Дата документу 05.07.2022
Справа № 501/1204/22
У Х В А Л А

04 липня 2022 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
представника потерпілої адвоката ОСОБА_4 ,
потерпілої ОСОБА_5 ,
захисника адвоката ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чорноморську Одеської області кримінальне провадження № 0000055 від 20 січня 2022 року за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Овідіополь Одеської області, громадянин України, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
В С Т А Н О В И В:
В провадженні Іллічівського міського суду перебуває зазначене кримінальне провадження.
Потерпіла ОСОБА_5 та малолітня потерпіла ОСОБА_8 , в інтересах якої діє ОСОБА_5 як законний представник, звернулися з цивільним позовом до обвинуваченого ОСОБА_7 про стягнення шкоди внаслідок смерті ОСОБА_9 . Просять стягнути з ОСОБА_7 : на користь ОСОБА_5 , як законного представника ОСОБА_8 , на відшкодування шкоди завданої смертю потерпілого у розмірі 18882,88 грн щомісячно, починаючи з 24 січня 2022 року до досягнення ОСОБА_8 повноліття; на користь ОСОБА_5 суму матеріальної шкоди у розмірі 42013,70 грн, моральної шкоди 10500000,00грн. В забезпечення позову просить накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно відповідача, обвинуваченого ОСОБА_7 .
Сторона захисту заперечувала проти задоволення заяви, вказуючи на не співмірність обсягу арешту. Прокурор залишив вирішення питання на розсуд суду.
Дослідивши вказані заяви та матеріали справи, заслухавши учасників провадження, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до п. 4) ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно утруднити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).
Відповідно до п.п. 5, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9, у вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
При цьому, згідно роз`яснень, які містяться в п. 4 вищенаведеної Постанови Пленуму Верховного Суду України, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки сторони позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Разом з тим, у поданій заяві про забезпечення позову на обґрунтування необхідності застосування у даному випадку саме такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту, заявник зазначає, що є ризик розпорядження нерухомим майном відповідачем на власний розсуд без його згоди до вирішення спору по суті, що буде порушенням прав позивача і ускладнить в майбутньому відновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Заявником не надано жодних доказів на підтвердження імовірності відчуження майна відповідачем по справі (не надано доказів розміщення будь-яких оголошень про продаж спірного об`єкту нерухомості в засобах масової інформації, роздруківок із ЗМІ і т.і.), не наведено жодних ризиків.
Також судом враховано, що право приватної власності особи захищається не лише нормами національного законодавства, але і ст.1 Першого протоколу до «Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція).
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою вимог ст.1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Тобто, зважаючи на те, що позивач у заяві про забезпечення позову належним чином не надав доказів на підтвердження імовірності відчуження майна відповідачем по справі та не обґрунтував наявність саме реальної загрози істотного ускладнення чи унеможливлення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, суд вважає, що задоволення заяви про забезпечення позову у запропонований позивачем спосіб призведе до порушення вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки вид забезпечення позову, обраний позивачем, в даному випадку не буде співмірним із заявленими позовними вимогами, а також не буде дотримано вимог пропорційності втручання у право на мирне володіння майном визначеним цілям.
Керуючись ст.ст. 149-154, 353 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Прийняти до розгляду уточнений цивільний позов потерпілої ОСОБА_5 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.
У задоволенні клопотання потерпілої ОСОБА_5 про забезпечення позову - відмовити.
Ухвалу про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено протягом семі днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1