Дата документу 16.05.2022 Справа № 310/1360/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/752/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №310/1360/21Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.121 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2022 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06 грудня 2021 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт.Андріївка Бердянського району Запорізької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за те, що він 13 листопада 2020 року приблизно о 21 годині, знаходячись у приміщенні будинку АДРЕСА_2 , у стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин до ОСОБА_10 , з метою заподіяння йому тілесних ушкоджень, наніс потерпілому один удар рукою в область обличчя, від якого ОСОБА_10 впав на підлогу, після чого ОСОБА_9 , продовжуючи свій злочинний умисел на спричинення тілесних ушкоджень, перебуваючи зверху на лежачому на підлозі ОСОБА_10 , наніс потерпілому приблизно 15 ударів руками та металевим предметом (каструлею) в голову та тулуб, чим спричинив ОСОБА_10 тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння та легкі тілесні ушкодження. Внаслідок отриманої внутрішньочерепної травми, яка виразилась крововиливами під оболонками головного мозку, та ускладнилась його набряком та дислокацією, 13 листопада 2020 року приблизно о 24 годині настала смерть ОСОБА_10 на місці скоєння злочину.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.2 ст.121 КК, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого. Йому призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, запобіжний захід, процесуальні витрати, скасування арешту майна та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок змінити та призначити обвинуваченому більш м`яке покарання. Свої вимоги мотивував тим, що обвинувачений як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду давав покази, приймав активну участь в розслідуванні справи, позитивно характеризується, має нагороди, є учасником АТО, під час розгляду справи помер його батько. Крім того, суд не врахував, що потерпіла подала заяву про те, що матеріальна і моральна шкода їй відшкодована, претензій до обвинуваченого вона не має та просила призначити обвинуваченому більш м`яке покарання із застосуванням ст.69 КК. При цьому суд помилково зазначив у вироку про те, що відшкодована лише матеріальна шкода.

Від захисника надійшла заява про розгляд провадження за його відсутністю. Обвинувачений не заперечував проти здійснення апеляційного розгляду за відсутності його захисника. Враховуючи зазначене, а також з огляду на те, що участь захисника у даному кримінальному провадженні не є обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про можливість здійснити апеляційний розгляд за відсутності захисника.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого, який повністю підтримав апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні; прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги та просив вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_9 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_9 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Що стосується доводів, викладених в апеляційній скарзі захисника, про суворість призначеного обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, то вони не можуть вважатися обґрунтованими виходячи з такого.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Суворо індивідуальний підхід при призначенні покарання з урахуванням характеру і ступеню суспільної небезпеки вчиненого злочину, особи винного і обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, забезпечує застосування оптимальної моделі кримінального покарання як щодо осіб, які раніше притягувались до кримінальної відповідальності, не стають на шлях виправлення, вчинили тяжкі злочини, так й щодо осіб, які вперше вчинили менш небезпечні злочини.

Тобто, залежно від конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності, суд вправі визначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке віднесено до тяжких злочинів, обставину, яка обтяжує покарання, вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння. Обставин, які б пом`якшували покарання обвинуваченого, у цьому кримінальному провадженні встановлено не було.

При цьому судом також обґрунтовано прийнято до уваги дані про особу обвинуваченого ОСОБА_9 , який раніше не судимий, за місцем реєстрації характеризується незадовільно, ніде не працює.

Відтак, з огляду на ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, характер та обсяг (зміст) його протиправних дій, а також наявність обтяжуючої обставини покарання, колегія суддів не вбачає підстав вважати явно несправедливим призначене обвинуваченому покарання, яке, до того ж, призначено судом у розмірі, наближеному до мінімально можливого за санкцією ч.2 ст.121 КК.

При цьому суд першої інстанції правильно визначився із тим, що підстав для застосування до обвинуваченого положень ст.69 КК не вбачається, адже у даному провадженні жодної обставини, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину та пом`якшує покарання судом не встановлено.

На переконання колегії суддів, призначене обвинуваченому покарання є співмірним його протиправним діянням, достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Посилання захисника в апеляційній скарзі на активне сприяння обвинуваченим у розкритті злочину колегія суддів вважає необґрунтованими, адже з матеріалів кримінального провадження вбачається, що поведінка обвинуваченого під час досудового розслідування та під час судового розгляду не свідчить про його активне сприяння розкриттю злочину та щирий жаль з приводу вчинених дій та їх осуд.

Що стосується позиції потерпілої про призначення обвинуваченому мінімального покарання, то вона не є обов`язковою для суду, враховується в сукупності з обставинами, передбаченими статтями 65 - 67, 75 КК, і не має над ними пріоритету.

Сам по собі факт відшкодування обвинуваченим шкоди потерпілій за встановлених у даній справі обставин не може бути достатньою підставою для призначення обвинуваченому більш м`якого покарання.

Інші обставини, на які посилався в своїй апеляційній скарзі захисник, не виправдовують злочинної поведінки обвинуваченого та істотно не впливають на вирішення питання про пом`якшення призначеного обвинуваченому покарання.

Отже правових підстав вважати призначене обвинуваченому покарання явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає. Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів наведені висновки міськрайонного суду і доводили необхідність пом`якшення призначеного обвинуваченому покарання в апеляційній скарзі не наведено.

Відтак, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни судового рішення не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, то апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06 грудня 2021 року щодо ОСОБА_9 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4