Провадження № 1-в/127/902/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 квітня 2022 року місто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеконференції клопотання засудженого ОСОБА_3 про припинення порушення його прав під час виконання вироку Верховного Суду Автономної Республіки Крим від 22.03.2001,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора: ОСОБА_4 ,

захисника: ОСОБА_5 ,

засудженого: ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_3 про припинення порушення його прав під час виконання вироку Верховного Суду Автономної Республіки Крим від 22.03.2001.

Клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_3 засуджений 22.03.2001 Верховним Судом Автономної Республіки Крим до довічного позбавлення волі, що породжує його катування та порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Крім того, Європейський суд із прав людини констатував порушення Україною статті 3 Конвенції на підставі того, що покарання у виді довічного позбавлення волі є катуванням, зокрема у рішеннях «Лопата та інші проти України» від 10.12.2020, «Дембо та інші проти України» від 11.03.2021, «Фарзієв та інші проти України» від 01.04.2021, «П`ятаченко та інші проти України» від 15.04.2021, «Чистяков та інші проти України» від 10.06.2021, «Полторацький проти України» від 22.04.2021, «Манойлов та інші проти України» від 10.06.2021, «Баранов та інші проти України» від 20.05.2021.
Таким чином, враховуючи положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 19 Закону України «Про Міжнародні договори України», ст. 90 КПК України, ОСОБА_3 вироком Верховного Суду Автономної Республіки Крим від 22.03.2001, яким його засуджено до довічного позбавлення волі, був підданий катуванню, нелюдському та принижуючому гідність поводженню та покаранню. ОСОБА_3 просить визнати катуванням та приниженням гідності поводження та відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_3 підтримав клопотання з наведених у ньому підстав та просив замінити довічне позбавлення волі на покарання у виді 25 років позбавлення волі.
Захисник ОСОБА_5 клопотання засудженого ОСОБА_3 підтримав та просив його задовольнити.
Прокурор ОСОБА_4 заперечував щодо задоволення клопотання засудженого ОСОБА_3 , оскільки правові для заміни покарання у виді довічного позбавлення волі або будь яким іншим чином пом`якшувати його відсутні.
Суд вислухавши думку засудженого ОСОБА_3 , його захисника та прокурора, дослідивши матеріали клопотання та матеріали особової справи засудженого приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 539 КПК України слідує, що питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким. Клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 засуджений вироком Верховного Суду Автономної Республіки Крим від 22.03.2001 до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.
На даний час ОСОБА_3 утримується та відбуває покарання в межах територіальної юрисдикції Вінницького міського суду Вінницької області в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)».
Як вбачається з характеристики, засуджений ОСОБА_3 працевлаштований на дільниці по виготовленню сувенірних виробів. За час відбування покарання стягнення не застосовувались. Дотримується норм, які визначають порядок, умови відбування покарання та розпорядок дня установи, за що був заохочений 13 разів. У взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний. Дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом. Спальне місце утримує в чистоті і порядку, має охайний зовнішній вигляд. Дбайливо ставиться до майна установи і предметів, якими користується, здійснює за ними належний догляд, використовує тільки за призначенням. Виконує передбачені законом вимоги персоналу установи. Виконує роботи із самообслуговування, має достатній рівень необхідних навичок. Не допускає порушень вимог пожежної безпеки. На профілактичному обліку в установі не перебуває.

Так, статтею ст. 51 КК України визначено два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.
Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.
Разом з тим, законодавством України про кримінальну відповідальність не передбачено механізму звільнення від відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, однак передбачений механізм захисту прав таких засуджених, шляхом помилування.
Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 87 КК України помилування здійснюється президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Крім того, зі змісту ч. 7 ст. 151 КВК України випливає, що засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання.
За змістом рішення ЄСПЛ від 09.07.2013 у справі «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства (Великобританія)», Велика Палата Європейського суду з прав людини у цій справі постановила, що відсутність в законодавстві Англії і Уельсу ефективного механізму реалізації можливості помилування або перегляду рішення суду про призначення міри покарання у вигляді довічного тюремного ув`язнення, з врахуванням прогресу ув`язненого на дорозі соціальної реабілітації, є порушенням прав засуджених і статті 3 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод.
У справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20.05.2014 Європейський суд з прав людини у своєму рішенні висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава-відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати особам засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов.
Водночас, у рішенні «Ласло Магьяр проти Угорщини» Європейський суд з прав людини зазначив, що встановлення судом порушення вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у даній справі не є підставою для звільнення засудженого від відбування покарання. Судом також не визначено, чи повинне дострокове звільнення від відбування покарання бути правом особи, чи має відноситися до сфери дискреції. Вказане питання має бути вирішено державою-відповідачем відповідно до кримінального законодавства країни.
У рішенні «Петухов проти України» від 12.03.2019 Європейський суд з прав людини визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить статті 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми, у разі набуття вказаним рішенням Європейського суду з прав людини статусу остаточного, держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоб гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоб дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачати, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці Європейського суду з прав людини (§ 194).

З огляду на викладені вище обставини, суд одночасно вказує і на відсутність будь-яких законодавчо визначених підстав для вирішення питання щодо скасування вироку суду, яким призначено покарання у виді довічного позбавлення волі та щодо визнання факту катування засудженого та нелюдського з ним поводження, приниження його людської гідності з огляду на призначення покарання у виді довічного позбавлення волі.

Таким чином, на думку суду, на даний час відсутні передбачені законодавством України та практикою Європейського суду з прав людини підстави для звільнення засуджених до довічного позбавлення волі у зв`язку із відбуттям строку покарання, або ж відбуттям ним 25 років призначеного покарання, а тому клопотання засудженого ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 370, 372, 537, 539 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про припинення порушення його прав під час виконання вироку Верховного Суду Автономної Республіки Крим від 22.03.2001 відмовити.
Ухвала суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя: