, які виправдовують таке втручання у право власності та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження, а тому доводи в цій частині є безпідставними.

Будь яких даних, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, колегія суддів суд не вбачає та представником майна надано не було.
Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді постановлене у відповідності до положень кримінального процесуального Закону, а доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала без змін.
Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає.
Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Керуючись ст. ст. 117, 376, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу директора ТОВ «СПМК-17» ОСОБА_8 - залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 25.04.2022 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000183, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.03.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 109 КК України - залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4