Справа № 308/1292/22
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2022 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

за участі учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілого ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду матеріали кримінального провадження, внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000362 від 18.12.2018 року за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ужгорода Закарпатської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітніх дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , приватного підприємця, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 3 ст. 197-1 Кримінального кодексу України,-

в с т а н о в и в:
Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно ч. 2 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Статтею 80 Земельного кодексу України визначено, що суб`єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади - на землі державної власності.

Відповідно до ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

У свою чергу, статтею 81 Земельного кодексу України встановлено виключний порядок набуття права власності на земельні ділянки громадянами, а саме: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі і на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Положеннями абз. 2 ч. 2 ст. 373 Цивільного кодексу України регламентовано, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

З приписів ч. 4 ст. 373 Цивільного кодексу України вбачається, що тільки власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Слід також зазначити, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам (ч. ч. 1, 2 ст. 93 Земельного кодексу України).

Статтею 125 Земельного кодексу України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. У відповідності до ч. 1 та ч. 3 ст. 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

За правилами ч. 9 ст. 79-1 Земельного кодексу України, земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Формування земельної ділянки, згідно ч. 1 ст. 79-1 Земельного кодексу України передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

У свою чергу, згідно ч. 2 ст. 79-1 Земельного кодексу України формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Крім цього, статтею 206 Земельного кодексу України визначено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Усупереч вищезазначених норм законодавства, ОСОБА_5 вчинив активні дії спрямовані на самовільне зайняття земельної ділянки, поза межами належної йому на праві приватної власності земельної ділянки з кадастровим номером :13:015:0103.

Зокрема, 04.10.2018 ОСОБА_5 придбав земельну ділянку з кадастровим номером :13:015:0031 для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_3 загальною площею 0.05 га.

27.11.2020 зазначена земельна ділянка була об`єднана із раніше сформованою земельною ділянкою з кадастровим номером :13:015:0029, на даний час земельна ділянка має спільний кадастровий номер :13:015:0103, загальною площею 0,13 га.

В період з квітня по жовтень 2019 року ОСОБА_5 здійснив самовільне будівництво на належній йому земельній ділянці з кадастровим номером :13:015:0031, про що Управлінням з контролю за а використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області складено акти перевірки: №317-ДК/282АП/09/01/-19 від 11.04.2019, №765-ДК/664АП/09/01/-19 від 11.07.2019 та №1160-ДК/1051АП/09/01/-19 від 21.10.2019, за результатами яких останнього притягнуто до адміністративної відповідальності.

Окрім цього, в період з квітня по жовтень 2019 року ОСОБА_5 , достовірно знаючи межі належної йому земельної ділянки, всупереч вимог Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших нормативно-правових актів, які регулюють земельні правовідносини, умисно, всупереч встановленому законом порядку, за участі невстановлених досудовим розслідуванням найманих працівників, здійснив самовільне будівництво поза межами земельної ділянки з кадастровим номером :13:015:0031, шляхом облаштування бетонної конструкції, таким чином здійснив самовільне зайняття земельної ділянки Ужгородської міської ради, загальною площею 0,0239 га., вартістю 155 899, 70 грн., що у 100 і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, чим завдано значної шкоди її законному власнику.

Продовжуючи свою діяльність, усупереч вимог Конституції України, Земельного кодексу України та законодавства, яке регулює правовідносини у сфері містобудування, ОСОБА_5 здійснив самовільне будівництво будівлі на самовільно зайнятій земельній ділянці, за межами земельної ділянки з кадастровим номером :13:015:0031.

Так, статтями 27-34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» врегульовано порядок здійснення будівництва, який передбачає обов`язкову наявність сформованої земельної ділянки з кадастровим номером, отримання містобудівних умов та обмежень, виготовлення будівельного паспорта, надання повідомлення про початок підготовчих та в подальшому будівельних робіт тощо.

З приписів ч. 4 ст. 373 Цивільного кодексу України вбачається, що тільки власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

За правилами ч. ч. 1, 3 статті 375 Цивільного кодексу України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Разом з цим, з квітня по жовтень 2019 року ОСОБА_5 , достовірно знаючи межі належної йому земельної ділянки, всупереч вимог Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших нормативно-правових актів, які регулюють земельні правовідносини, умисно, за участі невстановлених досудовим розслідуванням найманих працівників, здійснив самовільне будівництво поза межами земельної ділянки з кадастровим номером :13:015:0031, шляхом облаштування бетонної конструкції, таким чином здійснив самовільне будівництво нерухомого майна на частині земельної ділянки, дотичної до належної йому на праві приватної власності, розташованої з АДРЕСА_4 , звівши споруду на самовільно зайнятій земельній ділянці Ужгородської міської ради, загальною площею 0,0239 га.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_5 кваліфіковано як вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, тобто самовільне зайняття земельної ділянки, яким завдано значної шкоди її законному власнику; та за ч. 3 ст. 197-1 КК України, тобто самовільне будівництво будівель на самовільно зайнятій земельній ділянці.

При виконанні судом вимог ст. 348 КПК України обвинувачений ОСОБА_5 зазначив, що йому зрозуміла суть обвинувачення та що він визнає себе винними у вчиненні інкримінованих йому правопорушень та бажає давати показання.

Оскільки прокурор, представник потерпілого, обвинувачений, захисник не заперечили щодо фактичних обставин справи, враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_5 визнав свою вину у вчиненні інкримінованих йому органом досудового розслідування кримінальних правопорушень в повному обсязі за обставин, викладених у обвинувальних актах, та беручи до уваги встановлення судом того факту, що учасники судового провадження, в тому числі представник потерпілого, обвинувачений, правильно розуміє зміст цих обставин і відсутні сумніви щодо добровільності його позицій, роз`яснивши йому положення ч. 3 ст. 349, ч. 2 ст. 394 КПК України про те, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржувати фактичні обставини, які ніким не оспорюються, у апеляційному порядку, суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за обставин, викладених в обвинувальному акті, визнав повністю, щиро розкаявся, та пояснив, що час та місце скоєння ним інкримінованих органом досудового розслідування кримінальних правопорушень, описані в обвинувальному акті, викладено вірно, вказані обставини відповідають подіям, що відбулися в дійсності, і він їх в повному обсязі підтверджує.
Зазначив, що наміру завдати шкоди не мав, здійснив зазначене вище будівництво з метою благоустрою території, дозволів на будівництво не отримував, на початку будівництва сплатив штраф. На сьогоднішній день бетону огорожу демонтував самостійно.
Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого, дослідивши матеріали, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за викладених в обвинувальному акті обставин доведена повністю.

Дії обвинуваченого за ч. 1 ст. 197-1 КК України, як самовільне зайняття земельної ділянки, яким завдано значної шкоди її законному власнику; та за ч. 3 ст. 197-1 КК України, як самовільне будівництво будівель на самовільно зайнятій земельній ділянці - кваліфіковані вірно.

При вирішенні питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд враховує ступень тяжкості і характер вчиненого, особу обвинуваченого, зокрема молодий вік, маючого на утриманні двох малолітніх дітей, раніше не судимого, а також намагання усунення завданих збитків, зокрема демонтажу самовільно збудованих будівель. Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнає щире каяття, повне визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину; обставин, що обтяжують покарання не встановлено.

При таких обставинах суд вважає доцільним призначення обвинуваченому покарання в межах санкції статті, без ізоляції від суспільства, у виді штрафу, і вважає недоцільним призначення йому більш суворого покарання.
Строк дії запобіжного заходу під час судового розгляду сплив, підстав для обрання не має.

Відповідно до ч.4 ст. 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.
Цивільний позов по справі не заявлений.

Судові витрати підлягають стягненню з обвинуваченого.

Речові докази відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 100, 349, 368 - 370, 373, 374, 394, 395 КПК України, суд,-

у х в а л и в:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 197-1 та ч.3 ст. 197-3 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання за ч.1 ст. 197-1 Кримінального кодексу України у виді штрафу в розмірі двохсот неоподаткованих доходів громадян, що складає 3400 (три тисячі чотириста) гривень, за ч.3 ст. 197-1 Кримінального кодексу України у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподаткованих доходів громадян, що складає 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень.
На підставі ст. 70 Кримінального кодексу України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом повного складання покарань, остаточно призначити покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподаткованих доходів громадян, що складає 20 400 (двадцять тисяч чотириста) гривень.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертизи в розмірі 5491 (п`ять тисяч чотириста дев`яноста одна) грн. 84 коп.
Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.01.2022 на об`єкт нерухомості споруди, що знаходяться за адресою АДРЕСА_4 та земельну ділянку, з кадастровим номером :13:015:0103 загальною площею 0,13 га, що належить на праві власності ОСОБА_5 (код РНОКПП НОМЕР_1 ) у вигляді заборони на розпорядження вказаним майном.
Вирок може бути оскаржений, з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, потерпілим та прокурору.

Суддя ОСОБА_1