Провадження №11-кп/801/372/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 квітня 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого-судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 10.02.2022, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення більш м`яким,

за участю прокурора ОСОБА_8 , в режимі відеоконференції засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И В:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення більш м`яким.
Клопотання мотивоване тим, що засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)" та вважає, що покарання у виді довічного позбавлення волі не відповідає статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, строк його покарання має бути переглянуто. З 26.03.2003 року засуджений перебуває під вартою, 20.06.2007 року вироком Апеляційного суду Миколаївської області був засуджений до довічного позбавлення волі, що породжує страждання та приниження людської гідності. З дати проголошення вироку держава Україна, в порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 3, 23, 28 ч. 2, 63 ч. 6 Конституції України, розпочала його катувати та принижувати гідність. Європейський суд із прав людини констатував порушення Україною статті 3 Конвенції на підставі того, що покарання у виді довічного позбавлення волі є покаранням без перспективи звільнення також, зокрема, у рішеннях в справах Петухов проти України (№ 2) від 12 березня 2019 року (заява № 41216/13); у справі Старишко проти України від 15 жовтня 2020 року (заява № 61839/12); у справі Лопата та інші проти України від 10 грудня 2020 року (заява № 84210/17 та 23 інші); у справі Дембо та інші проти України від 11 березня 2021 року (заява № 2778/18 та 46 інших); у справі Русанду проти України від 1 квітня 2021 року (заява № 23047/20); у справі Фарзієв та інші проти України від 1 квітня 2021 року (заява № 63747/14 та 23 інші); у справі П'ятаченко та інші проти України від 15 квітня 2021 року (заява № 22851/20 та 2 інші); у справі Борисенко та інші проти України від 15 квітня 2021 року (заява № 19102/20 та 5 інших); у справі Полторацький проти України від 22 квітня 2021 року (заява № 11551/13); у справі Баранов та інші проти України від 20 травня 2021 року (заява № 15027/20 та 3 інші); у справі Чистяков та інші проти України від 10 червня 2021 року (заява № 46896/18 та 3 інші); у справі Манойлов та інші проти України від 10 червня 2021 року (заява № 21845/20 та 3 інші); у справі Крупко та інші проти України від 22 липня 2021 року (заява № 53152/16 та 8 інших). Відповідно до Рішення Конституційного Суду № 6-р(II)/2021 від 16.09.2021 року, визнано такими, що не відповідають Конституції України частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у виді довічного позбавлення волі. Зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України у відповідність до Конституції України та цього Рішення. Однак, в порушення ст. 9 Конституції України, ч. 1 та 2 ст. 19 Закону України «Про Міжнародні договори України», ст. 90 КПК України (в редакції 2012 року), вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 20.06.2007 року, яким його засуджено до довічного позбавлення волі, він був підданий катуванню, нелюдському та принижуючому гідність поводженню та покаранню. Просив визнати катуванням та приниженням гідності поводження та відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, яке не відповідає меті покарання, та умовно-достроково звільнити його від відбування покарання або замінити невідбуту частину покарання у виді довічного позбавлення більш м`яким.

Суд першої інстанції, заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали клопотання та особової справи засудженого, відмовив в задоволенні клопотання засудженого, так як ОСОБА_7 відбуває покарання за вироком Апеляційним судом Миколаївської області 20.06.2007 року, згідно якого він засуджений за ст. 257 Кримінального кодексу України, ч. 1 ст. 17 та п.п. "а", "и", "і" ст. 93 Кримінального кодексу України (в редакції 1960 року), ч. 2 ст. 17 та п.п. "г", "е", "з", "и" "і" ст. 93 Кримінального кодексу України (в редакції 1960 року), п.п. "г", "е", "з" ст. 93 Кримінального кодексу України (в редакції 1960 року), ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України, з урахуванням положень ст. 70 Кримінального кодексу України, до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.
Відповідно до ухвали Верховного Суду України від 23.01.2008 року вирок Апеляційного суду Миколаївської області від 20.06.2007 року в частині кваліфікації дій, зокрема, ОСОБА_7 змінено та виключено кваліфікацію за ч. 2 ст. 17 та п. "і" ст. 93 Кримінального кодексу України (в редакції 1960 року) як зайву. Вирок в частині стягнення судових витрат, зокрема, із засудженого ОСОБА_7 скасовано і справу в цій частині направлено в суд для розгляду в порядку ст .ст. 409-411 КПК України.
Разом з тим, на час розгляду клопотання ОСОБА_7 . Верховною Радою України нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та Рішення Конституційного Суду № 6-р(II)/2021 від 16.09.2021 року не приведене.
Суд зазначає, що згідно зі ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Згідно із ст. 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.
Виключно до повноважень Верховної Ради України згідно із п. 3 ст. 85 Конституції України належить прийняття законів.
Разом з тим, на даний час, до прийняття відповідного Закону, відсутні передбачені законодавством України підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким засудженому до довічного позбавлення волі.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, слід відмовити.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу, якою задовільнити клопотання ОСОБА_7 , в порядку п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України, про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким.
Свої вимоги захисник мотивує тим, що засудженому до довічного позбавлення волі має надаватись можливість реабілітації, а тому, згідно міжнародних договорів та рішень Європейського суду, суд має право застосувати до засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 умовно-дострокове звільнення, незважаючи на відсутність в КПК України механізму для цього.

Заслухавши суддю доповідача, захисника ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_7 , які підтримали подану апеляційну скаргу з мотивів, зазначених в ній та просять задовільнити клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення або заміну покарання більш м`яким, враховуючи рішення Європейського суду щодо надання можливості засудженим права на зміну покарання у виді довічного позбавлення волі, думку прокурора, який просить залишити оскаржену ухвалу без змін, дослідивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарг, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційних скарг.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

На думку апеляційного суду висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про визнання катуванням, нелюдським та принижуючим гідність поводження з ним та заміну його покарання у виді довічного позбавлення волі на визначений строк позбавлення, є обґрунтованими.

Як вбачається з клопотання, засуджений ОСОБА_7 просить змінити йому покарання у виді довічного позбавлення волі, яке не відповідає правовим нормам та прирівняно до катування, нелюдського, жорстокого, такого, що принижує гідність, так як з 26.03.2003 він перебуває під вартою та його надалі будуть утримати до невизначеного строку, а тому подальше його тримання під вартою порушує статтю 3 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, положення Конституції України та рішення КС України від 01.06.2016 № 2-рп/2016 та від 16.09.2021 № 6-р(ІІ)/2021.

Статтею 74 КК України врегульовано підстави для звільнення особи від покарання чи його пом`якшення.

Частиною 3 статті 74 КК України врегульовано порядок пом`якшення призначеного покарання, згідно із яким призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону.

Тобто, для застосування вказаної норми має бути обов`язкова умова - прийняття нового закону, яким змінено із пом`якшенням санкцію статті, що передбачає кримінальну відповідальність.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Згідно ч. 3 ст. 3 КК України кримінальна протиправність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом.

Частиною 1 статті 64 КК України передбачено, що довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Застосування зазначеного покарання не суперечить, а ні Конституції України, а ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.

Тому, посилання засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_6 , що рішення ЄСПЛ щодо розгляду заяв засуджених до довічного позбавлення волі в Україні автоматично встановлює можливість застосування до ОСОБА_7 інституту пом`якшення покарання не відповідає закону.

Крім того, суд зазначає, що рішенням у справі «Пєтухов проти України (№2)», а також і в інших рішеннях, ЄСПЛ констатував порушення Україною статті 3 Конвенції з основоположних прав та свобод відносно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, що полягає у відсутності у довічно ув`язнених осіб реальної перспективи звільнення та можливості перегляду довічного ув`язнення.

Проте цим рішенням зобов`язано вжити заходів загального характеру щодо усунення порушень прав довічно засуджених осіб, що означає законодавче урегулювання встановлених ЄСПЛ порушень прав окремих осіб.

Висновки щодо протиправності застосування покарання у виді довічного позбавлення волі, на які посилається засуджений у своєму клопотанні, у вказаних Рішеннях відсутні. Його трактування згаданих рішень ЄСПЛ як рішень, що свідчить про неможливість та незаконність призначення такого виду покарання як довічне позбавлення волі не відповідають дійсності.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що підстави для застосування до засудженого ОСОБА_7 звільнення від покарання і пом`якшення покарання відповідно до частини 3 статті 74 КК України відсутні, оскільки санкція статей, за якою засуджено ОСОБА_7 до покарання у виді довічного позбавлення не змінена.

Наразі також не внесено відповідні зміни до Закону України про кримінальну відповідальність, які б встановлювали можливість перегляду терміну покарання щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі.

Також варто зауважити, що враховуючи баланс інтересів щодо довічно ув`язнених, слід також приймати до уваги, що це зазвичай особи, які скоїли особливо тяжкі злочини, насильницькі злочини, в наслідок яких є жертви, які від них постраждали, також наступили незворотні наслідки у вигляді смерті певних осіб, тому держава має створити певний правовий механізм, який дасть розуміння довічно ув`язненим, що за сукупності певних умов їх питання буде переглянуто.

На підставі викладеного, суд першої інстанції у своєму рішенні вірно зазначив, що на даний час відсутні передбачені законодавством України та практикою Європейського суду з прав людини підстави для звільнення від відбування покарання засуджених до довічного позбавлення волі чи для заміни такого покарання іншим покаранням.

За таких обставин підстав для скасування оскарженої ухвали суду та задоволення апеляційної скарги захисту з наведених в них мотивів апеляційний суд не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст. 407, 419, 537, 539 КПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 10.02.2022 щодо відмови у задоволені клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким ОСОБА_7 без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4