Дата документу 08.09.2022 Справа № 335/2450/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/2450/21 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/932/22 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 186 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 вересня 2022 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

захисників обвинувачених адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_8 (з урахуванням змін), прокурора у кримінальному провадженні прокурора Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_11 , на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 лютого 2022 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Енергодар Запорізької області, українка, громадянка України, маюча середню освіту, не працююча, не заміжня, на утриманні неповнолітніх дітей не має, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима,

визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та їй призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання 17 лютого 2021 року.

Зараховано у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 17 лютого 2021 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м. Енергодар Запорізької області, українець, громадянин України, маючий середню спеціальну освіту, не працюючий, одружений, на утриманні малолітніх дітей не маючий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

1) 26 вересня 2012 року Енергодарським міським судом Запорізької області за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 1 року 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік;

2) 25 жовтня 2012 року Кам`янко-Дніпровським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у вигляді 1 року 9 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 3 місяці;

3) 6 листопада 2013 року Енергодарським міським судом Запорізької області за ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 71 КК України до покарання у вигляді 5 років 6 місяців позбавлення волі;

4) 20 січня 2014 року Енергодарським міським судом Запорізької області за ч. 2 ст. 187, ст. 69, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у вигляді 8 років позбавлення волі. Звільнений 2 червня 2020 року умовно-достроково на невідбутий строк 10 місяців 26 днів,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 4 років 3 місяців позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Енергодарського міського суду Запорізької області від 20 січня 2014 року та призначено остаточне покарання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання 17 лютого 2021 року.

Зараховано у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 17 лютого 2021 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь держави 343 грн. 22 коп. у рахунок відшкодування витрат на проведення експертиз.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_12 у відшкодування матеріальної шкоди 3046 грн. 27 коп., у відшкодування моральної шкоди - 25000 гривень.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнані винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за наступних обставин.

14 листопада 2020 року, приблизно о 23.00 годині, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи за попередньою змовою між собою, знаходячись біля будинку АДРЕСА_3 , в якому розташоване агентство нерухомості «Маяк», помітили потерпілу ОСОБА_12 , яка проходила повз зазначений будинок.
Так, ОСОБА_7 , маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_8 , з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, підійшла до потерпілої ОСОБА_12 та почала наносити удари руками в область голови та обличчя останньої, від яких потерпіла ОСОБА_12 впала на землю.
Після чого, ОСОБА_8 діючи за попередньою змовою з ОСОБА_7 , продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення майна ОСОБА_12 , незважаючи на те, що потерпіла вже знаходилась на землі, продовжили разом наносити удари руками та ногами в область голови та обличчя останньої, чим спричинили потерпілій легкі тілесні ушкодження, а саме: садна в лобній ділянці ліворуч, на червоній каймі верхньої губи праворуч, синці на нижній губі праворуч, на верхньому повіці лівого ока (висновок експерта № 36/к від 09.02.2021), та відкрито викрали майно потерпілої, а саме: чорну жіночу тканеву сумку, матеріальної цінності для потерпілої не представляє; жіночий гаманець «виконаний під шкіру», матеріальної цінності для потерпілої не представляє, в якому знаходились грошові кошти у сумі 20 гривень; пристрій для нагріву тютюну «IQOS» моделі 2.4 в корпусі білого кольору в чохлі червоного кольору вартістю 566,67 гривень; цигарки для паління до пристрою «Айкос» (стіки зелений чай), вартістю 53 гривні; банківську карту «Приват Банк», що не представляє матеріальної цінності для потерпілої; паспорт «ID» громадянина України на ім`я ОСОБА_12 , що не представляє матеріальної цінності для потерпілої; крем для рук, що не представляє матеріальної цінності для потерпілої; масло для губ, що не представляє матеріальної цінності для потерпілої; дисконтну карту «Б`юті Проф», що не представляє матеріальної цінності для потерпілої; жіночу розчіску, що не представляє матеріальної цінності для потерпілої.
У подальшому, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 розуміючи, що їх злочинні дії мають відкрий характер та розуміючи настання наслідків, з викраденим майном зникли з місця вчинення кримінального правопорушення, завдавши потерпілій ОСОБА_12 матеріальний збиток на суму 639 грн. 67 коп.
В апеляційній прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також кваліфікацію судом їх дій, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених, внаслідок м`якості.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції належним чином не врахував особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який офіційно не працевлаштований, раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, у тому числі із застосуванням насильства.
Крім того, після умовно-дострокового звільнення ОСОБА_8 , через незначний проміжок часу знову вчинив злочин, за який притягається до кримінальної відповідальності.
Вказане свідчить, що призначені покарання не призвели до позитивних змін в його особистості та не створили у нього готовності до правослухняної поведінки в суспільстві, що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення.
Також вважає, що суд першої інстанції належним чином не врахував особу обвинуваченої ОСОБА_7 , яка хоча і раніше не судима, однак вчинила корисливий злочин із застосуванням насильства, попередньо вступивши у змову з ОСОБА_8 .
Досудовим розслідуванням та судом було встановлено, що саме ОСОБА_7 першою нанесла удари потерпілій та продовжувала їх наносити, коли потерпіла лежала на землі та благала кривдників зупинитись.
До того ж, судом не враховано позицію потерпілої, яка зазначила, що обвинуваченим необхідно призначити суворе покарання.
Просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 186 КК України у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Енергодарського міського суду Запорізької області та остаточно призначити покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі, а в іншій частині вирок залишити без змін.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_9 вважає вирок незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд погодився з версією сторони обвинувачення, незважаючи на відсутність достатніх доказів вини обвинувачених, які б у своїй сукупності доводили їх провину у скоєнні злочину.
Так, в основу вироку суд поклав показання потерпілої ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 (патрульних, які затримали обвинувачених та показали, що обвинувачені не чинили опору при затриманні та заперечували причетність до злочину, і у них не було виявлено речей потерпілої), свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 (показання яких взагалі не доводять обставини вчинення злочину та стосуються лише процесу досудового розслідування).
Крім того, суд послався на рапорти поліцейських, протокол огляду місця події, медичну документацію та висновок експерта, проте вказані докази не доводять, що злочин вчинили саме обвинувачені.
Також суд першої інстанції не врахував, що речі, які були викрадені у потерпілої, не були вилучені саме у обвинувачених, а знайдені в зовсім іншому місці, відбитків пальців та потожирових слідів, які б належали обвинуваченим, на них не виявлено.
Вважає, що суд безпідставно визнав належним доказом відеозапис від 14 листопада 2020 року з камер спостереження, який було вилучено у непередбачений КПК України спосіб, всупереч висновкам, викладеним у постанові ККС по справі № 752/15019/19 від 14 липня 2021 року про те, що фрагментарність формування відеозапису та відсутність протоколу про вилучення призводять до недопустимості відеозапису як доказу.
Звертає увагу, що суд не дав належної оцінки порушенням КПК України при затриманні обвинувачених, оскільки всупереч положенням ст. 208 КПК України протокол затримання не складався, права не роз`яснювались, правова допомога не надавалась.
За таких обставин, показання потерпілої не підтверджені жодним належним та допустимим доказом, а доказів для доведення вини ОСОБА_7 не здобуто.
Просить вирок у відношенні ОСОБА_7 скасувати, а кримінальне провадження закрити.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 вважає вирок незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що під час його та ОСОБА_7 затримання співробітниками поліції, було проведено їх обшук, у ході якого у них не було виявлено жодної речі, належної потерпілій.
Вказані речі були виявлені співробітниками поліції десь у сміттєвих баках.
До того ж, під час проведення експертиз на речах не було виявлено їх відбитків пальців.
Також зазначає, що потерпіла постійно змінювала свої показання та плуталась у них.
Просить перекваліфікувати його дії, оскільки злочин проти власності він не вчиняв.
Від обвинуваченого ОСОБА_8 надійшла змінена та доповнена апеляційна скарга, в якій він зазначає наступне.
Так, до поліцейськими до нього та ОСОБА_7 було застосовано поліцейський захід затримання, після чого вони були доставлені в приміщення відділення поліції.
Відкидаючи доводи сторони захисту про затримання обвинувачених, суд послався на те, що поліцейські не є уповноваженими особами на складання протоколу затримання, а застосували до них заходи примусу кайданки та наказ залишатись на місці, проте суд безпідставно послався на ст. 42 Закону України «Про Національну поліції».
Разом з тим, в порушення норм, передбачений ст. 37 Закону України «Про Національну поліції», ч. 5 ст. 208, ч. 1 ст. 213, ч. 4 ст. 213 КПК України, після затримання ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , не було складено протокол затримання, не роз`яснені права затриманих, не вручено копії протоколу затримання, було позбавлено права повідомити про затримання адвоката, не повідомлено орган, уповноважений на надання правової допомоги.
Крім того, поліцейськими, без належних повноважень на здійснення досудового розслідування, було проведено впізнання за участі потерпілої, а в подальшому впізнання за фотознімками за участі потерпілої.
Суд першої інстанції помилково не визнав протокол пред`явлення для впізнання недопустимим доказом, оскільки забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання.
Вважає, що наряд поліції не мав права проводити слідчі дії по заяві, яка містить ознаки кримінального правопорушення, і не мав права демонструвати потерпілій затриманих осіб, проте суд не надав оцінку законності дій поліцейських.
Звертає увагу, що відомості про кримінальне правопорушення були внесені до ЄРДР 15 листопада 2020 року о 10:04:05, а пред`явлення впізнання за фотознімками проводилось у період часу з 03.10 години до 03.25 години, тобто до внесення відомостей до ЄРДР.
Також зазначає, що показання потерпілої ОСОБА_17 мають похідний характер від впізнання обвинувачених, тому до її показань повинно бути застосовано доктрину «плодів отруєного дерева», адже її показання щодо осіб, які вчинили злочин, є повідними від проведених незаконних впізнань.
Крім того, суд не навів належного обґрунтування мотивів, з яких відкинуто показання обвинувачених, які постійно надавали послідовні показання, заперечували свою причетність до злочину, були впевнені у своїй невинуватості, тому легко погодились на впізнання, при обвинувачених не було виявлено належних потерпілій речей.
До того ж, тілесні ушкодження у потерпілої супроводжувались активною кровотечею, що підтвердив судово-медичний експерт, а тому тілесний контакт нападників з потерпілою, який вона продемонструвала під час слідчого експерименту та зазначала під час допиту, вказують на велику ймовірність забруднення нападників кров`ю потерпілої, чого встановлено не було.
Вважає, що потерпіла надала неправдиві показання, а обвинувачені надавали послідовні показання, тому суд повинен був надати перевагу саме показанням обвинувачених.
Також зазначає, що відеозаписи є недопустимими доказами, оскільки матеріали кримінального провадження не містять доручення слідчого про отримання відеозаписів, а допитаний в суді слідчий ОСОБА_18 не зміг пояснити походження відеозаписів.
До того ж, відеозаписи не були відкриті стороні захисту відповідно до вимог ч. 12 ст. 290 КПК України.
Просить вирок скасувати та закрити кримінальне провадження.
Також просить ухвалу в частині відмови у задоволенні скарг про визнання неправомірною бездіяльності поліцейських та про визнання неправомірними дій поліцейських та слідчого скасувати, визнати неправомірною бездіяльність поліцейських у зв`язку з не складенням протоколу затримання та незаконним проведенням впізнання за участі потерпілої.
Заслухавши доповідь судді по справі, обвинувачених та їх захисників, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати і надавши обвинуваченим останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції згідно з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та відповідно до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності їх вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Вина ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями потерпілої, свідків та дослідженими в судовому засіданні документами.

Так, у суді першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що 14 листопада 2020 року, приблизно о 20.00 годині, він з ОСОБА_7 приїхав з м. Енергодар до м. Запоріжжя познайомитися з тестем. Вони пішли до тестя додому, там сиділи і спілкувались. Потім вони з ОСОБА_7 вирішили погуляти по місту. Згодом вони вирішили повернутися додому. Коли вони почали підіймалися зі сторони р. Дніпро то побачили, що їм назустріч їде поліцейський автомобіль, який зупинився поряд з ними. Працівники поліції їх підізвали та поцікавилися, хто вони такі і звідки, та повідомили, що вони схожі за описом на осіб, які пограбували дівчину. Працівники поліції зв`язалися з іншими співробітниками та уточнили у них, чи зможе потерпіла впізнати осіб, які на неї напали, після чого сказали, що потрібно зачекати на потерпілу. Коли під`їхала машина поліції їх підвели до машини, хто в ній перебував він не бачив, та поліцейський повідомив, що дівчина їх впізнала та підтвердила, що це вони здійснили на неї напад.

Додатково повідомив, що він був одягнутий у чорні стрейчові брюки, ботинки «ЕССО», ремінь, білу футболку та сіро-чорну куртку, а ОСОБА_7 була одягнута у джинси, кросівки, куртку та шарф.

Обвинувачена ОСОБА_7 у суді першої інстанції свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнала та надала показання, аналогічні показанням обвинуваченого ОСОБА_8 , а також повідомила, що була вдягнута у темно-сині джинси, кросівки, чорну кожану куртку з сірим капюшоном, темно-сірий шарф.

Таким чином, у суді першої інстанції та в апеляційних скаргах сторона захисту повністю заперечує факт вчинення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 кримінального правопорушення у відношенні потерпілої ОСОБА_12 і позиція обвинувачених зводиться до того, що вони лише гуляли по м. Запоріжжю, тілесні ушкодження потерпілій не наносили та її майно не викрадали.

Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо всі надані докази, прийшов до правильного висновку про неспроможність такої версії обвинувачених та доведення в повному обсязі їх вини саме у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб, оскільки сукупність досліджених доказів дає підстави зробити лише такі висновки.

Так, потерпіла ОСОБА_12 у суді першої інстанції показала, що 14 листопада 2020 року, приблизно о 23.00 годині, коли вона спускалася з пр. Соборного по бул. Шевченка в бік «Khortitsa Palace», її обігнали обвинувачені, які різко розвернулися до неї обличчям, нічого не кажучи. Обвинувачена ОСОБА_7 почала їй наносити удари лівою рукою, а потім обома, чітко поставлені удари по обличчю, спочатку в губи, а потім по всій голові. Вона кричала та звала на допомогу, після чого обвинувачена стала наносити удари ще сильніше. Після чого обвинувачена положила її на землю та продовжила бити руками по голові. Після чого підійшов хлопець, ОСОБА_7 продовжувала наносити удари руками, а ОСОБА_8 почав бити її ногами по тілу та по обличчю, яке вона закривала рукою. Жодних вимог обвинувачені не висували та нічого взагалі не казали. Коли вона перестала рухатися обвинувачені зняли з неї сумку та побігли у сторону «Khortitsa Palace». Хто саме зняв та забрав сумку вона не бачила. Вона трохи полежала, після чого встала та побачила, як обвинувачені тікають, та пішла до людей поблизу за допомогою, а зі свого телефону, який був у куртці викликала поліцію. Поки вона по телефону викликала поліцію та розмовляла з диспетчером, до неї під`їхав екіпаж поліції. Вона розповіла, де відбувся напад та повідомила прикмети нападників. Вона сіла до автомобіля поліції та вони направилися до місця нападу. Працівники поліції по рації повідомили периметр можливого місцезнаходження нападників. Вона почула, що по рації передали, що знайшли осіб, які підпадають під прикмети нападників та вони поїхали до їх місцезнаходження. Коли вона з працівниками поліції на автомобілі під`їжджала до осіб, які підпадали під прикмети нападників, то одразу впізнала в них своїх нападників. Сумнівів у тому, що нападниками могли бути інші особи у неї не має. Вона добре роздивилася обличчя обвинувачених.

Додатково повідомила, що ОСОБА_7 була вдягнута у чорну шкіряну куртку, сині джинси, спортивне взуття, кольоровий шарф крупної в`язки, а ОСОБА_8 у парку, темні спортивні штани, темні кросівки.

Свідок ОСОБА_13 , яка працює в УПП ДПП в Запорізькій області, в суді першої інстанції показала, що 14 листопада 2020 року вона разом зі ОСОБА_14 перебувала на чергуванні. Приблизно о 23-24 годині по рації повідомили, що надійшов виклик з приводу грабежу, з якого слідувало, що двоє невідомих хлопець та дівчина, побили та забрали сумку у дівчини. По рації повідомили прикмети нападників, а саме: хлопець був одягнутий у чорну куртку (парка), темні спортивні штани, а дівчина одягнута у чорну шкіряну куртку, темно-сині джинси, кросівки, шарф. Вони зв`язались зі спеціальним підрозділом «ТОР» по рації, який повідомив, що потерпіла перебуває у них в машині та потерпіла пояснила, що вона йшла розмовляла по телефону та на неї було здійснено напад, удари наносила дівчина, забрали сумку та побігли в бік Набережної. Вони побачили схожих за описом громадян, які направлялися у двір. Хлопець був одягнутий у куртку, яка наполовину чорна, наполовину світла, а дівчина цілком підходила під опис шкіряна куртка, шарф, джинси, кросівки. Вони їх зупинили. Зв`язалися з екіпажем, у якому перебувала заявниця, уточнили чи зможе вона їх впізнати. Після чого екіпаж з заявницею прибув до них, обвинувачених підвели до машини, у якій перебувала потерпіла, яка їх впізнала. Свою причетність до скоєного злочину останні заперечували. При обвинувачених речей потерпілої не було, а сумка з її речами була знайдена у дворах іншим екіпажем.

Свідок ОСОБА_14 , який працює в УПП ДПП в Запорізькій області, в суді першої інстанції показав, що 14 листопада 2020 року він разом з ОСОБА_13 перебував на чергуванні. Приблизно о 23 годині було отримано повідомлення про те, що по бул. Шевченка біля літака побили дівчину та забрали сумку з особистими речами. Також було отримано прикмети нападників, а саме: чоловік зріст 175 см, темні спортивні штани, темна куртка парка, жінка зріст 160 см, чорна куртка, сині джинси. Відібравши сумку у потерпілої побігли у напрямку Прибрежної магістралі. Було з`ясовано, що заявниця вже знаходилася у автомобілі екіпажу «ТОР». Під час відпрацювання прилеглої території було помічено осіб, які підходили під опис нападників, та які побачивши патруль, різко змінили напрямок руху. Вони їх одразу зупинили та викликали наряд, у якому перебувала потерпіла. Потерпіла прямо вказала на даних осіб, що саме вони її побили та забрили сумку з особистими речами. Факт нападу обвинувачені заперечували. Особистих речей потерпілої при обвинувачених не було. До обвинувачених були застосовані спеціальні засоби - кайданки та роз`яснено, у вчинені якого кримінального правопорушення вони підозрюються та було роз`яснено їх права. Зазвичай він роз`яснює права, передбачені Конституції України: право не свідчити проти себе, право на адвоката, право захищатися у суді.

У суді першої інстанції також були допитані свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , показання яких, на переконання колегії суддів, не містять інформації про обставини, які підлягають доказуванню, оскільки безпосередніми очевидцями вчинення злочину вони не були, а їх показання стосуються виключно обставин проведення досудового розслідування.

Разом з тим, підстав не довіряти показанням потерпілої ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приведені до присяги, у суду не було, а в апеляційних скаргах не вказані ймовірні причини обмови обвинувачених з боку потерпілої та свідків.

Показання вищезазначених потерпілої та свідків у суді першої інстанції є логічними та послідовними, оскільки вони переконливо повідомили про відомі їм обставини вчиненого кримінального правопорушення, їх пояснення повністю узгоджуються між собою та дослідженими судом першої інстанції документами.

Також суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані сторонами інші докази, яким зробив обґрунтовану оцінку.

Так, з рапорту, зареєстрованого Вознесенівським ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області 14 листопада 2020 року за № 33583 вбачається, що 14 листопада 2020 року о 23.04 годині надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 14 листопада 2020 року о 23.03 годині за адресою: м. Запоріжжя, бул. Шевченка, на ЗМТ біля ОСОБА_20 щойно побили заявницю та забрали речі, був молодий чоловік та дівчина, були в шарфах та шапках, в капюшоні, шарф кольоровий на обличчі, зріст 160-165 дівчина, хлопець до 175 см, весь в чорному, в чорній довгій парці, спортивні чорні штани, дівчина в шкіряній куртці, джинси сині, кросівки, пішли в бік Козак Палас вниз по вул. Перемоги. Дівчина побила заявницю, а хлопець забрав речі. Заявниця зараз на АДРЕСА_4 . Забрали тканинну сумку чорного кольору з двома значками чорний та білий кіт, в сумці: Айкос, пачка цигарок для Айкос, гаманець (т. 1, а.с. 168).

З рапорту, зареєстрованого Вознесенівським ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області 15 листопада 2020 року за № 33589 вбачається, що 15 листопада 2020 року о 00.48 годині надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 15 листопада 2020 року о 00.47 годині. за адресою: м. Запоріжжя, бул. Шевченка, МКЛ 5 ШМД 1 Білінець о 00.25 годині доставили гр. ОСОБА_12 , д/з стан після носової кровотечі, забій м`яких тканин обличчя, забійна рана верхньої губи, побив невідомий на бул. Шевченка біля літака, відпущена (т. 1, а.с. 169).

З рапорту поліцейського УПП в Запорізькій області ОСОБА_13 від 15 листопада 2020 року вбачається, що вона разом зі ОСОБА_14 заступила на службу. О 23.04 годині надійшов виклик від чергового про те, що на бул. Шевченка біля зупинки громадського транспорту, біля Літака (пам`ятника) стався грабіж. Під час відпрацювання району було встановлено осіб, які підпадали під прикмети нападників. Заявниця прямо вказала на них, як на нападників. Заявниці була викликана ШМД, а на місце слідча оперативна група. Дана подія була зафіксована на бодікамери (т. 1, а.с. 170).

З протоколу огляду місця події від 15 листопада 2020 року та фототаблиці до нього вбачається, що об`єктом огляду є ділянка біля будинку АДРЕСА_3 , де було виявлено та вилучено відкриту пачку цигарок «HEETS» зеленого кольору та тканеву маску синього кольору (т. 1, а.с. 171-177).

З висновку експерта № 1281 від 16 листопада 2020 року вбачається, що садна в лобній ділянці ліворуч, на червоній каймі верхньої губи праворуч, синці на нижній губі праворуч, на верхньому повіці лівого ока у ОСОБА_12 кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, які утворилися від дії тупих предметів, давність яких не суперечить строку, вказаному в обставинах справи, в наданій медичній документації та зі слів ОСОБА_12 . Діагноз: «Пошкодження связок правого лучезапясного суставу», встановлений ОСОБА_12 у КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР в межах наданої в розпорядження експерта медичної документації кваліфікувати за ступенем тяжкості не є можливим, через відсутність медичної документації, що визначає характер ушкодження, його клінічний перебіг та кінець (т. 1, а.с. 220-221).

Крім того, суд першої інстанції у відповідності до вимог ст. 356 КПК України допитав в судовому засіданні експерта ОСОБА_21 , який зазначив, що травми, які були отримані потерпілою, не призводять до обільної кровотечі.

З висновку експерта № 36/к від 9 лютого 2021 року вбачається, що садна в лобній ділянці ліворуч, на червоній каймі верхньої губи праворуч, синці на нижній губі праворуч, на верхньому повіці лівого ока у ОСОБА_12 кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. Дані ушкодження утворилися від дії тупих предметів. Давність утворення тілесних ушкоджень не суперечить строку, вказаному в обставинах справи, в наданій медичній документації та зі слів ОСОБА_12 . Враховуючи локалізацію, кількість та взаєморозташування наявних ушкоджень у ОСОБА_12 , їй було нанесено не менше 3-х травматичних впливів. Діагнози: «Пошкодження зв`язок правого лучезапястного суставу. Посттравматична НЦД, цефалгічний, астеничний синдром. Ознаки ВЧГ.», виставлені гр. ОСОБА_12 у КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР в межах наданої в розпорядження комісії судово-медичних експертів, медичної документації, кваліфікувати за ступенем тяжкості не є можливим, через відсутність медичної документації, що визначає характер ушкодження, його клінічний перебіг та кінець. Сколи 11, 12, 21, 22 зубів (згідно наданої медичної документації) у гр. ОСОБА_12 кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили незначну стійку втрату працездатності. Але зважаючи на те, що емаль зубів не здатна до регенерації, а також немає морфологічних ознак, що характеризують давність утворення її ушкоджень, в даному випадку 11, 12, 21, 22 зубів у гр. ОСОБА_12 не можуть бути віднесені до певної дати травмування (т. 1, а.с. 222-227).

З протоколу огляду від 20 листопада 2020 року та відеозапису до нього вбачається, що об`єктом огляду є відеозаписи з боді-камер працівників патрульної поліції в Запорізькій області ДПП ОСОБА_14 та ОСОБА_13 від 14 листопада 2020 року, на яких було зображено, у який одяг вдягнуті обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_22 , їх спілкування з працівниками поліції та факт впізнання потерпілою в них її нападників (т. 1, а.с. 230-231, 234).

З протоколу огляду від 29 листопада 2020 року та відеозапису до нього вбачається, що об`єктом огляду є відеозаписи з камер відеоспостереження, розташованих на будівлі АДРЕСА_3 , а також будівлі «ЗОГ», на яких було зображено, як двоє осіб слідують за дівчиною, момент нападу на потерпілу та втечі нападників, а також зафіксовано, у чому були одягнуті нападники (т. 1, а.с. 236-238, 241).

Зміст наведених відеозаписів з камер зовнішнього спостереження та з боді-камер поліцейських вказує на те, що особами, яки вчинили злочин відносно потерпілої ОСОБА_12 є обвинувачені, оскільки їх зовнішній вид та предмети одягу, зафіксовані камерами зовнішнього спостереження повністю збігаються і вказаним прикметами, зафіксованими боді-камерами безпосередньо після їх виявлення працівниками поліції.

З протоколу проведення слідчого експерименту від 19 грудня 2020 року та відеозапису до нього вбачається, як потерпіла ОСОБА_12 детально продемонструвала, за яких обставин у відношенні неї було вчинено злочин, а також повідомила, в який одяг були вдягнуті нападники. У ході проведення даної слідчої дії потерпіла надала пояснення, які є аналогічними її показанням, наданим під час допиту в суді першої інстанції (т. 1, а.с. 242-246, 248).

Суд першої інстанції, вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності та допустимості, і в сукупності, з точки зору всебічності, достатності та взаємозв`язку, на переконання апеляційного суду прийшов до правильного висновку, що обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вчинили саме відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої ОСОБА_12 , вчинений за попередньою змовою групою осіб

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційних скарг про те, що визнаючи ОСОБА_7 та ОСОБА_8 винуватими у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, суд першої інстанції не врахував відсутність належних доказів на підтвердження їх вини і не взяв до уваги докази їх невинуватості.

Так, потерпіла ОСОБА_12 та свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 надали суду повністю логічні та змістовні пояснення з приводу обставин вчинення обвинуваченими кримінального правопорушення, їх показання повністю узгоджуються між собою та з іншими дослідженими доказами.

Крім того, з мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції вірно та об`єктивно оцінивши всі фактичні обставини, в тому числі і повідомлені стороною захисту, прийшов до висновку про неспроможність позиції захисту та зазначив підстави, з яких він приймає до уваги докази сторони обвинувачення та відкидає докази захисту.

На переконання колегії суддів, жодних об`єктивних підстав для обмови потерпілою ОСОБА_12 обвинувачених стороною захисту не наведено.

Між тим, щодо істотних обставин кримінального провадження показання потерпілої ОСОБА_12 повністю узгоджуються, і докладність змісту її показань, їх узгодженість в частині, що стосується істотних обставин події, а також відсутність у потерпілої підтверджених мотивів для обмови обвинувачених повністю спростовує твердження сторони захисту про недостовірність її показань.

Колегія суддів також враховує позицію потерпілої ОСОБА_12 , яка полягає в тому, що вона, як безпосередньо після вчинення щодо неї злочину (під час дзвінка у службу «102» та в ході впізнання нападників одразу після їх виявлення неподалік від місця події), так і на стадії досудового розслідування (під час проведення слідчого експерименту за її участі) та протягом судового розгляду, надавала абсолютно узгоджені показання з приводу того, що саме обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вчинили грабіж щодо неї, а також чітко повідомляла про зовнішні прикмети нападників та одяг, у який вони були одягнуті.

Окремо слід звернути увагу, що повідомляючи про факт вчинення злочину в службу «102» та співробітникам УПП ДПП в Запорізькій області на місці події (а також у подальшому під час проведення слідчого експерименту) про зовнішні прикмети нападників, потерпіла чітко зазначила, в який одяг були одягнуті нападники, і підстав не довіряти їй колегія суддів не вбачає.

Крім того, кількість нанесених потерпілій ОСОБА_12 травматичних впливів (не менше 3-х), ступінь тяжкості отриманих потерпілою тілесних ушкоджень, їх локалізації та характер, не свідчать про інсценування потерпілою ОСОБА_12 події її побиття та заволодіння майном, з метою притягнення обвинувачених до кримінальної відповідальності.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що надані потерпілою ОСОБА_23 показання в суді є похідними від впізнання обвинувачених, оскільки враховуючи вимоги ч. 4 ст. 95 КПК України з метою дотримання передбаченого ст. 23 КПК України принципу безпосередності дослідження показань, речей і документів, суд першої інстанції може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання.

До того ж, показання, надані в суді першої інстанції та документ протокол пред`явлення для впізнання, є різними процесуальними джерелами доказів.

На переконання колегії суддів, показання потерпілої ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , у сукупності з дослідженими судом першої інстанції відеозаписами з боді-камер працівників УПП в Запорізькій області та з камер відеоспостереження, розташованих на будівлі АДРЕСА_3 та будівлі «ЗОГ», зокрема в частині зовнішніх прикмет нападників та їх одягу, доводять вину обвинувачених у вчиненні грабежу.

Так, обвинувачений ОСОБА_8 пояснив, що він був одягнутий у чорні брюки, ботинки, ремінь, білу футболку та сіро-чорну куртку, а ОСОБА_22 була одягнута у джинси, кросівки, куртку та шарф.

Обвинувачена ОСОБА_7 зазначила, що була вдягнута у темно-сині джинси, кросівки, чорну кожану куртку з сірим капюшоном, темно-сірий шарф.

У свою чергу, потерпіла ОСОБА_12 , повідомляючи безпосередньо після вчинення щодо неї злочину інформацію на службу 102 та співробітникам поліції, вказала зовнішні прикмети нападників (у тому числі щодо їх одягу), які повністю узгоджуються з тим одягом, про який вказали самі обвинувачені.

Саме завдяки тому, що потерпіла чітко вказала зовнішні прикмети нападників, співробітники поліції неподалік від місця вчинення злочину змогли ідентифікувати чоловіка та жінку, якими виявились обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , що додатково підтверджується відеозаписами з боді-камер працівників УПП в Запорізькій області.

Окрім іншого, той факт, що саме обвинувачені були особами, які відкрито заволоділи майном потерпілої ОСОБА_12 , повністю підтверджується змістом відеозаписів з камер відеоспостереження, розташованих на будівлі АДРЕСА_3 ) та будівлі «ЗОГ».

З указаних відеозаписів чітко вбачається, що жінка, яка пограбувала потерпілу, була одягнута в темну куртку, темні джинси, а зверху куртки був одягнутий шарф світлого кольору. Разом з тим, чоловік був одягнутий у куртку наполовину чорного наполовину сірого кольору та темні брюки.

Вказаний одяг нападників, зафіксований на відеозаписах, повністю співпадає з тим одягом, про який повідомляла не тільки потерпіла ОСОБА_12 , а і самі обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .

Причому ключовими елементами одягу нападників, які вирізняють їх та заслуговують на особливу увагу, є такі: у жінки шарф світлого кольору, який одягнутий поверх куртки, а у чоловіка куртка наполовину чорного наполовину сірого кольору.

Колегія суддів вважає, що саме сукупність цих зовнішніх прикмет та елементів одягу нападників поза розумних сумнівів доводить, що обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 і є тими особами, які відкрито заволоділи майном потерпілої ОСОБА_12 .

Доводи апеляційної скарги про те, що у ході проведення слідчих дій були допущені порушення вимог КПК України є необґрунтованими, оскільки на думку колегії суддів, у ході даного кримінального провадження не було допущено таких порушень кримінального процесуального закону які би давали підстави стверджувати про недопустимість доказів, указувати на незаконність проведених процесуальних дій чи ухвалених рішень.

Так, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційних скарг захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 з приводу того, що відеозаписи з боді-камер та камер відеоспостереження, розташованих на будівлі АДРЕСА_3 та будівлі «ЗОГ», у зв`язку з їх отриманням у непередбачений КПК України спосіб.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що записи з боді-камер були надані УПП в Запорізькій області ДПП на запит слідчого ОСОБА_24 від 19 листопада 2020 року за вих. № 607св/46/04.2020, а в подальшому були визнані речовими доказами (т. 1, а.с. 228-229, 232-233).

Так само, відеозаписи з камер відеоспостереження, розташованих на будівлі АДРЕСА_3 та будівлі «ЗОГ», були отримані оперативним шляхом у ході проведення розшукових дій (що підтверджується рапортом) та визнані речовими доказами (т. 1, а.с. 235, 239-240).

За таких обставин, вказані докази були отримані у передбачений КПК України спосіб і підстави для визнання їх недопустимими відсутні.

До того ж, всупереч доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , відеозаписи були відкриті стороні захисту відповідно до вимог ч. 12 ст. 290 КПК України, що підтверджується протоколами про надання доступу до матеріалів (додаткових матеріалів) досудового розслідування від 2 березня 2021 року (т. 2, а.с. 205-208).

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 з приводу необхідності визнання протоколу пред`явлення для впізнання за участі потерпілої недопустимим доказом, оскільки як убачається з мотивувальної частини оскаржуваного вироку, суд вже визнав цей доказ недопустимим.

Суд апеляційної інстанції також не може погодитись і з доводами його апеляційної скарги в частині того, що співробітники УПП в Запорізькій області, за відсутності повноважень та до внесення відомостей в ЄРДР, провели впізнання потерпілою нападників, оскільки таке впізнання не проводилось в розумінні ст. 228 КПК України, а здійснювалось з метою своєчасного реагування на повідомлення про кримінальну подію, вжиття заходів з метою виявлення та припинення виявленого кримінального правопорушення, що відноситься до основних повноважень поліції, передбачених Законом України «Про національну поліцію».

Безпідставними слід визнати і доводи апелянтів про порушення права обвинувачених на захист при їх затриманні працівниками поліції, оскільки останні в порядку ст. 208 КПК України у кримінальному провадженні не затримувався, а спеціальні засоби (кайданки) були застосовані поліцейськими на підставі статей 42, 44, 45 Закону України «Про Національну поліцію» як до особи, яка до особи, яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення.

З урахуванням викладеного, а також враховуючи повноваження, якими суд апеляційної інстанції наділений за наслідками розгляду апеляційної скарги відповідно до ст. 407 КПК України, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних вимог про визнання неправомірною бездіяльності поліцейських у зв`язку з не складенням протоколу затримання та незаконним проведенням впізнання за участі потерпілої.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що тілесні ушкодження у потерпілої супроводжувались активною кровотечею, тому нападники повинні були забруднитися кров`ю потерпілої, спростовані показаннями експерта ОСОБА_21 , який пояснив, що отримані потерпілою травми не призводять до сильної кровотечі.

Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 про те, що на викрадених у потерпілої речах не було виявлено слідів, які б категорично вказували на їх приналежність обвинуваченим, на правильність висновків суду не впливають, оскільки сукупність інших доказів доводить, що вони були присутні на місці події та вчинили інкриміновані їм дії у відношенні потерпілої та належного їй майна.

Також не свідчить про невинуватість обвинувачених той факт, що у них не було виявлено жодної речі, викраденої у потерпілої, а всі речі були виявлені у сміттєвих баках.

Так, відкрите викрадення майна у потерпілої було вчинено на бульварі Шевченка біля будинку № 2, а співробітники поліції виявили обвинувачених по вул. Немировича-Данченка, буд. 58, і відстань між цими двома місцями, відповідно до картографічного веб-сервісу «Карти Google», становить 900 метрів.

Разом з тим, викрадене у потерпілої майно було виявлено у сміттєвому баку, який знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, бульв. Шевченка, буд. 51, і вказане місце знаходиться прямо на шляху слідування обвинувачених з бульв. Шевченка, буд. 2 до вул. Немировича-Данченка, буд. 58, на відстані приблизно 500 метрів від місця нападу на потерпілу.

На переконання колегії суддів, вказане свідчить про те, що коли обвинувачені намагалися покинути місце скоєння злочину, вони викинули сумку з особистими речами потерпілої у сміттєвий бак, у зв`язку з відсутністю в ній коштовних матеріальних цінностей.

Інші доводи апеляційної скарги щодо наявності сумнівів з приводу доведеності вини обвинувачених є безпідставними та спростовуються наведеними вище доказами.

Доводи апеляційних скарг про неповноту судового слідства, колегія суддів також вважає такими, що суперечать зібраним доказам, оскільки з матеріалів кримінального провадження та звукозапису судового засідання вбачається, що впродовж судового розгляду були ретельно досліджені докази, які підтверджують обставини справи та якими в повному обсязі доведено вину обвинуваченої.

Доводам обвинувачених у вироку обґрунтовано наведено критичну оцінку, оскільки позиція захисту має на меті уникнення від кримінальної відповідальності та повністю спростовується сукупністю досліджених належних та допустимих доказів.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання, яке на думку прокурора є занадто м`яким, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, в повній мірі встановив та належним чином оцінив і врахував всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання, та прийшов до обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченою ОСОБА_7 можливо саме з призначенням їй покарання у вигляді 4 років позбавлення волі, а обвинуваченому ОСОБА_8 остаточного покарання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі, і підстави для призначення їм більш суворого покарання, на переконання колегії суддів, відсутні.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_8 (з урахуванням змін), прокурора у кримінальному провадженні прокурора Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 лютого 2022 року у відношенні ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженими, які утримуються під вартою - в той самий строк з дня вручення їм копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4