Дата документу 21.03.2022 Справа № 310/8135/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 310/8135/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/821/22 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в режимі відеоконференції з ДУ «Вільнянська установа покарань № 11»,

розглянула 21 березня 2022 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі матеріали судового провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 вересня 2021 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносноОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.263 КК України, ч.3 ст. 185 КК України.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, в провадженні Бердянського міськрайонного суду перебуває об`єднане кримінальне провадження з обвинувальними актами відносно ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.263 КК України, ч.3 ст. 185 КК України.
Прокурор заявила клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на 60 днів, оскільки строк спливає 22.09.2021 року, а ризики, встановлені судом, при обранні запобіжного заходу, не відпали.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 вересня 2021 року, задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_7 строком до 22 листопада 2021 року. Приймаючи таке рішення, суд врахував дані про особу обвинувачених, наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, що унеможливлює застосування до обвинувачених більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 , не погоджуючись з оскаржуваною ухвалою вважає її незаконною та необґрунтованою у зв`язку з чим вона підлягає скасуванню з огляду на наступне. Так, судом було порушено його право на захист, оскільки йому було призначено захисника ОСОБА_9 якому він не довіряє. Вказує, що у судовому засіданні 24 вересня 2021 року прокурор в порушення вимог ч. 1 ст. 199 КПК України (тобто в порушення 5-ти денного терміну) заявила клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 , який закінчується 27 вересня 2021 року. Посилаюсь на норми КПК України апелянт зазначає, що ризик переховування від суду необґрунтований, так як злочин вчинено 04.11.2020 р., а під варту його взяли 26.01.2021 р., отже він не переховувався. Вказує, що злочин він не вчиняв, і свідки підтвердили його невинуватість, тому ризик впливу на них відсутній. Просить ухвалу суду скасувати та обрати відносно нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не погоджуючись з оскаржуваною ухвалою зазначає, що свідки у справі допитані, і вони підтвердили його невинуватість, однак його все рівно тримають під вартою.

В судове засідання апеляційної інстанції прокурор та захисник ОСОБА_10 , будучи належним чином повідомлені про час і дату судового засідання не з`явилися, тому колегія суддів вирішила за можливе розглянути провадження за відсутності прокурора та захисника, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України та відповідає ч. 4 ст. 422-1 КПК України.

Позиції учасників судового провадження.
Обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтримали апеляційні скарги і просили їх задовольнити.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 суд першої інстанції достатньо обґрунтував своє рішення.

Таке рішення суду має на меті досягнення дієвості цього провадження, забезпечення виконання обвинуваченими покладених на них процесуальних обов`язків, а також запобігання наявним ризикам.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Положеннями ст. 331, ст. 199 КПК України регламентовано порядок продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та ухвалено з дотриманням вимог національного та міжнародного законодавств.

Відповідаючи на доводи обвинуваченого ОСОБА_6 щодо порушення положень ст. 199 КПК України, оскільки прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження тримання під вартою не у п`ятиденний строк судова колегія виходить із наступного.

Так, згідно з ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

При цьому, вимога ч. 1 ст. 199 КПК України щодо подання клопотання за п`ять днів до закінчення строку дії обраного запобіжного заходу стосується включно тих клопотань, які подаються слідчому судді під час досудового розслідування. Питання ж доцільності продовження строку дії раніше обраного запобіжного заходу під час судового розгляду суд має розглянути за правилами, регламентованими під час судового розгляду кримінального провадження.

Отже, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 щодо порушення положень ст. 199 КПК України слід відхилити.

Твердження ОСОБА_6 щодо порушення його права на захист, оскільки йому оскільки йому було призначено захисника ОСОБА_9 якому він не довіряє неспроможні з огляду на наступне.

Так, відповідно до оскаржуваної ухвали, обвинувачений ОСОБА_6 не заперечував щодо захисту його процесуальних прав адвокатом ОСОБА_9 , при цьому заяв про відвід адвоката ОСОБА_9 не заявляв, питань щодо непогодження із обраною адвокатом позицією захисту не заявляв, натомість разом із адвокатом просили змінити запобіжний захід на домашній арешт, що на думку колегії суддів не свідчить про порушення прав обвинуваченого на захист.

Заявлені апелянтами доводи про не визнання своєї провини, з огляду на стадію кримінального провадження, в якому ОСОБА_6 і ОСОБА_7 вже висунуто обвинувачення і триває судовий розгляд у суді першої інстанції, колегія суддів не досліджує поставлені питання, які пов`язані з оцінкою доказів з точки зору їх належності, допустимості та достатності, а перевіряє лише висновки суду на предмет наявності ризиків та існування вагомих підстав для продовження тримання особи під вартою.

При цьому, конкретність пред`явленого обвинувачення у даному проваджені колегією суддів не перевіряється, оскільки це є предметом судового розгляду у вирішенні справи по суті пред`явленого обвинувачення.
Переглядаючи апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_6 і ОСОБА_7 щодо відсутності встановлених судом ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України апеляційний суд приходиться до наступних висновків.
Так, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо продовження існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст.177 КПК України, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.
Так, вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції, відповідно до ст.178 КПК України, врахував дані про особу та репутацію обвинуваченого ОСОБА_6 , який раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливого злочину, на теперішній час обвинувачується у вчинені тяжкого злочину, за вчинення якого санкцією кримінального закону передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до 6 років, відсутність постійного джерела доходів.

Також, судом оцінено і особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 185 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до тяжких злочинів, раніше неодноразово (11 разів) притягувався до кримінальної відповідальності, зокрема за вчинення умисних тяжких корисливих злочинів, наразі не займався суспільно-корисною працею, що свідчить про підвищену суспільну небезпеку його особи.

При цьому, очікуване покарання, хоча і не є самостійними підставами для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Одночасно суд враховує, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 міцних соціальних зв`язків не мають, що додатково засвідчує існування ризику переховування обвинувачених від правосуддя.

Крім того, перебуваючи на свободі, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 можуть негативно впливати на хід судового розгляду та незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні шляхом погроз або умовлянь схилити їх до дачі неправдивих показів щодо обставин кримінального правопорушення, що вплине на встановлення обставин, які відповідно до ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню, тим самим перешкодить кримінальному провадженню.

Як під час розгляду справи місцевим судом, так і під час апеляційного розгляду не здобуто даних, які б безумовно свідчили про неможливість тримання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 під вартою, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважили встановлені ризики негативної процесуальної поведінки.

Отже, доводи апеляційних скарг обвинувачених щодо незгоди з ризиками, на які послався суд у своєму рішенні,колегія суддів вважає непереконливими.

На думку судової колегія, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та відсутність процесуальної необхідності застосування на даний час більш м`якого запобіжного заходу.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг обвинувачених, а тому ухвалу суду необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 вересня 2021 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносноОСОБА_8 та ОСОБА_7 до 22 листопада 2021 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4