Номер провадження: 11-кп/813/304/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.08.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання обвинуваченого ОСОБА_9 про зміну запобіжного заходу у кримінальному проваджені №0000890, внесеному до ЄРДР 09.04.2017 року, відносно ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

встановив:

Вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 28.05.2022 року ОСОБА_9 визнано винним у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 13 (тринадцять) років.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, ОСОБА_9 приєднано частково невідбуту частину покарання за вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 18.06.2018 року та призначено остаточне покарання у виді 14 (чотирнадцяти) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_9 зараховано з моменту його фактичного затримання і початку перебігу строку попереднього ув`язнення, а саме з 18.04.2017 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону №838-VIII) зараховано ОСОБА_9 у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення в період з 18.04.2017 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає двом дням позбавлення волі.

З урахуванням вимог п. 1 ч. 4 ст. 374 КПК України, запобіжний захід обвинуваченого ОСОБА_9 у вигляді тримання під вартою, до набрання вироком законної сили продовжений.

Одночасно зазначеним вироком визнано винною ОСОБА_10 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України відносно якої закрито апеляційне провадження за її заявою на підставі ч. 2 ст. 403 КПК України.
Вироком також вирушено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат.

Не погоджуючись із зазначеним вироком ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_11 подали апеляційні скарги.

До Одеського апеляційного суду надійшло клопотання обвинуваченого ОСОБА_9 про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на інший запобіжний захід із покладенням обов`язків прибути до військкомату за призивом на виконання Закону України «Про загальну мобілізацію».

Клопотання мотивоване тим, що перебування під вартою у слідчому ізоляторі обмежує виконання ним обов`язку перед Вітчизною та робить неможливим прибуття до військкомату за призивом, хоча він відноситься до категорії військовозобов`язаних.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника обвинуваченого, який просив задовольнити клопотання, думку прокурора, який заперечував проти задоволення клопотання, перевіривши доводи клопотання, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Згідно ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 12 КК України, злочин, передбачений ч. 1 ст. 115 КК України відноситься до категорії особливо тяжких, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про існування ризику переховування від суду (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України), зважаючи на покарання, яке загрожує ОСОБА_9 в разі визнання його винуватим.

При цьому, апеляційний суд враховує, що у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Також, згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Наявність ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, підтверджується тим, що ОСОБА_9 раніше притягувались до кримінальної відповідальності, у більшості випадків за скоєння тяжких злочинів, що свідчить про стійкий та систематичний характер його протиправної поведінки. Крім того, злочин в якому обвинувачується ОСОБА_9 був скоєний ним під час фактичного відбування покарання за попередніми вироком суду який набрав законної сили.
Матеріали провадження не містять переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.

Доводи клопотання обвинуваченого про те, що перебування під вартою у слідчому ізоляторі обмежує виконання ним обов`язку перед Вітчизною та робить неможливим прибуття до військкомату за призивом, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідно до вимог ч. 1 ст. 616 КПК України особам, які підозрюються чи обвинувачуються у вчиненні злочинів проти основ національної безпеки України, а також злочинів, передбачених статтями 115, 146-147, 152-156, 186, 187, 189, 255, 255-1, 257, 258-262, 305-321, 330, 335-337, 401-414, 426-433, 436, 437-442 Кримінального кодексу України, не може бути скасування обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою для подальшого проходження обвинуваченим військової служби за призовом під час мобілізації.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу обвинуваченого на те, що, згідно приписів ч. 1 ст. 616 КПК України клопотання про скасування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для подальшого проходження обвинуваченим військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, подається прокурору, після чого прокурор має право звернутися з таким клопотанням до слідчого судді або суду, який розглядає кримінальне провадження.

Приймаючи до уваги характер і специфіку інкримінованого злочину, особу обвинуваченого, апеляційний суд вважає, що на теперішній час лише найбільш суворий запобіжний захід у виді тримання під вартою зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, у зв`язку з чим у задоволенні клопотання ОСОБА_9 слід відмовити.

Керуючись ч. 11 ст. 182, ст.ст. 369-372, 376, 419, 537, 539 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_9 про зміну запобіжного заходу - відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4