Постанова

іменем України
22 лютого 2022 року

м. Київ
справа № 755/1769/20

провадження № 51- 4493 км 21

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_1 ,
захисника ОСОБА_6 ,
потерпілої ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 25 травня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 29 липня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0009734, за обвинуваченням
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Луганська, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі КК),

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 25 травня 2021 року ОСОБА_1 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк сім років.
На підставі частин 1, 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_1 у строк покарання строк перебування під вартою з 26 по 28 листопада 2019 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 липня 2021 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_1 та ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва

від 28 травня 2021 року про виправлення описки залишено без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_1 визнано винуватим у тому, що він за обставин, встановлених судом та наведених у вироку, 24 листопада 2019 року приблизно о 15 годині, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті неприязних відносин, що виникли раптово, знаходячись на території ринку «Десна», за адресою: м. Київ, вул. Кибальчича, 13-А, під час словесного конфлікту з ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , умисно наніс останньому удари кулаком в обличчя та живіт, після чого покинув місце події. Повернувшись через декілька хвилин, ОСОБА_1 , продовжуючи свої дії з метою прогнати ОСОБА_8 , зі значною силою завдав йому декілька ударів кулаком по голові, внаслідок чого у потерпілого вилетіла вставна щелепа, а сам ОСОБА_8 упав, при падінні потерпілий вдарився головою об металеву частину торгівельного прилавку.

Унаслідок дій ОСОБА_1 потерпілому було завдано черепно-мозкову травму у виді забою головного мозку з формуванням гострої субдуральної гематоми, компресійно-дислокаційного синдрому тяжке тілесне ушкодження, що спричинило його смерть.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_1 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що висновки суду, викладені в судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи. При цьому вказує, що показання потерпілих та свідків не узгоджуються між собою. На думку захисника, суд неправильно кваліфікував дії ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 121 КК, оскільки його дії слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 119 КК. Вважає, що причину смерті потерпілого не встановлено, а тяжке тілесне ушкодження, внаслідок якого наступила його смерть, було результатом падіння останнього й удару головою об тверду поверхню, що виключає причинно-наслідковий зв`язок між діями засудженого та тілесним ушкодженням, яке отримав потерпілий. Також посилається на суворість призначеного покарання та зазначає, що при призначенні покарання ОСОБА_1 не було враховано обставин, за яких був вчинений злочин, його особу, погіршення стану здоров`я, перебування на утриманні малолітньої дитини, позитивні характеристики з місця проживання, обставини, що пом`якшують покарання, та безпідставне визнання обставини, що обтяжує покарання, вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння. Вказує, що журнал судового засідання від 18 травня 2021 року не підписаний, а тому, на її думку, відсутність підпису свідчить про відсутність самого документу, як такого. Крім того зазначає, що ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 28 травня 2021 року фактично є ухвалою про обрання запобіжного заходу ОСОБА_1 . Також вказує, що у порушення вимог ч. 3 ст. 404Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд апеляційної інстанції повторно не дослідив обставин події та не допитав експерта і свідка ОСОБА_9 . Окрім того, стверджує, що апеляційний суд ретельно не перевірив всі доводи апеляційної скарги сторони захисту та не надав на них належної відповіді.

Позиції інших учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_1 підтримав касаційну скаргу захисника та просив її задовольнити.
Потерпіла ОСОБА_7 заперечувала щодо задоволення касаційної скарги та просила судові рішення залишити без зміни.
Прокурор ОСОБА_5 вважала касаційну скаргу необґрунтованою і просила залишити її без задоволення, а судові рішення щодо ОСОБА_1 без зміни.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи захисника ОСОБА_6 , котра підтримала касаційну скаргу, засудженого ОСОБА_1 , потерпілої ОСОБА_7 та прокурора ОСОБА_5 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При цьому, згідно зі ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 414 цього Кодексу.
Згідно ж із вимогами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Наведені вимоги судами першої та апеляційної інстанцій було дотримано в повному обсязі.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, захисник, окрім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неповноту судового розгляду, які визначені у статтях 409 та 411 КПК як підстави для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції, і фактично просять доказам у справі дати іншу оцінку, ніж її дали суди першої та апеляційної інстанцій, тоді як перевірка цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесена.

Водночас, твердження захисника про недоведеність вини ОСОБА_1 в умисному заподіянні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили його смерть, є безпідставними, оскільки протилежні висновки місцевого суду в цій частині ґрунтуються, відповідно до вимог ст. 370 КПК, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені відповідними доказами.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, які було безпосередньо досліджено, а також оцінено за критеріями, визначеними ч. 1 ст. 94 КПК.
Під час судового провадження суд, дотримуючись вимог статей 10, 22 КПК, перевірив доводи сторони обвинувачення та захисту, створивши необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Як видно зі змісту вироку суду, ОСОБА_1 у судовому засіданні підтвердив обставини конфлікту між ним та ОСОБА_8 , який мав місце 24 листопада 2019 року на території ринку «Десна», а також те, що наніс два удари потерпілому в обличчя кулаком. Потім ОСОБА_8 впав та вдарився головою, оскільки був п`яний, після чого піднявся, ще раз образивши його, і пішов.
Ці показання обвинуваченого суд всебічно та повно дослідив, співставив із іншими доказами в матеріалах справи та з наведенням відповідних мотивів обґрунтовано визнав їх такими, що суперечать встановленим фактичним обставинам справи.
При цьому суд послався у вироку на показання потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , котрі розповіли, що 24 листопада 2019 року потерпілий ОСОБА_8 повернувся до дому зі скошеним обличчям, його мова була ніби зажата. Він повідомив, що його побили. Від кремезного чоловіка він отримав потужний удар, унаслідок чого у нього вилетіла щелепа. Згодом ОСОБА_8 втратив свідомість, вони викликали «швидку», лікарі повідомили їм, що він у комі. Крім того, потерпіла ОСОБА_10 підтвердила, що батько був у дуже поганому стані та тримав щелепу в руці.
Також судом досліджено та наведено у вироку показання свідка ОСОБА_11 , котра пояснила, що знає обвинуваченого та знала потерпілого, оскільки працювала барменом в кафе ПП «Шакула» по вул. Кибальчича в м. Києві на території ринку «Десна». У той день, коли сталася дана подія, вона бачила обвинуваченого та потерпілого, оскільки вони вживали алкогольні напої у невеликій кількості. Самого конфлікту між обвинуваченим та потерпілим вона не бачила, а про побиття людини, вона дізналася вже на наступний день від слідчих.
Суд правильно оцінив та врахував показання свідка ОСОБА_12 , надані в судовому засіданні, та дані протоколу слідчого експерименту від 26 листопада 2019 року за її участю. Так, з показань свідка ОСОБА_12 вбачається, що 24 листопада 2019 року ОСОБА_8 вийшов із кафе й стояв біля прилавку, а ОСОБА_1 кричав та, проганяючи ОСОБА_8 , вдарив його в обличчя та живіт. Після цього ОСОБА_1 пішов, але через 5 хв повернувся з кафе та знову проганяв потерпілого, потім почав бити потерпілого, від удару у потерпілого вилетіла вставна щелепа. ОСОБА_8 впав та вдарився головою об прилавок. ОСОБА_1 покинув місце події, а ОСОБА_8 піднявся, підібрав щелепу та став витирати рукою кров з рота та самостійно пішов додому.
Суд першої інстанції, а в подальшому й апеляційний суд, ретельно перевірили доводи захисника про те, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні злочину ґрунтується лише на показаннях свідка ОСОБА_12 , та обґрунтовано визнали їх безпідставними, зазначивши, що показання вказаного свідка об`єктивно узгоджуються з іншими дослідженими доказами.
Також висновки суду щодо винуватості ОСОБА_1 ґрунтуються на даних, що містяться у протоколі огляду місця події від 24 листопада 2019 року, згідно з яким об`єктом огляду є відкрита асфальтована ділянка місцевості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 на ринку «Десна», під час огляду вказаної ділянки виявлено, що між двох металевих прилавків на асфальті знаходяться плями бурого кольору, які розташовані напроти хлібного кіоску; протоколі огляду трупа від 28 листопада 2019 року; протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 26 листопада 2019 року за участю свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_9 , згідно з якими вони впізнали ОСОБА_1 за загальними рисами обличчя, розташуванням брів та очей, формою носа та вилиць як особу, котра 24 листопада 2019 року о 16 годині, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , завдала два удари в область голови особі чоловічої статті, віком близько 75 років, що був одягнений у куртку темного кольору.
Обґрунтовуючи винуватість ОСОБА_1 у вчиненні вказаного злочину, суд у вироку послався на висновок експерта № 021-2675-2019 від 27 січня 2020 року, відповідно до якого в потерпілого було встановлено перелом передньої стінки пазухи верхньої щелепи зліва, гематому головного мозку в правій лобово-скронево-тім`яній ділянці. Виявлена в ОСОБА_8 черепно-мозкова травма виникла по ударно-ротаційному механізму внаслідок багаторазової ударної дії тупого предмету в голову, що супроводжувалось закиданням голови ротацією (не менш ніж від одного удару). Ці тілесні ушкодження у своїй сукупності формують комплекс закритої черепно-мозкової травми, що має ознаки тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя та знаходиться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_8 .
При цьому характер та особливості виявлених ушкоджень, кількість слідів локальної дії тупих предметів та їх взаємне розташування, ударно-ротаційний механізм травми, виключають виникнення черепно-мозкової травми у ОСОБА_8 при падінні із вертикально або близького до нього положення.
Як убачається з вироку, суд проаналізував ці докази та співставив їх із версією сторони захисту, іншими доказами, які було досліджено в судовому засіданні, та обґрунтовано визнав, що зібраними й дослідженими доказами спростовуються показання ОСОБА_1 про обставини конфлікту та його наслідки. До того ж суд мотивовано спростував у вироку доводи сторони захисту про незрозумілість дослідженого висновку експерта та відсутність причинно-наслідкового зв`язку між діями обвинуваченого та смертю потерпілого.
Крім того, факт перебування ОСОБА_1 під час вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння обґрунтовано судом з посиланням на зазначені вище показання під час допиту в суді першої інстанції свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_13 .
Таким чином, у вироку в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому злочину, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК.
Отже, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, суд першої інстанції надав їм оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку. При цьому дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_1 зазначеного кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 121 КК.
Доводи ж касаційної скарги захисника про відсутність обтяжуючих обставин та недоведеність стану алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 при вчиненні злочину, які є аналогічні доводам його апеляційної скарги, належно перевірялися судом апеляційної інстанції та з наведенням відповідних мотивів обґрунтовано були визнані безпідставними.
Необґрунтованими колегія суддів вважає й доводи захисника про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_1 .
Правова природа кваліфікації злочинів пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення та доказування у визначений кримінальним процесуальним законом спосіб двох важливих обставин: 1) факту вчинення суб`єктом злочину суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту поведінки у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу України.
Розмежування умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК), і вбивство, вчинене через необережність (ч. 1 ст. 119 КК), здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів.
Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, належить до категорії складних злочинів. З об`єктивної сторони цей злочин характеризується суспільно небезпечними, протиправними діями та суспільно небезпечними наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, а також смерті. При цьому тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинно-наслідковому зв`язку між собою. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується умислом щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження (прямим/непрямим) і необережністю щодо настання смерті потерпілого.
На відміну від цього вбивство з необережності може бути вчинене лише при необережній формі вини, яка виступає у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.
Надаючи оцінку всім обставинам кримінального провадження суд, врахував сукупність досліджених обставин про спосіб, силу й локалізацію нанесення ударів потерпілому, їх кількість та негативні наслідки, які настали, що свідчить про умисел ОСОБА_1 на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_8 , яке спричинило його смерть.
Що стосується наслідку у виді смерті потерпілого, то в її настанні є необережна форма вини ОСОБА_1 , оскільки він не бажав та не допускав такого наслідку, проте міг і повинен був усвідомлювати можливість настання смерті потерпілого внаслідок своїх злочинних дій.
Таким чином, зазначені обставини вказують на наявність у діях ОСОБА_1 ознак складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, та виключають можливість кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 119 КК.
Безпідставними колегія суддів вважає й доводи сторони захисту про істотні порушення вимог КПК, які полягають у виправленні описки у вироку стосовно запобіжного заходу засудженому.
Так, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28 травня 2021 року виправлено описку у вироку суду від 25 травня 2021 року, а саме другий абзац резолютивної частини цього вироку викладено у наступній редакції: «взяти ОСОБА_1 під варту в залі суду та помістити до ДУ Київський слідчий ізолятор, обравши ОСОБА_1 запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили».
Спростовуючи зазначені доводи, колегія суддів апеляційного суду вказала, що відсутні підстави вважати незаконною вказану ухвалу про виправлення описки, оскільки цією ухвалою внесено уточнення в порядку виконання вироку в частині взяття ОСОБА_1 під варту в залі суду. Разом із тим, ухвалою про виправлення описки уточнено резолютивну частину вироку суду від 25 травня 2021 року, проте суть прийнятого рішення не змінено.
З таким висновком апеляційного суду погоджується і колегія суддів касаційного суду.
У касаційній скарзі захисник посилається й на істотне порушення вимог КПК у зв`язку з відсутністю підпису секретаря судового засідання в журналі судового засідання від 18 травня 2021 року.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, в ньому міститься журнал судового засідання від 18 травня 2021 року та звукозапис цього судового засідання.
Виходячи з наведеного, відсутність підпису секретаря судового засідання в журналі судового засідання від 18 травня 2021 року, хоч і є порушенням вимог ч. 2 ст. 108 КПК, разом із тим таке порушення у даному випадку не є істотним, оскільки не впливає на зміст і законність судових рішень, а тому й не може бути підставою для скасування судових рішень, як про це просить захисник.
Перевіривши доводи касаційної скарги захисника про порушення апеляційним судом вимог ч. 3 ст. 404 КПК, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що вони також є необґрунтованими.
За змістом положень ч. 3 ст. 404 КПК для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визначає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так й однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які також можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.
При цьому сама лише незгода учасника судового провадження з оцінкою певних конкретних доказів не може слугувати підставою для їх обов`язкового повторного дослідження.
Як убачається з матеріалів провадження, під час апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції розглянув клопотання сторони захисту про допит експерта та свідка ОСОБА_9 у судовому засіданні й обґрунтовано відмовив у його задоволенні за відсутністю підстав, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК.
До того ж, апеляційний суд, погодившись із оцінкою досліджених у кримінальному провадженні судом першої інстанції доказів, не надавав їм іншої оцінки.
Суд апеляційної інстанції відповідно до положень ст. 419 КПК зазначив у мотивувальній частині ухвали короткий зміст вимог апеляційних скарг захисника та обвинуваченого, перевірив усі викладені в них доводи, надав вичерпні відповіді, а також зазначив мотиви, з яких виходив при постановленні ухвали, положення закону, якими керувався, та підстави, з яких апеляційні скарги визнано необґрунтованими.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Колегія суддів касаційної інстанції також вважає безпідставними й доводи захисника про невідповідність призначеного ОСОБА_1 покарання тяжкості скоєного кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості.

У цій частині захисником порушується питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Разом із тим, процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині.
При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
При цьому термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як видно з вироку, при призначенні ОСОБА_1 покарання суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, а також обставини, що обтяжують покарання, вчинення ним кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння та щодо особи похилого віку.
Враховано й конкретні обставини кримінального провадження, встановлені судом першої інстанції, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем мешкання характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні малолітню дитину.
З урахуванням наведених обставин судом призначено ОСОБА_1 мінімальне покарання в межах санкції ч. 2 ст. 121 КК.
Зважаючи ж на враховані судом фактичні обставини справи, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що призначене ОСОБА_1 покарання за своїм видом і розміром відповідає вимогам статей 50, 65 КК, адоводи наведені в касаційній скарзі захисника не ставлять під сумнів висновки судів щодо міри призначеного покарання та не доводять порушення судами вимог ст. 414 КПК, а відтак, необхідність призначення засудженому більш м`якого покарання.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставами для зміни або скасування судових рішень, не встановлено.
Отже, касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 необхідно залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
у х в а л и в:
Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 25 травня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 29 липня 2021 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3