Номер провадження: 11-сс/813/605/22
Номер справи місцевого суду: 522/3809/22 1-кс/522/2436/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.04.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

слідчого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2022 року про продовження підозрюваному ОСОБА_9 строку тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000043 від 05 квітня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2022 року було задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС слідчого відділу Управління СБ України в Одеській області ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України продовжений строк тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» до 05 травня 2022 року.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді захисник ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого та застосувати до ОСОБА_9 запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, а саме у виді домашнього арешту або визначити розмір застави, передбачений п.2) ч.5 ст. 182 КПК України.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що підозрюваний ОСОБА_9 не має жодного відношення до бойових припасів та вибухової речовини, які були виявлені під час проведення обшуку в дачному будинку.

При цьому дачний будинок не належить ОСОБА_9 на праві власності і до початку військових дій він не проживав у вказаному будинку.

Захисник зазначив про те, що обшук був проведений з порушенням вимог КПК України, а співробітники СБУ вільно пересувались під час проведення обшуку, їхні дії не в повному обсязі фіксувались за допомогою відеозаписувальних технічних засобів.

Заявлені слідчим ризики є лише припущенням слідчого та вони не підтвердженні жодними належними та допустимими доказами.

Захисник наголосив про те, що ОСОБА_9 має міцні соціальні зв`язки, він одружений, має 3-ох дітей, проживає на території України на підставі посвідки на постійне місце проживання, раніше не притягався до кримінальної або адміністративної відповідальності.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Захисник ОСОБА_8 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 та слідчий ОСОБА_7 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити оскаржену ухвалу слідчого без змін.

Заслухавши захисника, прокурора, дослідивши матеріали за клопотанням слідчого та доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.

Згідно з вимогами ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Слід зазначити, що найбільш значущою гарантією прав людини, встановленою ст.29 Конституції України, є право на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до цієї статті передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суддя-доповідач апеляційного суду вважає за необхідне застосувати Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до ст.5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом: п.с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинені нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Згідно з приписами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з положеннями ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст.176 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст.184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про те, що підозра ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України є обґрунтованою.

Так, органом досудового розслідування ОСОБА_9 підозрюється в тому, що він не пізніше 19.03.2022 (більш точний час під час слідства не встановлено), маючи злочинний направлений на незаконне придбання, носіння та зберігання вибухових речовин та бойових припасів, при невстановлених слідством обставинах придбав 3 корпусами осколкової ручної гранати Ф-1, 3 уніфіковані запали ручної гранати УЗРГМ, тротилову шашку ТШ-400, запалювальну трубку ЗТП-50 без механічного запалювача.

Надалі, не пізніше 19.03.2022 року, ОСОБА_9 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу направленого на незаконне носіння та зберігання вибухових речовин та бойових припасів, при невстановлених в ході досудового розслідування обставинах, перемістив 3 корпуси осколкової ручної гранат Ф-1, 3 уніфіковані запали ручної гранати УЗРГМ, тротилову шашку ТШ-400, запалювальну трубку ЗТП-50 без механічного запалювача до місця свого проживання, а саме: АДРЕСА_1 , де зберігав їх до 19.03.2022.

При цьому, 19.03.2022 року співробітниками Управління СБ України в Одеській області в ході проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 , виявлено та вилучено 3 корпуси гранат Ф-1, 3 уніфіковані запали ручної гранати УЗРГМ, тротилову шашку ТШ-400, запалювальну трубку ЗТП-50 без механічного запалювача.

Відповідно до висновку експерта № 84 від 20.03.2022 вилучені у ОСОБА_9 предмети за адресою його проживання: АДРЕСА_1 , є трьома корпусами осколкової ручної гранати Ф-1, трьома уніфіковані запалами ручної гранати УЗРГМ, тротиловою шашкою ТШ-400, запалювальною трубкою ЗТП-50 без механічного запалювача.

Три корпуси осколкової ручної гранати Ф-1 відносяться до вибухової речовини у металевому корпусі; три уніфіковані запалами ручної гранати УЗРГМ відносяться до вибухової речовини; тротилова шашка ТШ-400 відноситься до вибухової речовини, запалювальна трубка ЗТП-50 без механічного запалювача відноситься до бойових припасів.

13 квітня 2022 року ухвалою судді слідчого Приморського районного суду м.Одеси від ОСОБА_9 продовжений строк тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» до 05 травня 2022 року.

Апеляційний суд вважає, що обґрунтованість підозри ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, підтверджується долученими до клопотання слідчого доказами, зокрема: відповіддю на доручення слідчого з ГВ КР УСБУ в Одеській області від 19.03.2022; протоколом обшуку від 19.03.2022; протоколом огляду предметів від 19.03.2022; актом перевірки об`єкта на наявність вибухових матеріалів від 19.03.2022; довідкою про категорію небезпечності виявлених вибухових матеріалів від 19.03.2022; довідкою про категорію небезпечності виявлених вибухових матеріалів від 19.03.2022; висновком експерта № 84 від 20.03.2022; протоколами допиу свідків; іншими матеріалами кримінального провадження в їх сукупності.

Апеляційний суд зазначає, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, № 182), (Erdagoz v. Turkey (Ердагоз проти Туреччини).

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі "Мюррей проти Сполученого Королівства", зазначив що факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження або навіть для пред`явлення обвинувачення, що являється завданням наступних етапів кримінального процесу.

Апеляційний суд вважає, що на даному етапі досудового розслідування зазначені докази є вагомими та достатніми для обґрунтування підозри ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України. При цьому, відповідно до статей 89, 94 КПК України та Глави 28 КПК України питання про встановлення вини ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, оцінка зібраних доказів на предмет їх достовірності і допустимості відноситься до компетенції суду за наслідками судового розгляду кримінального провадження по суті обвинувачення, а підстав для визнання доказів недопустимими, відповідно до ст.87 КПК України, в ході апеляційного розгляду не встановлено та стороною захисту в апеляційній скарзі не наведено.

Твердження апеляційної скарги захисника про те, що ОСОБА_9 не проживав у дачному будинку до початку військових дій не підтверджується будь-якими доказами та жодним чином не доводить його непричетність до вчинення злочину.

У справі «Ферарі-Браво проти Італії», ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою».

Ураховуючи наведене, ОСОБА_9 обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, за який передбачена відповідальність у виді позбавлення волі на строк від трьох до семи років.

Таким чином, ураховуючи тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_9 у разі доведеності його вини, існує ризик того, що підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та суду з метою уникнути кримінальної відповідальності.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Також, в рішенні у справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Ризик того, що підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та суду підтверджується також тим, що ОСОБА_9 є громадянином іншої держави, у зв`язку з чим має об`єктивну можливість з метою уникнення покарання виїхати за межі України, що, на думку апеляційного суду нівелює доводи захисника про наявність у ОСОБА_9 посвідки на постійне місце проживання в Україні, як підстави застосування до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу.

Аналізуючи характер та обставини злочину, який інкримінуються ОСОБА_9 , апеляційний суд вважає, що у випадку застосування до підозрюваного запобіжного заходу не пов`язаного з позбавлення волі останній може незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, з метою схилити їх до зміни своїх первинних показань, що в свою чергу буде перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, а також повному, всебічному та об`єктивному дослідженню всіх обставин справи.

Вищенаведене в сукупності з встановленими ризиками свідчить про те, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів аніж тримання під вартою на даному етапі досудового розслідування не зможе запобігти заявленим слідчим ризикам та не дозволить контролювати місце перебування ОСОБА_9 , який у випадку застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу цілком ймовірно може вдатись до спроб зникнути з поля зору правоохоронного органу.

Апеляційний суд приймає до уваги те, що ОСОБА_9 раніше не судимий, одружений, однак вважає, що зазначені соціальні фактори не спростовують викладені в ухвалі висновки слідчого судді та не дають достатніх підстав вважати, що вони можуть мати стримуючу дію та сприятимуть зменшенню існуючих ризиків.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку про те, що на даному етапі досудового розслідування лише запобіжний захід у виді тримання під вартою буде необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного ОСОБА_9 та зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, на які слідчий посилається у своєму клопотанні.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, та на підставі повного та всебічного дослідження всіх обставин провадження дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до ОСОБА_9 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про недоведеність існування ризиків, які передбачають необхідність продовження підозрюваному ОСОБА_9 строку тримання під вартою є непереконливими, адже при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відносно вимог апеляційної скарги про визначення ОСОБА_9 розміру застави, у розмірі, передбаченому п.2) ч.5 ст. 182 КПК України, апеляційний суд зазначає про таке.

Відповідно до ч.3 ст.183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до ч.5 ст.183 КПК України, розмір застави визначається у таких межах:

1) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні нетяжкого злочину, - від одного до двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому в абзаці 2 ч.5 ст.182 КПК України зазначено, у виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Відповідно до змісту оскарженої ухвали, слідчий суддя вважав відсутніми підстави для зменшення розміру застави, як запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених КПК України, у розмірі 500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 1 240 500 гривень, визначеної при обранні запобіжного заходу, згідно ухвали слідчого судді від 20 березня 2022 року.

В свою чергу, апеляційний суд зазначає про те, що Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що суд, при встановленні суми застави, яка перевищує платоспроможність обвинуваченого повинен враховувати тяжкість злочину, у вчиненні якого він підозрюється, а також його професійне становище. Судом, враховуючи винятковий характер справи, виправдано корегування суми для звільнення під заставу з рівнем передбачуваної відповідальності для забезпечення того, щоб винні не мали стимулу уникати правосуддя і знехтувати заходами безпеки. Розмір застави, встановлений виключно з урахуванням майнового стану підозрюваного, не є достатнім для забезпечення його явки у судове засідання.

За таких обставин, доводи захисника ОСОБА_8 про наявність підстав для застосування до ОСОБА_9 більш м`якого запобіжного заходу є необґрунтованими, а слідчий суддя правильно встановив обставини, передбачені ч.3 ст.199 КПК України, що в свою чергу свідчить про наявність правових підстав для продовження строку тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_9 .

Частиною 3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржену ухвалу слідчого судді без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 197, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2022 року, якою та ОСОБА_9 , підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України продовжений строк тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» до 05 травня 2022 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4