Справа №760/5649/22 1-кп/760/2054/22
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 травня 2022 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
з участю секретаря ОСОБА_2 ,
розглянувши у спрощеному провадженні обвинувальний акт, складений 19.05.2022 року прокурором Солом`янської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 ( надійшов на адресу суду 19.05.2022 року, переданий судді 27.05.2022 року) у кримінальному провадженні, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000846 від 30.04.2022 року щодо
ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Києві, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше в силу ст. 89 КК України, не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України,

ВСТАНОВИВ:

30 квітня 2022 року приблизно о 13:00 год., ОСОБА_4 працюючи таксистом в службі «Уклон» здійснив зупинку свого транспорту за адресою: м. Київ, вул. Донецька, 67, вийшовши з автомобіля ОСОБА_4 побачив, що на земельній ділянці знаходяться три поліетиленові пакети із невідомою порошкоподібною речовиною білого кольору в середині, та будучи обізнаним і усвідомлюючи, що в середині міститься психотропна речовина - амфетамін, придбання та зберігання якої є незаконним, поклав їх до правої кишені власних джинсів, в які був одягнений, тим самим незаконно придбав психотропну речовину для власного вживання без мети збуту
Після цього, ОСОБА_4 , зберігаючи при собі поліетиленові пакетики з порошкоподібною речовиною білого кольору, що містить психотропну речовину - амфетамін, направився до своєї автівки, чим здійснив незаконне зберігання психотропної речовини без мети збуту.
Протиправні, злочинні дії ОСОБА_4 , пов`язані з незаконним зберіганням вищевказаної психотропної речовини, були припинені на законних підставах 30.04.2022 співробітниками Солом`янського УП ГУНП в м. Києві, якими близько 14 год. 10 хв. за адресою: м. Київ, вул. Донецька, 67, затримано та проведено обшук в ОСОБА_4 на підставі ст. ст. 2982, 2983 КПК України. За результатами проведення обшуку у останнього виявлено та вилучено три поліетиленових пакетика з пазовим замком, всередині якого знаходилася порошкоподібна речовина білого кольору, яка є психотропною речовиною - амфетамін (маса амфетаміну у речовині становить 0,270 грама, що підтверджено висновком експерта Київського НДЕКЦ МВС України №СЕ-19/111-22/12458 - НЗПРАП від 02.05.2022 за результатами судової експертизи дослідження матеріалів, речовин та виробів, за експертною спеціальністю 8.6 (дослідження наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів)
Амфетамін, згідно зі Списком №2 «Психотропні речовини, обіг яких обмежено» в Таблиці II «Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів» затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 06 травня 2000 року № 770 є психотропною речовиною, обіг якої обмежено.
Відповідно до таблиці 2 наказу МОЗ України №188 від 01.08.2000 «Про затвердження таблиць невеликих, великих та особливо великих розмірів наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, які знаходяться у незаконному обігу» невеликі розміри особливо небезпечної психотропної речовини обіг якої заборонено амфетамін становлять до 0,15 г., великі розміри - від 1,5 до 15,0 г., особливо великі - 15,0 г. і більше.
Таким чином, ОСОБА_4 вчинив незаконне придбання та зберігання психотропної речовини без мети збуту, тобто, кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 309 КК України.

Зазначені обставини, які встановлені органом досудового розслідування, не оспорюються учасниками судового провадження, які надали згоду щодо розгляду обвинувального акта за їх відсутності, а обвинувачений беззаперечно визнав свою винуватість у вчиненні вказаного кримінального проступку. А тому суд розглянув обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження на підставі вивчення обвинувального акту та доданих до нього матеріалів із ухваленням вироку без зазначення доказів на підтвердження встановлених обставин відповідно до положень ч. 2 ст. 382 КПК України.

Так, згідно заяви обвинуваченого ОСОБА_4 щодо визнання своєї винуватості, згоди із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлення з обмеженням права на апеляційне оскарження та згоди на розгляд обвинувального акту у спрощеному провадженні, убачається, що ОСОБА_4 визнає свою винуватість у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, та згодний зі встановленими досудовим розслідуванням обставинами вчинення кримінального правопорушення, що викладені вище. Ознайомлений з обмеженням права на апеляційне оскарження вироку та згодний на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду в судовому засіданні. Вказана заява написана обвинуваченим у присутності захисника ОСОБА_5 .

Вивчивши обвинувальний акт та додані до нього матеріали, суд дійшов висновку про те, що дії ОСОБА_4 вірно кваліфіковано за ч. 1 ст. 309 КК України.

Суд переконався, що обвинувачений беззаперечно визнав свою вину в повному обсязі і погодився із встановленими досудовим розслідуванням фактичними обставинами, які викладені в обвинувальному акті, та не заперечує їх.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України не здійснювалось.

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує наступні обставини.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи покарання, судом враховано те, що обвинувачений вчинив кримінальний проступок, що відповідно до класифікації кримінальних правопорушень не належить до злочинів, та свідчить про незначну суспільну небезпеку вчиненого ним діяння; не працює, раніше не судимий, однак неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, на обліку у лікаря-психіатра та у лікаря-нарколога не перебуває, характеризується посередньо.

Обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнає щире каяття обвинуваченого.

Обставино, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Призначаючи покарання, суд враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обираючи вид покарання суд приймає до уваги характер вчиненого кримінального проступку, особу обвинуваченого, який є таким, що раніше не судимий, однак притягувався до кримінальної відповідальності, те, що він щиро розкаявся у вчиненому.

Одночасно судом враховується те, що санкцією ч. 1 ст. 309 КК України передбачено як альтернативні такі види основних покарань: штраф, виправні роботи, арешт, обмеження волі.

Оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які відомості про те, що працює на даний час і має дохід, який би давав можливість сплатити штраф у розмірі, передбаченому санкцією ч. 1 ст. 309 КК України, суд вважає призначення покарання у виді штрафу недоцільним.

З цих же підстав недоцільним є призначення покарання у виді виправних робіт.

А тому, враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання у виді обмеження волі, в межах санкції статті, передбаченої ч. 1 ст. 309 КК України.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості й не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що, незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного й особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що, хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Крім того, у цій справі, покарання суд призначає, в тому числі, з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01.02.2018 у справі № 634/609/15-к, де останній роз`яснив, що при обранні форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України, відповідно до якої, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому, з огляду на положення ст.75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Таким чином, виходячи з тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, наявності пом`якшуючих обставин, особи винного та його ставлення до вчиненого ним діяння, суд вважає за необхідне застосувати до ОСОБА_4 ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання, призначеного вироком суду з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і буде виконувати покладені на нього обов`язки.

У той час, як призначення будь-якого іншого виду покарання без звільнення від його відбування суд сприймає як діяння, яке б указувало на те, що саме у цій ситуації та обставинах, при яких було вчинено злочин, воно сприймалося б як грубо непропорційне (діяння та покарання), як наслідок, у світлі практики ЄСПЛ, сприймалося б як жорстоке поводження, тобто суперечило статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Враховуючи обставини справи, характеристику обвинуваченого, відсутність судимості, критичного осмислення вчиненого, суд вважає, що термін іспитового строку в 1 рік буде достатнім для ресоціалізації обвинуваченого.

Одночасно суд звертає увагу, що обвинувачений, у свій заяві до суду, просив призначити йому покарання у виді громадських робіт, однак, по перше, такий вид покарання не передбачено санкцією статті, а по друге, суд не знаходить підстав для застосування статті 69 КК України для зміни виду покарання.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений, потерпілі у кримінальному провадженні відсутні.

Враховуючи те, що відносно обвинуваченого запобіжний захід не застосовувався, а сторони провадження не заявили клопотання про застосування відносно обвинуваченого запобіжного заходу, суд не вбачає підстав для застосування запобіжного заходу до набрання вироком законної сили щодо обвинуваченого.

Питання про речові докази слід вирішити відповідно до вимог ст.100 КПК України, а про процесуальні витрати, пов`язані з проведенням судових експертиз, - відповідно до положень ст.122, 124 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 373, 374, 375, 376, 381-382 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, та призначити йому покарання у виді у виді 1 року обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування призначеного судом покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнути з ОСОБА_4 судові витрати по справі вартість проведеної експертизи в сумі 1372,96 гривень в дохід держави.

Речовий доказ по справі: психотропну речовину, що знаходиться в камері схову речових доказів відділу Солом`янського УП ГУНП у м. Києві (а.п. 39-41) знищити.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Солом`янський районний суд міста Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня отримання копії вироку.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 394 КПК України, вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому статтями 381 та 382 цього Кодексу, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку за результатами розгляду обвинувального акта щодо вчинення кримінального проступку не пізніше дня, наступного за днем ухвалення, надіслати учасникам судового провадження.

Суддя ОСОБА_1