Справа № 297/882/22
УХВАЛА
про арешт майна
28 березня 2022 року м. Берегово

Слідчий суддя Берегівського районного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання слідчої СВ Берегівського РВП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_3 погодженого прокурором Берегівської окружної прокуратури ОСОБА_4 про накладення арешту на майно вилученого в рамках досудового розслідування внесенного до ЄРДР за № 0000096 від 04.03.2022 року, слідчий суддя, -

встановив:
Досудовим розслідуванням встановлено: 03.03.2022 року до ЧЧ Берегівського РВП надійшло повідомлення в порядку ст. 214 КПК України з ІНФОРМАЦІЯ_1 про вчинення кримінального правопорушення військовозобов`язаними.

Так, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності ЗСУ та інших формувань, на підставі пропозиції РНБО України, відповідно до ч. 2 ст. 102, п.п. 1, 17, 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Указом Президента України від 24.02.2022 року № 69/2022 оголошена загальна мобілізація на території областей України в тому числі й Закарпатської області.

Згідно цього Указу проводяться заходи щодо загальної мобілізації (оповіщення, призов по мобілізації та відправка мобілізаційних ресурсів до військових організаційних структур України).

Згідно вимог ст.. 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особи на території м. Берегова та Берегівського району ухиляються від призову на військову службу під час мобілізації.

Відомості про кримінальне правопорушення, передбачені ч. 5 ст. 214 КПК України, відповідно до вимог ч. ч. 1, 4 ст. 214 КПК України внесено слідчим СВ Берегівського РВП капітаном поліції ОСОБА_3 до ЄРДР 04.03.2022 за № 0000096 з визначенням правової кваліфікації кримінального правопорушення ст. 336 КК України.

В ході проведення досудового розслідування 23.03.2022 було надано доручення № 24 співробітникам Берегівського РВП ГУ НП в Закарпатській області в якому вказано встановити осіб, які можуть переховуватися від загальної мобілізації на території м. Берегова та Берегівського району відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 69/2022.

24.03.2022 до слідчого відділення Берегівського районного відділу надійшов рапорт оперуповноваженого Берегівського РВП майора поліції ОСОБА_5 , що за адерсою АДРЕСА_1 можуть проживати особи призовного віку, які ухиляються від мобілізації чим самим порушують Указ Президента України від 24.02.2022 року № 69/2022 про загальну мобілізацію на території областей України та вимоги ст. 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

В подальшому, 24.03.2022 в період з 20:57 год. по 21:55 год. заступником начальника СВ Берегівського РВП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_6 було проведено невідкладний обшук за адресою АДРЕСА_1 в ході якого було встановлено двох осіб призовного віку, а саме ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яких було доставлено до ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також було вилучено наступне:

-мобільний телефон марки «Iphone» моделі «8 - plus», білого кольору який поміщено до спеціального пакету НПУ № PSP 3125768;

-мобільний телефон марки «MEIZU», золотистого кольору який поміщено до спеціального пакету МВС України № 0007555;

-печатка з надписом на ній «Ласточка», червоного кольору яку поміщено до спеціального пакету НПУ № PSP 7131981;

-ноутбук марки «Apple» моделі «F2337», cірого кольору який поміщено до спеціального пакету МВС України № 000044802;

-мобільний телефон марки «Iphone» моделі «13-pro max», сірого кольору який поміщено до спеціального пакету МВС України № 000044803.

Вказані речі відповідно до постанови слідчого СВ Берегівського РВП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_3 від 25.03.2022 визнані речовим доказом у кримінальному провадженні №0000096.

В судове засідання слідча та прокурор не з`явилися, подали заяви про розгляд справи без їх участі.

Дослідивши матеріали клопотання, якими слідчий обґрунтовує доводи клопотання, слідчий суддя приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Частина 3 ст. 170 КПК України передбачає, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень п. 4 ч. 5 ст. 173 КПК України, у разі задоволення клопотання про арешт майна, слідчий суддя в ухвалі повинен зазначити заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно. При цьому заборона використання майна чи заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у тих випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

Відповідно до ст. 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

У клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено:

1) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна;

2) перелік і види майна, що належить арештувати;

3) документи, що підтверджують право власності на майно, що належить арештувати або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Вважаю, що прокурором при зверненні з виправленим клопотанням, вимоги вищевказаних норм Кримінального процесуального кодексу України не були дотримані.

Зі змісту поданого прокурором клопотання вбачається, що мобільний телефон марки «Iphone» моделі «8 - plus», білого кольору який поміщено до спеціального пакету НПУ № PSP 3125768; мобільний телефон марки «MEIZU», золотистого кольору який поміщено до спеціального пакету МВС України № 0007555;печатка з надписом на ній «Ласточка», червоного кольору яку поміщено до спеціального пакету НПУ № PSP 7131981;ноутбук марки «Apple» моделі «F2337», cірого кольору який поміщено до спеціального пакету МВС України № 000044802;мобільний телефон марки «Iphone» моделі «13-pro max», сірого кольору який поміщено до спеціального пакету МВС України № 000044803, полягає у збереженні речового доказу в кримінальному провадженні № 0000096 за ознаками передбаченого ст. 336 КК України кримінального правопорушення.

У підтвердження доводів клопотання про те, що майно підлягає арешту з метою унеможливити власнику розпоряджатися ним та з метою забезпечення в подальшому виконання вироку в частині цивільного позову чи можливої конфіскації, - прокурор до клопотання також не приєднав будь-які дані (відомості, докази), які б підтверджували вказані ним обставини, у тому числі, не послався на наявність будь-яких доказів, які свідчать про те, що арешт на автомобіль необхідно накласти з метою запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження, а також про те, що незастосування такого заходу забезпечення кримінального провадження може негативно вплинути на хід досудового розслідування, унеможливить встановлення всіх важливих обставин кримінального правопорушення, призвести до його знищення заінтересованими особами з метою перешкоджання встановлення об`єктивної істини.

Крім того, до клопотання не додано жодних доказів, які б свідчили про повідомлення яким-небудь особам, про підозру в учиненні передбаченого ст. 336 КПК України кримінального правопорушення, заявлення ким-небуть цивільного позову в кримінальному провадженні.

При прийнятті рішення слідчий суддя також враховує вимоги ст. 26 КПК України, зокрема, те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом; що під час розгляду судової справи прокурор не заявляв клопотань про приєднання до матеріалів судового провадження доказів (документів), які б підтверджували обґрунтованість доводів поданого ним клопотання чи могли б істотно вплинути на вищевказані висновки суду.

За змістом конституційних норм та положень кримінального процесуального законодавства тягар доведеності обґрунтованості тверджень клопотань про необхідність накладення арешту на майно, покладений на органи досудового розслідування, - ініціаторів клопотань та прокурора.

Відповідно до ст. 23 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. Підтримання державного обвинувачення у суді здійснюється прокурором. Захист здійснюється підозрюваним або обвинуваченим, його захисником або законним представником. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, а відповідно до ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення : 1) збереження речових доказів ; 2)спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи ; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов ) чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. У випадку передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

У випадку передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що майно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках передбачених Кримінальним кодексом України.

У випадку передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках передбачених Кримінальним кодексом України може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правого характеру у виді конфіскації майна.

У випадку передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної або юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову в кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно до ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу., а відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Дослідивши матеріали судового провадження, слідчий суддя також вважає, що, відмовляючи у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно, слід враховувати, у тому числі, вимоги ст. ст. 170 173 КПК України при розгляді клопотання та прийнятті судового рішення. Зокрема, в клопотанні слідчого відсутнє обґрунтування необхідності арешту на майно й не конкретизовано підстав та мети накладення арешту на вказане майно, що клопотання про арешт майна не містить об`єктивних даних, які вказували б на відповідність даного автомобіля визначеним у ст. 98 КПК України критеріям; що органом досудового розслідування не доведено існування визначених в абзаці 2 ст. 170 КПК України ризиків.

Крім того, з матеріалів клопотання вбачається, у даному кримінальному провадженні жодній особі не пред`явлено підозру, в силу закону відсутня особа яка несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

При прийнятті рішення, слідчий суддя також враховує й те, що в матеріалах судового провадження відсутні будь-які дані про те, що кримінальним правопорушенням кому-небудь завдана якась шкода, а також дані про те, що в кримінальному провадженні заявлявся цивільний позов.

Звертаючись з клопотанням прокурор не врахував те, що в ньому не зазначено розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; не міститься посилання на докази факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди, а також те, що вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову, повинна бути співмірною з розміром шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, що свідчить про недотримання прокурором вимог ст. 171 КПК України.

Прокурором також не надано відомості про те, що будь-хто зі службових осіб юридичної чи фізичної особи, подавав заяви про визнання його цивільним позивачем, а стороною обвинувачення - не надані відомості про те, що в справі будь-хто визнавався цивільним відповідачем.

Враховуючи наведене вище, слідчий суддя вважає, що сторона кримінального провадження у підтвердження можливого заявлення по справі цивільного позову не надала будь-які докази.

Крім цього, що прокурором не враховано, що у кримінальному провадженні, відомості про кримінальне правопорушення в якому 20.07.20204.03.20220 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками злочину передбаченого ст. 336 КК України, за вчинені діяння не може бути призначено покарання у виді конфіскації майна чи спеціальної конфіскації.

Прокурором також не надані докази про те, що органом досудового розслідування в кримінальному провадженні будь-хто із фізичних осіб визнавався підозрюваним, обвинуваченим чи засуджувався й щодо цих осіб може бути застосовано покарання у виді спеціальної конфіскації. Стороною обвинувачення також не надано будь-які дані про те, що у кримінальному провадженні щодо третіх чи юридичних осіб, у випадках передбачених Кримінальним кодексом України, може бути застосована спеціальна конфіскація.

Крім того, стороною обвинувачення не надано будь-які дані про те, що у кримінальному провадженні може бути стягнута неправомірна вигода. Відсутні у матеріалах судового провадження і дані про неосудних осіб, діями яких завдана матеріальна шкода, яку у подальшому необхідно буде відшкодовувати за рахунок арештованого майна.

Доводи клопотання про те, що арешт накладається на майно як речовий доказ у справі, слідчий суддя вважає такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, належним чином не вмотивованими.

Відтак слідчий суддя вважає, що приєднані до клопотання докази не підтверджують, що майно є речовим доказом - знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберіг на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, набутий кримінально протиправним шляхом, спеціально виготовлений або пристосований для вчинення злочинів.

Тому слідчий суддя клопотання прокурора про те, що вилучене майно є речовим доказом, вважає належним чином не вмотивованим, таким, що не відповідає вимогам закону.

З урахуванням вищевикладеного доводи клопотання про необхідність застосування заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту цього майна для запобігання його зникнення, втрати або пошкодження, або настанні інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, а також те, що таке майно відповідає зазначеним у ч. 2 ст. 167 КПК України критеріям, слідчий суддя відхиляє як такі, що не впливають на законність та обґрунтованість судового рішення й спростовуються матеріалами судового провадження. При цьому, суд враховує те, що в підтвердження вказаних доводів прокурор не посилається на які-небудь дані, які б свідчили про обґрунтованість таких доводів.

Також прокурор не довів, що незастосування заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна може призвести до його зникнення, втрати або пошкодження, або настанні інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, що завдання кримінального провадження можуть бути досягнуті і шляхом застосування менш обтяжливих заходів забезпечення цього провадження.

Тому, слідчий суддя вважає, що накладення арешту на вилучене майно із викладених у клопотанні мотивів не ґрунтується на положеннях вказаних вище норм Кримінального процесуального кодексу України, у зв`язку із чим не може бути задоволено й тому клопотання задоволенню не підлягає.

При розгляді клопотання, слідчий суддя, враховуючи положення кримінального процесуального закону, сприяв учасникам судового розгляду в наданні ними доказів, можливостях доведення переконливості висунутих ними аргументів.

Крім того, суддя хоче звернути увагу прокурора як процесуального керівника, що відмова у задоволенні його клопотання буде слугувати ефективним прикладом юридичного захисту від можливого свавілля правоохоронних органів щодо майна про що констатується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Зосимов проти України», враження про яке може скластися враховуючи хід проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню № 0000096.

Керуючись ст. ст. 170, 174 КПК України,

ухвалив:

У задоволенні клопотання слідчої СВ Берегівського РВП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_3 погодженого прокурором Берегівської окружної прокуратури ОСОБА_4 про накладення арешту на майно вилученого в рамках досудового розслідування внесенного до ЄРДР за № 0000096 від 04.03.2022 року - відмовити.

Тимчасово вилучене майно, а саме: мобільний телефон марки «Iphone» моделі «8 - plus», білого кольору який поміщено до спеціального пакету НПУ № PSP 3125768; мобільний телефон марки «MEIZU», золотистого кольору який поміщено до спеціального пакету МВС України № 0007555; печатка з надписом на ній «Ласточка», червоного кольору яку поміщено до спеціального пакету НПУ № PSP 7131981; ноутбук марки «Apple» моделі «F2337», cірого кольору який поміщено до спеціального пакету МВС України № 000044802; мобільний телефон марки «Iphone» моделі «13-pro max», сірого кольору який поміщено до спеціального пакету МВС України № 000044803 негайно повернутивласникам у яких згідно протоколу обшуку від 24.03.2022 року було вилучено.
Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Закарпатської області протягом п`яти днів з дня її проголошення. Якщо ухвалу постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії ухвали.

Слідчий суддя Юрій ГЕЦКО