Номер провадження: 11-сс/813/874/22
Справа № 522/5115/22 1-кс/522/3849/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.07.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 23 червня 2022 року про продовження підозрюваному ОСОБА_7 строку тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000466 від 27 квітня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.259 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 23 червня 2022 року було задоволено клопотання старшого слідчого СВ відділу поліції №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.259 КК України був продовжений строк тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», в межах строку досудового розслідування до 28 липня 2022 року.

Крім того залишена без змін застава в розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 74430 (сімдесят чотири тисячі чотириста тридцять) гривень, визначена в якості альтернативного запобіжного заходу ухвалою слідчого судді від 29 квітня 2022 року.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді захисник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу та постановити нову, якою застосувати до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини захисник зазначив про те, що тяжкість злочину, який інкримінується ОСОБА_7 не може бути єдиною підставою для продовження йому строку тримання під вартою.

На даній стадії досудового розслідування запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту повною мірою зможе запобігти ризикам на існуванні яких наполягає прокурор та забезпечить належну процесуальну поведінку підозрюваного.

ОСОБА_7 на має наміру переховуватись від органу досудового розслідування та уникати кримінальної відповідальності, оскільки він повністю визнав свою вину та активно сприяє розкриттю кримінального правопорушення.

Позиції учасників апеляційного провадження

Захисник ОСОБА_6 підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

В умовах введеного Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 воєнного стану забезпечити доставку в судове засідання підозрюваного ОСОБА_7 не надалося можливим.

Між тим, у своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 не звертався до апеляційного суду з клопотанням про забезпечення участі підозрюваного ОСОБА_7 в судовому засіданні, шляхом проведення відеоконференції.

Прокурор ОСОБА_9 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, був належним чином повідомлений про час та місце апеляційного розгляду, з заявами про відкладення розгляду не звертався.

Відповідно до ч.4 ст.405 КПК України, неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття. Якщо для участі в розгляді в судове засідання не прибули учасники кримінального провадження, участь яких згідно з вимогами цього Кодексу або рішенням суду апеляційної інстанції є обов`язковою, апеляційний розгляд відкладається.

За таких обставин, з огляду на положення ч.4 ст.405 КПК України, апеляційний суд розглядає апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без участі підозрюваного та прокурора.

Мотиви апеляційного суду

Дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Згідно з вимогами ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Слід зазначити, що найбільш значущою гарантією прав людини, встановленою ст.29 Конституції України, є право на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до цієї статті передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суддя-доповідач апеляційного суду вважає за необхідне застосувати Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до ст.5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом: п.с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинені нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Згідно з приписами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з положеннями ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст.176 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст.184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про те, що підозра ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.259 КК України є обґрунтованою.

Так, органом досудового розслідування ОСОБА_7 підозрюється в тому, що він 27.04.2022 о 13 годині 06 хвилин, перебуваючи за місцем проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , діючи умисно, з метою дестабілізації роботи Відділу поліції № 2 Одеського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Одеській області, з хуліганських мотивів, вирішив повідомити на спеціальну лінію оператора 102, про замінування Відділу поліції № 2 Одеського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Одеській області, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Грецька, 42.

Реалізуючи свій злочинний умисел, у той же день та час, перебуваючи за вказаною адресою, ОСОБА_7 з метою дезорганізувати діяльність Відділу поліції № 2 Одеського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Одеській області, здійснив дзвінок на спецлінію оператора «102» Головного управління Національної поліції в Одеській області з власного мобільного телефону марки «iPhone 5 С», в корпусі чорного кольору, ІМЕІ: НОМЕР_1 , обладнаний сім-картою мобільного оператора ПрАТ «Vodafone», з абонентським номером « НОМЕР_2 » та здійснив завідомо неправдиве повідомлення про підготовку вибуху, усвідомлюючи та достовірно знаючи про те, що дане повідомлення є неправдивим і не відповідає дійсності.

Апеляційний суд вважає, що обґрунтованість підозри ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.259 КК України, підтверджується долученими до клопотання слідчого доказами, зокрема: протоколом затримання особи підозрюваної у вчиненні злочину; протоколом огляду предмету; постановою про визнання предметів речовими доказами і про долучення їх до матеріалів кримінального провадження; рапортом про отримання заяви, яку зареєстровано за ЄО 11486 від 27.04.2022 року; іншими матеріалами кримінального провадження №0000466 в їх сукупності.

Апеляційний суд зазначає, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, № 182), (Erdagoz v. Turkey (Ердагоз проти Туреччини).

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі "Мюррей проти Сполученого Королівства", зазначив що факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження або навіть для пред`явлення обвинувачення, що являється завданням наступних етапів кримінального процесу.

Апеляційний суд вважає, що на даному етапі досудового розслідування зазначені докази є вагомими та достатніми для обґрунтування підозри ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України. При цьому, відповідно до статей 89, 94 КПК України та Глави 28 КПК України питання про встановлення вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, оцінка зібраних доказів на предмет їх достовірності і допустимості відноситься до компетенції суду за наслідками судового розгляду кримінального провадження по суті обвинувачення, а підстав для визнання доказів недопустимими, відповідно до ст.87 КПК України, в ході апеляційного розгляду не встановлено та стороною захисту в апеляційній скарзі не наведено.

У справі «Ферарі-Браво проти Італії», ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою».

Ураховуючи наведене, ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого злочину за який передбачена відповідальність у виді позбавлення волі на строк до шести років.

Таким чином, ураховуючи тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 у разі доведеності його вини, існує ризик того, що підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та суду з метою уникнути кримінальної відповідальності.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Також, в рішенні у справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Ризик того, що підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та суду підтверджується також тим, що ОСОБА_7 є громадянином іншої держави, у зв`язку з чим має об`єктивну можливість з метою уникнення покарання виїхати за межі України.

Крім того, слідчим суддею було враховано, що ОСОБА_7 є громадянином іншої держави, не працевлаштований, неодружений, що свідчить про відсутність у нього на території України міцних соціальних зв`язків.

Апеляційний суд звертає увагу на обставини злочину, вчинення якого інкримінується ОСОБА_7 , а саме дестабілізації діяльності Відділу поліції № 2 Одеського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Одеській області, що призвело до порушення громадської безпеки в умовах дії на території України військового стану.

Твердження сторони захисту про визнання вини обвинуваченим та активне сприяння розкриттю злочину, не спростовують викладені в ухвалі висновки слідчого судді та не сприяють зменшенню існуючих ризиків.

Вищенаведене в сукупності з встановленими ризиками свідчить про те, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів аніж тримання під вартою на даному етапі досудового розслідування не зможе запобігти заявленим слідчим ризикам та не дозволить контролювати місце перебування ОСОБА_7 , який у випадку застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу цілком ймовірно може вдатись до спроб зникнути з поля зору правоохоронного органу.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку про те, що на даному етапі досудового розслідування лише запобіжний захід у виді тримання під вартою буде необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного ОСОБА_10 та зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, на які слідчий посилається у своєму клопотанні.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, та на підставі повного та всебічного дослідження всіх обставин провадження дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про недоведеність існування ризиків, які передбачають необхідність продовження підозрюваному ОСОБА_10 строку тримання під вартою є непереконливими, адже при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до ч.3 ст.183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням положень п.2) ч.5 ст.182 КПК України, обставин злочину, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_10 , особи обвинуваченого, обґрунтовано залишив без змін визначену раніше заставу у розмірі 74430 гривень, оскільки саме такий розмір застави, у разі його внесення, буде достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку та запобігти ризику переховування підозрюваного від суду.

За таких обставин, доводи захисника ОСОБА_6 про наявність підстав для застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою є необґрунтованими, а слідчий суддя правильно встановив обставини, передбачені ч.3 ст.199 КПК України, що в свою чергу свідчить про наявність правових підстав для продовження строку тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_7 .

Частиною 3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржену ухвалу слідчого судді без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 197, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 23 червня 2022 року, якою ОСОБА_7 , підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.259 КК України був продовжений строк тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», в межах строку досудового розслідування до 28 липня 2022 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4