КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури ОСОБА_6 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 січня 2019 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:
прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_11 ,

в с т а н о в и л а :

Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 січня 2019 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

визнано невинуватим у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, і виправдано за недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад вказаного кримінального правопорушення.
Органами досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у тому, що 13 грудня 2016 року близько 17 години 05 хвилин він, керуючи автобусом марки «СПВ 17 Рута-ЗНГ», д/н НОМЕР_1 , рухався по вул. Київській в с. Тарасівка Києво-Святошинського району Київської області зі сторони с. Крюківщина в напрямку м. Боярка та виконував маневр повороту ліворуч в напрямку промислової зони.

Рухаючись у вказаному напрямку, в районі будинку №77/2 по вул. Київській, ОСОБА_7 проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не врахував дорожню обстановку, а також стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, внаслідок чого виїхав за межі проїзної частини, де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_12 , яка рухалась по узбіччю.

В результаті ДТП пішохід ОСОБА_12 отримала тілесні ушкодження у вигляді уламкового перелому голівки, анатомічної шийки правої плечової кістки, який, відповідно до висновку експерта № 25/Д від 21 лютого 2017 року, відноситься до ушкоджень середньої тяжкості, оскільки для зрощення перелому необхідно термін більше 21 дня.

В даній дорожній обстановці водій ОСОБА_7 порушив вимоги п. 1.5 (дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків), п. п. «б» п. 2.3 (для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом на дорозі), п. 10.1 (перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху), п. 12.1 (під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306.

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п. 1.5, пп. «б» п. 2.3, п. 10.1, п. 12.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, перебуває в прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді тілесних ушкоджень середньої тяжкості, отриманих потерпілою ОСОБА_12 .

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_6 просить вирок Києво-Святошинського районного суду від 17 січня 2019 року щодо ОСОБА_7 скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді 400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 6 800 грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що оскаржуваний вирок є незаконним та підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Прокурор зазначає, що ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції не вмотивував та не обґрунтував своє рішення достатнім чином, чим допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили йому ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. На думку прокурора, під час ухвалення оскаржуваного вироку суд першої інстанції допустив невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

В оскаржуваному вироку суд зазначив, що стороною обвинувачення не надано доказів, що ні потерпіла, ні свідки не бачили момент зіткнення з транспортним засобом, а також, що ОСОБА_12 впала від зіткнення з транспортним засобом, проте, на думку апелянта, що такі висновки суду першої інстанції суперечать наявним у справі доказам, а саме показанням потерпілої ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 .

Окрім того, на думку прокурора, суд першої інстанції за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у вироку не зазначив, чому взяті до уваги одні та відкинуті інші докази. Також прокурор не може погодитися з висновками суду першої інстанції щодо того, що слідчий експеримент, який був проведений під час досудового розслідування, не відповідає тим умовам, які мали місце 13 грудня 2016 року.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_7 просив вирок Києво-Святошинського районного суду від 17 січня 2019 року щодо нього залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення. Свою позицію обвинувачений обґрунтовував тим, що вирок суду є законним, а апеляційна скарга прокурора безпідставною, оскільки суд першої інстанції повно та всебічно розглянув кримінальне провадження та надав належну оцінку всім обставинам та наявним доказам.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.01.2019 року щодо ОСОБА_7 залишено без змін.
Постановою колегії суддів Третьої судової палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року ухвалу Київського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року щодо ОСОБА_7 скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

В судовому засіданні апеляційної інстанції 13 червня 2022 року захисник ОСОБА_16 повідомив, що обвинувачений ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та подав копію про смерть ОСОБА_7 від 15 січня 2022 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, яка не підтримала апеляційну скаргу, вважаючи, що у зв`язку із смертю обвинуваченого подальший розгляд провадження є неможливим та просила закрити кримінальне провадження у зв`язку із смертю обвинуваченого; захисника, який підтримав думку прокурора щодо недоцільності дослідження доказів, та також просив закрити кримінальне провадження; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає до задоволення, а вирок суду необхідно залишити без змін, виходячи з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Апеляційна скарга прокурором вноситься у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Зокрема законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвалюючи вирок, суд, у відповідності зі ст. 368 КПК України, повинен вирішити питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

При цьому, положеннями ст. 94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів ? з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

При вирішенні питання про вину обвинуваченої особи, згідно правил ст. 62 Конституції України, не можна виходити з припущень, а лише з належних та допустимих доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що вина обвинуваченої особи доведена.

У відповідності до вимог п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, як тих, що були зібрані стороною захисту, так і тих, що зібрані стороною обвинувачення, в тому числі і поданих у судовому засіданні.

Цих вимог закону, як вважає колегія суддів, суд першої інстанції дотримався.

Як вбачається з вироку, в ньому викладено формулювання обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_7 , яке визнане судом недоведеним, а також підстави виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Зокрема, ухвалюючи виправдувальний вирок, суд під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч. 2 ст. 22 КПК України, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було пред`явлено ОСОБА_7 обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них в їх сукупності і взаємозв`язку.

Статтею 17 КПК України закріплено презумпцію невинуватості та забезпечення доведеності вини, однак, в ході перегляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, судом апеляційної інстанції встановлено, що стороною обвинувачення не дотримано стандарту доказування у поза розумний сумнів та не надано суду беззаперечних доказів вини ОСОБА_7 у вчиненні вказаного злочину.

Суд апеляційної інстанції вважає вказані доводи апеляційної скарги неспроможними, оскільки судом першої інстанції дотримано положень ст.ст. 91, 94 КПК України при ухваленні вказаного вироку.

Стосовно доводів апеляційної скарги прокурора про допущені процесуальні порушення під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції, то колегія суддів вважає їх не істотними та такими, що не перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях зазначає, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (п.29-30 рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Отже, з урахуванням висновків Європейського суду з прав людини, апеляційний суд погоджується з мотивами суду першої інстанції, викладеними у вироку суду щодо доказів досліджених судом першої інстанції і, відповідно цілком погоджується з оцінкою наданою судом першої інстанції безпосередньо дослідженим доказам, як окремо кожному з них так і у сукупності, які в цілому поза розумним сумнівом доводять невинуватість ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

За таких обставин, оскільки доводи прокурора в ході їх перевірки в апеляційному порядку свого підтвердження не знайшли, а істотних порушень кримінального процесуального закону, які б слугували безумовною підставою для скасування вироку з призначенням нового розгляду під час апеляційного перегляду не встановлено, то підстав для скасування вироку Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 січня 2019 року та ухвалення нового обвинувального вироку, колегія суддів не вбачає.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів, -
у х в а л и л а :

Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 січня 2019 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа №369/2236/17
Провадження № 11-кп/824/1308/2022 Категорія КК: ч. 1 ст. 286
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_17
Доповідач ОСОБА_1