печерський районний суд міста києва
Справа № 757/9144/22-к
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2022 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Києві скаргу адвоката ОСОБА_3 інтересах ОСОБА_4 на бездіяльність слідчого в ОВС ГСУ НП України ОСОБА_5 , що здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 0000360 від 28.02.2020, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна, -
В С Т А Н О В И В :

22.02.2022 адвокат ОСОБА_3 інтересах ОСОБА_4 звернувся до слідчого судді зі скаргою на бездіяльність слідчого в ОВС ГСУ НП України ОСОБА_5 , що здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 0000360 від 28.02.2020, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування доводів та вимог скарги зазначено, що згідно ухвали Печерського районного суду м. Києва від 28.10.2020 справа № 757/46865/20-к, було задоволено клопотання слідчого в ОВС ГСУ НП України ОСОБА_5 про надання дозволу на обшук квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі відповідної ухвали, 26 листопада 2020 року в період з 07 год. 22 хв. по 10 год. 11 хв., співробітники національної поліції України провели обшук квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за результатами якого вилучено майно у тому числі мобільний телефон АРРLЕ Х8 ІМЕІ № НОМЕР_1 .
24 січня 2022 року, адвокатом ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 було подано заяву про повернення вищезазначеного майна.
14 лютого 2022 року адвокатом ОСОБА_3 було отримано відповідь від старшого слідчого в ОВС ОСОБА_5 , що даний мобільний телефон визнано речовим доказом та відповідно до ухвали слідчого судді Печерського суду м.Києва від 28 жовтня 2020 року нею прямо надано дозвіл на вилучення вказаного предмету, що не відповідає дійсності а дане кримінальне провадження розслідується відносно ОСОБА_6 .
Слідчим було вилучено речі, щодо яких прямо не надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, а саме у приватної особи ОСОБА_4 було вилучено мобільний телефон АРРLЕ Х8 ІМЕІ № НОМЕР_1 .?
Представник особи, в інтересах якої подано скаргу в судове засідання не з`явився, про місце і час розгляду скарги повідомлявся належним чином. Адвокат ОСОБА_3 через канцелярію суду подав заяву про розгляд скарги за його відсутності, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник ГСУ НП України у судове засідання не з`явився, заяв, клопотань, заперечень до суду не надходило.
Статтею 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Зважаючи на ці положення закону та враховуючи принцип диспозитивності, суд визнав можливим прийняти рішення по суті скарги у відсутність не з`явившихся осіб, на підставі наданих доказів.

Вивчивши скаргу, дослідивши письмові докази, слідчий суддя приходить до наступного.

За своїм змістом подана скарга направлена на повернення вилученого майна у ході проведеного обшуку, через призму оскарження бездіяльності слідчого/прокурора.

Судовим розглядом встановлено, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000360 від 28.02.2020 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 5 ст, 191, ч. 3 ст. 212, ч.2 ст. 367 КК України.
Згідно ухвали Печерського районного суду м. Києва від 28.10.2020 справа № 757/46865/20-к, було задоволено клопотання слідчого в ОВС ГСУ НП України ОСОБА_5 про надання дозволу на обшук квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі відповідної ухвали, 26 листопада 2020 року в період з 07 год. 22 хв. по 10 год. 11 хв., співробітники національної поліції України провели обшук квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за результатами якого вилучено майно у тому числі мобільний телефон АРРLЕ Х8 ІМЕІ № НОМЕР_1 .
24 січня 2022 року, адвокатом ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 було подано заяву про повернення вищезазначеного майна.
14 лютого 2022 року адвокатом ОСОБА_3 було отримано відповідь від старшого слідчого в ОВС ОСОБА_5 , що даний мобільний телефон визнано речовим доказом та відповідно до ухвали слідчого судді Печерського суду м.Києва від 28 жовтня 2020 року нею прямо надано дозвіл на вилучення вказаного предмету, що не відповідає дійсності а дане кримінальне провадження розслідується відносно ОСОБА_6 .
Слідчим було вилучено речі, щодо яких прямо не надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, а саме у приватної особи ОСОБА_4 було вилучено мобільний телефон АРРLЕ Х8 ІМЕІ № НОМЕР_1 .?
Відповідно до ч. 1 ст. 234 КПК України, обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.

Частиною 2 ст. 168 КПК України визначено, що тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.
Згідно з ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржено неповернення тимчасово вилученого майна, згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які слідчий, прокурор зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, володільцем тимчасово вилученого майна.

Відповідно до ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукування в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Статтею 169 КПК України передбачено, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; у випадках, передбачених ч. 5 ст. 171, ч. 6 ст. 173 цього Кодексу; у разі скасування арешту.

Згідно із ч. 1 ст. 100 КПК України, речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених ст. ст. 160166, 170174 цього Кодексу.

Обов`язковою обставиною, яка вказує на відповідність вилученого майна критеріям, визначеним ч. 2 ст. 167 КПК України, є наявність достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину. Обов`язок доведення існування зазначеної умови КПК України покладає на слідчого та/або прокурора, а обов`язок перевірки цих обставин на слідчого суддю при розгляді відповідного клопотання чи скарги.

У разі відсутності підстав вважати вилучене майно таким, що містить інформацію про факти підготовки, координування спланованих дій та вчинення кримінальних правопорушень, тобто, що є предметом кваліфікації у кримінальному провадженні вони мають бути повернуті власнику.

Майнові права захищаються в Україні, як Конституцією, так і іншими нормативно-правовими актами, зокрема частиною 1 і 5 статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Дана стаття Конституції України визначає, що конфіскація майна може бути заснована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Разом з цим, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Разом з тим, слідчий суддя при вирішенні даної скарги, враховує, приписи статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Така позиція також узгоджується із частиною 5 статті 9 КПК України, відповідно до якої кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Так, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

ЄСПЛ наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Так, у своєму рішенні від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (Заява № 19336/04) ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Так, судовим розглядом встановлено, що під час проведення обшуку 26.11.2020, на підставі ухвали слідчого судді від 28.10.2020 було вилучено: мобільний телефон АРРLЕ Х8 ІМЕІ № НОМЕР_1 .
Всупереч зазначеному, представником ГСУ НП Українина час розгляду скарги слідчому судді не надано відомостей та документів, в яких наводилися б підстави для подальшого утримання майна ОСОБА_4 та його необхідність, як такого, що має значення для подальшого досудового розслідування. Оскільки, доказів, які б могли свідчити, що вилучене майно є таким, що містить інформацію про факти підготовки, координування спланованих дій та вчинення кримінальних правопорушень, тобто, що є предметом кваліфікації у кримінальному провадженні № 0000360 від 28.02.2020.

Так, при винесенні даного рішення слідчий суддя приймає до уваги, що обов`язок доведення існування, тієї обставини, яка вказує на відповідність вилученого майна критеріям, визначеним ч. 2 ст. 167 КПК України, КПК України покладає на слідчого та/або прокурора, а обов`язок перевірки цих обставин на слідчого суддю при розгляді відповідного клопотання чи скарги, а також враховуючи ту обставину, що однією з засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом та принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність в матеріалах судового провадження за скаргою даних, які б виправдовували подальше втручання держави у право на мирне володіння ОСОБА_4 належним їй майном.

За вказаних обставин, позиція органу досудового розслідування щодо неповернення майна його законному володільцю спростовується, тобто вилучене майно не відповідає критеріям, визначеним ч. 2 ст. 167 КПК України, що як наслідок свідчить про бездіяльність слідчого, яка полягає у неповерненні майна, що вилучено під час проведення обшуку 26.11.2020 за адресою: АДРЕСА_1 , яке необхідно усунути шляхом зобов`язання останнього повернути вилучене майно власнику, відповідно до п. 4 ст. 169 КПК України.

Керуючись ст. ст. 100, 169170, 303, 305, 306, 307, 309 КПК України, слідчий суддя,-

У Х В А Л И В :

Скаргу адвоката ОСОБА_3 інтересах ОСОБА_4 на бездіяльність слідчого в ОВС ГСУ НП України ОСОБА_5 , що здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 0000360 від 28.02.2020, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна - задовольнити.
Зобов`язати слідчого в ОВС ГСУ НП України ОСОБА_5 , або іншу уповноважену особу, що здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 0000360 від 28.02.2020, повернути вилучений 26 листопада 2020 року у ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 мобільний телефон АРРLЕ Х8 ІМЕІ № НОМЕР_1 .
Ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1