Справа № 463/3100/16-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1057/19 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу прокурора Львівської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_6 на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 30 серпня 2019 року у кримінальному провадженні про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

з участю прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
його захисника адвоката ОСОБА_10 ,
потерпілого ОСОБА_11 ,
представника потерпілого адвоката ОСОБА_12 ,

в с т а н о в и л а :

вищевказаним вироком ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ст. 128 КК України та виправдано.
Цивільний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_13 про стягнення коштів залишено без розгляду.
ОСОБА_7 органом досудового розслідування обвинувачується в тому, що 23 жовтня 2014 року приблизно о 13 год., перебуваючи в подвір`ї свого будинку за адресою: АДРЕСА_2 , виконуючи монтажні роботи по встановленню теплиці, взяв у підсобники на допомогу ОСОБА_11 . Під час виконання цих робіт ОСОБА_7 , не передбачаючи можливості настання тяжких наслідків при використанні електроінструменту, а саме: кутової шліфувальної машинки, намагався розрізати нею віконну раму, однак з невідомих причин ОСОБА_7 з увімкненою вищевказаною шліфувальною машинкою у руках повело в сторону, де на той час стояв ОСОБА_11 . В результаті чого ОСОБА_7 з необережності наніс потерпілому ОСОБА_11 травму лівої руки - неповну ампутацію лівого передпліччя на рівні середньої третини у вигляді відкритого перелому кісток передпліччя, ушкодження серединного нерву, сухожилків, м`язів та периферичних судин передпліччя і кисті, котра заподіяна ріжучим знаряддям, що супроводжувалось тяжким травматичним шоком та було небезпечним для життя на момент заподіяння і відноситься до тяжкого тілесного ушкодження. На думку обвинувачення описаними діями ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ст. 128 КК України.
Не погоджуючись із даним вироком, прокурор Львівської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій з урахуванням змін, просить вирок Личаківського районного суду м.Львова від 30 серпня 2019 року відносно ОСОБА_7 за ст.128 КК України скасувати у зв`язку із невідповідністю висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.128 КК України, без призначення покарання.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог прокурор покликається на те, що вирок суду стосовно ОСОБА_7 є незаконним та необґрунтованим, таким, що підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
На переконання прокурора, судом не взято до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків, у судовому рішенні не зазначено, чому до уваги взято одні докази і відкинуті інші.
Апелянт звертає увагу на те, що судом першої інстанції не враховано показання обвинуваченого ОСОБА_7 , який сам факт нанесення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень визнав, однак зазначив, що не мав умислу на нанесення таких і не передбачав можливості нанесення. На думку прокурора, з огляду на те, що ОСОБА_7 знаючи, що «болгарка» є джерелом підвищеної небезпеки, допустив потерпілого до роботи з нею, такі показання викликають сумніви в їх правдивості та є суперечливими.
Заслухавши доповідача, прокурорів на підтримання поданої апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти апеляційних вимог, потерпілого та його представника, які підтримали апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає до часткового задоволення.
Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, в якому повинні бути наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як вбачається із роз`яснень Верховного Суду України щодо правильного та однакового застосування норм матеріального та процесуального законодавства, які містяться в пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і Постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироків» зі змінами та доповненнями, мотивування у вироку висновків щодо кваліфікації злочину полягає у зіставленні ознак установленого судом злочинного діяння і ознак злочину, передбаченого тією чи іншою статтею кримінального закону, його частиною або пунктом, і формулюванні висновку про їх відповідність.
Статтею 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам справи. Така невідповідність згідно ст. 411 КПК України має місце тоді, коли висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції.
Перевіривши наявні у провадженні докази, колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що висновки суду першої інстанції щодо недоведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.128 КК України, є неправильними та не відповідають фактичним обставинам справи.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Згідно з обвинувальним актом, 23 жовтня 2014 року приблизно о 13 год., перебуваючи в подвір`ї свого будинку за адресою: АДРЕСА_2 , виконуючи монтажні роботи по встановленню теплиці, взяв у підсобники на допомогу ОСОБА_11 . Під час виконання цих робіт ОСОБА_7 , не передбачаючи можливості настання тяжких наслідків при використанні електроінструменту, а саме: кутової шліфувальної машинки, намагався розрізати нею віконну раму, однак з невідомих причин ОСОБА_7 з увімкненою вищевказаною шліфувальною машинкою у руках повело в сторону, де на той час стояв ОСОБА_11 . В результаті чого ОСОБА_7 з необережності наніс потерпілому ОСОБА_11 травму лівої руки - неповну ампутацію лівого передпліччя на рівні середньої третини у вигляді відкритого перелому кісток передпліччя, ушкодження серединного нерву, сухожилків, м`язів та периферичних судин передпліччя і кисті, котра заподіяна ріжучим знаряддям, що супроводжувалось тяжким травматичним шоком та було небезпечним для життя на момент заподіяння і відноситься до тяжкого тілесного ушкодження. На думку обвинувачення описаними діями ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ст. 128 КК України.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, об`єктивна сторона діяння, поставленого органом досудового розслідування ОСОБА_7 у провину, виражається у необережному (у виді злочинної недбалості) тяжкому тілесному ушкодженні, заподіяному потерпілому ОСОБА_11 .
Згідно з положеннями ст. 25 КК України необережність поділяється на злочинну самовпевненість та злочинну недбалість. Необережність є злочинною самовпевненістю, якщо особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховувала на їх відвернення. Необережність є злочинною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), хоча повинна і могла їх передбачити.
Згідно з роз`ясненнями п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» №2 від 07 лютого 2003 року, у випадках, коли особа, яка позбавила потерпілого життя чи заподіяла йому тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії слід розглядати як убивство через необережність чи заподіяння необережного тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження і кваліфікувати відповідно за ст.119 чи ст.128 КК України.
Для встановлення злочинної недбалості як форми необережності обов`язковим є з`ясування необхідності (об`єктивний критерій) та можливості (суб`єктивний критерій) передбачення особою настання суспільно небезпечних наслідків. У випадку злочинної недбалості межі між винним та невинним вчиненням шкоди проходить по встановленню об`єктивних обставин справи в аспекті можливості та необхідності передбачення особою негативного розвитку подій.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, заперечив та пояснив, що 23 жовтня 2014 року за місцем свого проживання робив парник зі старих віконних рам, в цей час до нього прийшов сусід - потерпілий ОСОБА_11 та запропонував йому допомогти. В момент коли він за допомогою «Болгарки» розрізав дерев`яну раму, яка лежала на землі, а він однією ногою її притримував, потерпілий сидів навпроти нього на маленькому кріслі, на відстані приблизно 60 см., йому не допомагав, до рами не торкався. Інструмент в момент використання знаходився перпендикулярно рамі, від неї не відривався, в сторону його не вело. Продовжуючи розрізати раму, несподівано почув крик потерпілого, який одразу вибіг з подвір`я. Ані моменту порізу, ані крові ОСОБА_7 не бачив.
Потерпілий ОСОБА_11 в судовому засідання апеляційного суду пояснив, що приблизно о 13 год. 23 жовтня 2014 року він прийшов до обвинуваченого з метою позичити шланги для зварювального апарата. В цей момент обвинувачений різав старі віконні рами для виготовлення парника за допомогою «Болгарки», на якій була встановлена дискова пила для дерева. Він наголошував обвинуваченому, що не можна дерев`яну пилу встановлювати на «Болгарку», а також просив не зачепити металеві завіси, встановлені на дерев`яній рамі. Під час виконання обвинуваченим робіт ОСОБА_11 стояв позаду та ліворуч обвинуваченого, на відстані близько 1,5 м., однак в певний момент обвинувачений несподівано розвернувся та пилою вдарив його по лівій руці. Після цього він зжав руку та побіг в лікарню. Приблизно через пів години обвинувачений приїхав в лікарню, допомагав перенести його на ношах в машину швидкої допомоги. В реанімації госпіталю знаходився 4 дні, обвинувачений до нього приходив, обіцяв допомогти, однак дав лише 600 грн., жодної іншої допомоги не надавав.
Таким чином, згідно з показаннями обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_11 , такими не заперечується факт отримання останнім під час виконання обвинуваченим робіт тілесних ушкоджень внаслідок дії шліфувальної машини «Болгарки», що, зокрема стверджується медичною карткою стаціонарного хворого №13472, на основі даних якої проведено судово-медичні експертизи.
Так, згідно з висновком експерта від 17 квітня 2015 року №96/15 (т.1 а.к.п.62-63), за даними медичних документів у ОСОБА_11 була неповна ампутація лівого передпліччя на рівні його середньої третини у вигляді відкритого перелому кісток передпліччя, ушкодження серединного нерву, сухожилків, м`язів та периферичних судин передпліччя і кисті. Вказане ушкодження заподіяне ріжучим знаряддям, могло утворитися 30 жовтня 2014 року. Воно супроводжувалося тяжким травматичним шоком, що було небезпечним для життя на момент заподіяння та відноситься до тяжкого тілесного ушкодження.
Відповідно до даних протоколу огляду місця події від 09 січня 2015 року (з фототаблицями), який проводився у присутності обвинуваченого та його захисника адвоката ОСОБА_10 (т.1 а.к. 64-70), які підписали протокол без жодних зауважень, у ході огляду прибудинкової території на АДРЕСА_2 , виявлено кутову шліфувальну машинку, яку згідно з постановою слідчого слідчого відділення Личаківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_14 від 01 вересня 2015 року визнано речовим доказом.
Після визнання вказаної машинки речовим доказом, така була повернута ОСОБА_7 під розписку та в подальшому викрадена в останнього 02.11.2016 року, з приводу чого він звернувся із заявою до Личаківського ВП ГУ НП у Львівські області (Т. 2 а.к.п. 2).
Хоч станом на день розгляду кримінального провадження відсутній речовий доказ шліфувальна машинка у зв`язку із її викраденням, обвинуваченим та потерпілим не заперечується той факт, що саме нею 23 жовтня 2014 року виконував роботи ОСОБА_7 та саме при виконанні робіт такою ОСОБА_11 було заподіяно тяжке тілесне ушкодження.
Згідно з протоколом проведення слідчого експерименту від 19 квітня 2016 року (т.1 а.к.п.80-82) та фототаблицями до нього (т.1 а.к.п.83-88), ОСОБА_11 показав, де відбулося подія на прибудинковій території за адресою: АДРЕСА_2 . Зокрема, потерпілий вказав місце, де ОСОБА_7 здійснював роботу з використанням «Болгарки». В подальшому ОСОБА_11 вказав на момент, коли «Болгарка» відсіклася від віконної рами, та показав траєкторію руху ОСОБА_15 із нею. Також вказав на місце, куди потрапила шліфувальна машинка, внаслідок чого останній отримав тяжке тілесне ушкодження.
Згідно з додатковим висновком експерта від 17 травня 2016 року №217/16 (т.1 а.к.п.94), за даними медичних документів у ОСОБА_11 була травма лівої руки неповна ампутація лівого передпліччя на рівні його середньої третини у вигляді відкритого перелому кісток передпліччя, ушкодження серединного нерву, сухожилків, м`язів та периферичних судин передпліччя і кисті, що супроводжувалося тяжким травматичним шоком, що було небезпечним для життя на момент заподіяння та відноситься до тяжкого тілесного ушкодження. Вказана травма заподіяна ріжучим знаряддям незадовго до поступлення в лікарню, могла утворитися при обставинах, на які вказує ОСОБА_11 під час проведення слідчого експерименту від 19 квітня 2016 року.
На переконання колегії суддів апеляційного суду, встановлені обставини заподіяння ОСОБА_11 тяжкого тілесного ушкодження, його характер та локалізація, спосіб вчинення та знаряддя свідчать про те, що ОСОБА_7 , який виконував роботи з шліфувальною машинкою, що є джерелом підвищеної небезпеки, в присутності посторонньої особи, не вжив заходів щодо забезпечення безпеки при виконанні таких робіт, не передбачв можливості настання негативних наслідків у виді заподіяння тілесних ушкоджень, хоча повинен був і міг їх передбачити.
Оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, колегія суддів дійшла висновку, що здобутими у ході досудового розслідування доказами стверджується вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.128 КК України.
Зокрема, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що 23 жовтня 2014 року приблизно о 13 год., ОСОБА_7 , перебуваючи в подвір`ї свого будинку за адресою: АДРЕСА_2 , під час виконання монтажних робіт по встановленню теплиці в присутності ОСОБА_11 , не передбачаючи можливості настання тяжких наслідків при використанні електроінструменту, а саме кутової шліфувальної машинки, намагався розрізати нею віконну раму, однак з невідомих на те причин ОСОБА_7 з увімкненою вищевказаною шліфувальною машинкою у руках повело в сторону, де на той час стояв ОСОБА_11 . В результаті чого ОСОБА_7 з необережності наніс потерпілому ОСОБА_11 травму лівої руки - неповну ампутацію лівого передпліччя на рівні середньої третини у вигляді відкритого перелому кісток передпліччя, ушкодження серединного нерву, сухожилків, м`язів та периферичних судин передпліччя і кисті, котра заподіяна ріжучим знаряддям, що супроводжувалось тяжким травматичним шоком та було небезпечним для життя на момент заподіяння і відноситься до тяжкого тілесного ушкодження.
Призначаючи покарання, колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до злочину невеликої тяжкості, особу обвинуваченого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, характеризується позитивно, на обліку у лікаря-психіатра, лікаря-нарколога не перебуває, відсутність критичного ставлення до своїх дій, думку потерпілого, те, що завдана шкода не відшкодована, відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Водночас, санкцією статті 128 КК України передбачено покарання у виді громадських робіт, виправних робіт, або обмеження волі.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив інкриміноване кримінальне правопорушення за ст. 128 КК України, будучи пенсіонером.
Згідно з ч.3 ст. 56 КК України громадські роботи не призначаються особам, визнаним інвалідами першої або другої групи, вагітним жінкам, особам, які досягли пенсійного віку, а також військовослужбовцям строкової служби.
Відповідно до ч.2 ст. 57 КК України виправні роботи не застосовуються до вагітних жінок та жінок, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною, до непрацездатних, до осіб, що не досягли шістнадцяти років, та тих, що досягли пенсійного віку, а також до військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, працівників правоохоронних органів, нотаріусів, приватних виконавців, суддів, прокурорів, адвокатів, державних службовців, посадових осіб органів місцевого самоврядування.
Згідно з ч. 3 ст. 61 КК України обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до інвалідів першої і другої групи.
Таким чином, за положеннями ст.ст. 56, 57, 61 КК України до ОСОБА_7 не може бути застосований будь-який з альтернативних видів покарання, що встановлені санкцією ст. 128 КК України.
При цьому, судова колегія враховує, що відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд не вправі перейти до більш м`якого виду покарання у випадках, коли санкцією закону, за яким засуджується особа, передбачено лише такі покарання, які з огляду на її вік чи стан не можуть бути до неї застосовані. В таких випадках суд, за наявності до того підстав, відповідно до ст. 7 КПК повинен закрити справу і звільнити особу від кримінальної відповідальності або постановити обвинувальний вирок і звільнити засудженого від покарання.
Окрім цього, відповідно до п.2 ч.1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.
З огляду на те, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст.128 КК України, 23 жовтня 2014 року, матеріали кримінального провадження не містять даних про те, що після вчинення даного кримінального правопорушення останній ухилявся від слідства або суду, або вчинив новий злочин середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин, відтак строк давності притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності на час розгляду провадження в апеляційній інстанції сплинув.
Згідно з ч. 5 ст. 74 КК України особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього кодексу.
Встановивши у судовому засіданні під час апеляційного розгляду наявність підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, колегія суддів вважає за необхідне на підставі ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_7 від покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.
Окрім цього, потерпілим ОСОБА_11 було заявлено цивільний позов про стягнення майнової та моральної шкоди з обвинуваченого ОСОБА_7 .
Частиною 5 статті 128 КПК України передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами визначеними КПК України і при цьому застосовуються норми ЦПК України.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження потерпілий після спричинення йому тілесного ушкодження проходив лікування, у зв`язку із чим ним були понесені витрати матеріального характеру на суму 7191 грн. 26 коп., що підтверджується доданими до цивільного позову чеками, а тому цивільний позов в частині майнової шкоди є доведеним.
Відповідно до вимог ст. 23 ч. 2, ст. 1167 ЦК України, моральна шкода заподіяна особі підлягає відшкодуванню, якщо шкода заподіяна знівеченням або ушкодженням здоров`я. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які фізична особа зазнала внаслідок знівечення або пошкодження здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, його майнового стану, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення.
Пунктом 2 частини 2 статті 23 ЦК України, передбачено, що моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Згідно з роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями інших осіб.
Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Установивши доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, конкретних обставин справи, строк перебування потерпілого на лікуванні, у зв`язку з отриманням тілесного ушкодження, й реабілітації після травми, глибину фізичних та моральних страждань ОСОБА_11 , колегія суддів дійшла висновку про доведеність факту завдання потерпілому моральної шкоди в розмірі 70 000 грн.
Керуючись ст.ст.404, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів
у х в а л и л а:
апеляційну скаргу прокурора Львівської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_6 задоволити частково.
Вирок Личаківського районного суду м. Львова від 30 серпня 2019 року відносно ОСОБА_7 скасувати.
Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України.
Звільнити ОСОБА_7 від покарання на підставі ч. 5 ст. 74 КК України.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 задовольнити частково.
Стягнути зі ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 майнову шкоду в сумі 7191 (сім тисяч сто дев`яносто одна) грн. 26 коп. та моральну шкоду в сумі 70 000 (сімдесят тисяч) грн.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4