ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 вересня 2022року

м. Київ

справа № 644/8263/19
провадження № 51- 3356км 21

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції
захисника ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 4 лютого 2021 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 22 червня 2021 року у кримінальному провадженні, дані про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002082, за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, котрий народився у м. Харкові, проживає на АДРЕСА_1 , раніше судимого, 16 серпня 2019 року Орджонікідзевським районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 357 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, на підставі ст. 75 КК звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду від 11 грудня 2020 року ОСОБА_8 на підставі ч. 3 ст. 74 КК пом`якшено покарання за вказаним вироком до 2 років обмеження волі,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 4 лютого 2021 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Прийнято рішення щодо речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він 15 серпня 2019 року приблизно о 14 год, будучи у стані алкогольного сп`яніння та перебуваючи у кв. АДРЕСА_2 , під час сварки зі своєю бабою ОСОБА_9 , умисно, наніс не менше двох ударів правою рукою по голові останньої, від чого вона впала та перестала чинити опір. Надалі ОСОБА_8 , діючи умисно, з метою вбивства, взявши свою спортивну кофту, перетягнув нею шию ОСОБА_9 та душив її близько однієї хвилини, від чого остання втратила свідомість. Потім ОСОБА_8 , взявши кухонний ніж, підставив його перпендикулярно до шиї ОСОБА_9 з боку потилиці та наніс удар по рукоятці ножа правою рукою, встромивши його в область шиї потерпілої, після чого ОСОБА_9 припинила подавати видимі ознаки життя.
Однак ОСОБА_8 свій злочинний умисел не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки потерпілій ОСОБА_9 було своєчасно надано медичну допомогу.
Внаслідок вказаних протиправних дій ОСОБА_8 потерпіла ОСОБА_9 отримала легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 22 червня 2021 року вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 4 лютого 2021 року щодо ОСОБА_8 змінено. Виключено із мотивувальної та резолютивної частин вироку посилання про призначення покарання за правилами ч. 4 ст. 70 КК. Ухвалено вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. Ухвалу Орджонікідзевського районного суду від 11 грудня 2020 року, якою ОСОБА_8 на підставі ч. 3 ст. 74 КК пом`якшено покарання за вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 16 серпня 2019 року до 2 років обмеження волі, виконувати самостійно.
В решті вирок місцевого суду залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що у свою чергу призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_8 змінити. Захисник ОСОБА_7 зазначає, що суд неправильно кваліфікував дії ОСОБА_8 як замах на вбивство, оскільки він добровільно, за власною волею відмовився від доведення цього злочину до кінця та покликав на допомогу. На думку захисника, дії ОСОБА_8 необхідно кваліфікувати за ч. 2 ст. 125 КК та відповідно призначити покарання в межах санкції вказаної статті за наслідками отриманими потерпілою тілесних ушкоджень.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому захисник ОСОБА_7 підтримала свою касаційну скаргу та просила її задовольнити.
Прокурор ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_7 та просила залишити її без задоволення, а судові рішення щодо ОСОБА_8 без зміни.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він уповноважений лише перевіряти правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Залишаючи без задоволення апеляційні скарги ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , в яких порушувалися питання невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, неправильність кваліфікації дій та суворості призначеного ОСОБА_8 покарання, апеляційний суд, не встановивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу, та навівши докладні мотиви прийнятого рішення, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду в цій частині без зміни. При цьому частково задовольнив апеляційну скаргу прокурора щодо неправильного застосування місцевим судом положень ч. 4 ст. 70 КК при призначенні ОСОБА_8 покарання.
Переглянувши вирок в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши в апеляційному порядку обставини, встановлені судом першої інстанції, а також обговоривши доводи сторони захисту, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що юридична оцінка дій засудженого ОСОБА_8 правильно кваліфікована за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК, а досліджені судом першої інстанції відповідно до вимог ст. 94 КПК та покладені в основу вироку докази, а саме: показання потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , самого ОСОБА_8 , дані протоколів слідчих дій, висновків судових експертиз та інших письмових документів, підтверджують винуватість ОСОБА_8 у вчиненні вказаного злочину.
Такий висновок суду апеляційної інстанції достатньо мотивований й ґрунтується на даних, які були належним чином перевірені апеляційним судом та змістовно наведені в ухвалі.
Доводи захисника ОСОБА_7 про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_8 з ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК на ч. 2 ст. 125 КК, тобто за фактом наслідків, які настали, оскільки він добровільно відмовився від доведення злочинних дій до кінця, так як потерпілій фактично було спричинено легкі тілесні ушкодження, також були предметом перевірки суду апеляційної інстанції та вмотивовано визнані необґрунтованими.
Згідно зі ст. 15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Закінченим є замах, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.
Якщо умисне вбивство може бути вчинено як з прямим, так і з непрямим умислом, то замах на умисне вбивство можливий лише з прямим умислом, тобто коли вчинене свідчило про те, що винний усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій, передбачав можливість або неминучість настання смерті іншої людини і бажав її настання, однак смертельний результат не настав з незалежних від нього обставин. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
У випадку, коли під час замаху на злочин винний спрямовує свою волю на запобігання настанню суспільно небезпечного наслідку, в такому разі може мати місце добровільна відмова від вчинення злочину остаточне припинення особою за своєю власною волею замаху на злочин, якщо при цьому вона усвідомлювала можливість доведення злочину до кінця (ст. 17 КК).
На стадії закінченого замаху на вбивство добровільна відмова можлива лише в тих випадках, коли між здійсненим діянням і ймовірним настанням суспільно небезпечних наслідків є певний проміжок часу, у ході якого особа контролює розвиток причинного зв`язку, може втрутитися і перешкодити настанню суспільно небезпечного наслідку. Добровільна відмова у цих випадках можлива лише завдяки активним діям.
Так, під час розгляду кримінального провадження місцевим та апеляційним судами ОСОБА_8 не заперечував, що між ним та потерпілою ОСОБА_9 виник конфлікт, під час якого він завдав потерпілій удари руками та ножем, а також душив її, однак наполягав, що умислу не вбивство ОСОБА_9 не мав.
Разом з тим, згідно з даними протоколу слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 , останній на місці продемонстрував як завдав потерпілій ОСОБА_14 декілька ударів рукою по голові, від яких остання впала, після чого ОСОБА_8 взяв кофту та, обхвативши нею шию потерпілої, почав її душити. Потім він взяв кухонний ніж, підставив його до шиї ОСОБА_9 та наніс удар. Надалі, подумавши, що ОСОБА_14 померла, ОСОБА_8 лишив її та пішов пити спиртне.

Механізм та локалізація утворення тілесних ушкоджень у ОСОБА_9 вказаним ОСОБА_8 під час слідчого експерименту способом, також підтверджується й висновком судової експертизи.
Враховуючи характер, знаряддя, спосіб нанесення та локалізацію спричинених ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, об`єктивних підстав вважати, що, діючи відповідним чином, ОСОБА_8 не припускав можливості настання наслідків у виді смерті потерпілої немає.
При цьому, після нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 не намагався запобігти настанню тяжкого наслідку у виді смерті потерпілої, а навпаки, подумавши, що ОСОБА_14 померла, залишив місце вчинення злочину з метою вжити спирте та повернувся лише через певний проміжок часу і вже потім попросив сусідку викликати поліцію, повідомивши при цьому, що ОСОБА_14 вбили.
Також свідок ОСОБА_10 , допитана у місцевому суді, підтвердила, що ОСОБА_8 вийшов з під`їзду та сказав їй, що його бабу вбили, і щоб вона викликала поліцію.
Крім того, відповідно до даних протоколу слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_14 , вона пояснила, що під час сварки ОСОБА_8 вдарив її рукою по обличчю, від чого вона впала на підлогу, а далі втратила свідомість і прийшла до тями лише в кареті швидкої допомоги. Вказане потерпіла підтвердила і в своїх показаннях, наданих у судовому засіданні суду першої інстанції.
Таким чином, суд апеляційної інстанції належним чином перевірив всі доводи апеляційних скарг ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які є аналогічними тим, що зазначені захисником у касаційній скарзі, проаналізував докази, надавши їм оцінку на предмет допустимості, а сукупності зібраних доказів на предмет достатності для підтвердження обвинувачення, та, навівши підстави прийнятого рішення, обґрунтовано погодився з висновком суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК за обставин, вказаних у вироку, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Ухвала апеляційного суду належним чином вмотивована та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень, не встановлено.
На думку колегії суддів, призначене ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК у виді позбавлення волі на строк 7 років, є співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. У даному конкретному випадку таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Правових підстав вважати його явно несправедливим через суворість немає. Переконливі аргументи, які би ставили під сумнів наведений висновок місцевого та апеляційного судів і доводили би необхідність зміни судових рішень в цій частині, в касаційній скарзі захисника відсутні.
За таких обставин, касаційна скарга захисника ОСОБА_7 не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 4 лютого 2021 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 22 червня 2021 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3