Справа № 152/245/22
УХВАЛА
іменем України

31 березня 2022 року

Справа №152/245/22
Провадження №1-кс/152/57/22

Слідчий суддя
Шаргородського районного
суду Вінницької області ОСОБА_1 ,

розглянувши клопотання дізнавача СД відділення поліції №2 Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_2 про накладення арешту на майно,
встановив:

30.03.2022 року дізнавач СД ВП №2 Жмеринського РВП ОСОБА_2 за погодженням з прокурором Вінницької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону ОСОБА_3 звернулася до слідчого судді Шаргородського районного суду з клопотанням про накладення арешту на майно, в якому просить накласти арешт на поліетиленовий пакет жовтого кольору із наявними у ньому двадцяти чотирма паперовими згортками із сухою подрібненою речовиною рослинного походження, зовні схожою на сухі рослини конопель, поміщені до спецпакету НПУ INZ №2041853; жіночий светр червоного кольору; поліетиленовий пакет із чорними ручками; картонну коробку сірого кольору, у якій знаходилися светр та поліетиленовий пакет, у якому знаходилися 24 паперові згортки, поміщені до спецпакету НПУ №7259305; мобільний телефон REDMI 9 С чорного кольору у синьо-жовтому чохлі із SІМ-картою за номером телефону НОМЕР_1 , який упаковано до спец пакету НПУ SUD 1141703; 1 камінь цегли білого кольору, поміщений до спецпакету НПУ INZ №3017061.
Клопотання дізнавач СД ВП №2 Жмеинського РВП ОСОБА_2 мотивує тим, що нею розглядаються матеріали кримінального провадження №0000024 від 29.03.2022 року за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, в ході розгляду яких встановлено, що 29.03.2022 року до ВП №2 Жмеринського РВП надійшло повідомлення про те, що ОСОБА_4 , житель с. Мартинівка Жмеринського району Вінницької області придбав рослини коноплі у подрібненому стані для власних потреб без мети збуту у особи на ім`я « ОСОБА_5 », які були складені останнім до поліетиленового пакету, поміщені у картонну коробку та зверху накриті жіночим светром, після чого коробку обклеєно скотчем та поміщеного до поліетиленового пакету з чорними ручками, який передано автобусом рейсом м. Вінниця м. Шаргород через водія ОСОБА_6 для передачі ОСОБА_4 .
Водій ОСОБА_6 передав пакет із картонною коробкою, в якій знаходилися наркотичні засоби не ОСОБА_4 , а військовим блокпосту на в`їзді в м. Шаргород, котрі, вважаючи підозрілим вказаний пакет, викликали поліцейських, якими при огляді пакету виявлено заборонені до обігу речі наркотичні засоби, вилучено 24 згортки з рослиною, зовні схожою на коноплю, жіночий светр, картонну коробку, поліетиленові пакети, що упаковані до спецпакетів НПУ.
Крім того, в ході досудового розслідування ОСОБА_4 добровільно видав працівникам поліції мобільний телефон REDMI 9 С чорного кольору у синьо-жовтому чохлі із SІМ-картою з номером телефону НОМЕР_1 , за допомогою якого він домовився про придбання наркотичних засобів з особою по імені « ОСОБА_5 » та в якому міститься інформація про грошовий переказ на банківську картку останнього.
При додатковому огляді місця події 30.03.2022 року виявлено та вилучено одну білу цеглину.
Вказані вище речі визнані речовими доказами та приєднані до матеріалів кримінального провадження.
З метою збереження речових доказів виникла необхідність у накладенні арешту на вказані речі.
Відповідно до протоколу автоматичного визначення слідчого судді від 30.03.2022 року (а.п.16), клопотання передано для розгляду слідчому судді Шаргородського районного суду ОСОБА_1 .
Згідно з ч.1 ст.171 КПК України, з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову також цивільний позивач.
Частиною 1 статті 215 КПК України встановлено, що досудове розслідування злочинів здійснюється у формі досудового слідства, а кримінальних проступків у формі дізнання в порядку, передбаченому цим Кодексом.
З клопотанням до слідчого судді звернулася дізнавач СД ВП №2 Жмеринського РВП ОСОБА_2 , яка зазначена серед дізнавачів у цьому кримінальному провадженні, виходячи з витягу з ЄРДР (а.п.4).
З огляду на вимоги п.п.4, 4-1, 19 ч.1 ст.3, ст.215 КПК України, слідчий суддя не вбачає перешкод для звернення дізнавача з клопотанням про арешт майна, враховуючи, що слідчий не здійснює досудове розслідування кримінальних проступків.
Разом з тим, постанови прокурора про групу дізнавачів у цьому кримінальному провадженні ОСОБА_2 до клопотання не додала.
Також, слідчий суддя зауважує, що клопотання дізнавача ОСОБА_2 про накладення арешту на майно погоджене прокурором Вінницької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону ОСОБА_3 , проте, постанови про групу прокурорів та про підслідність цього кримінального провадження Вінницькій спеціалізованій прокуратурі у військовій та оборонній сфері Центрального регіону до клопотання не додано, що позбавляє можливості встановити підсудність кримінального провадження слідчому судді Шаргородського районного суду.
Частиною 1 ст.172 КПК України встановлено, що клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження.
Слідчий суддя, вивчивши клопотання та додані до нього матеріали, не вбачає підстав для призначення його розгляду, виходячи з наступного.
Згідно із ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Частинами 2-3 ст.170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу. Арешт може бути накладений і на майно, на яке раніше накладено арешт відповідно до інших актів законодавства. У такому разі виконанню підлягає ухвала слідчого судді, суду про накладення арешту на майно відповідно до правил цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Частиною 3 статті 172 КПК України встановлено, що слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог статті 171 цього Кодексу, повертає його прокурору, цивільному позивачу та встановлює строк в сімдесят дві години або з урахуванням думки слідчого, прокурора чи цивільного позивача менший строк для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу. У такому разі тимчасово вилучене в особи майно підлягає негайному поверненню після спливу встановленого суддею строку, а у разі звернення в межах встановленого суддею строку з клопотанням після усунення недоліків після розгляду клопотання та відмови в його задоволенні.
З витягу з кримінального провадження №0000024 від 29.03.2022 року вбачається, що 29.03.2022 року до ЄРДР внесено відомості про надходження повідомлення про те, що ОСОБА_4 придбав наркотичні засоби суху подрібнену речовину зеленого кольору, зовні схожу на висушені рослини коноплі, для власних потреб, без мети збуту (а.п.4).
При цьому, з вказаного витягу є незрозумілим, де вчинено кримінальне правопорушення, а також відсутнє зазначення підозрюваної особи.
Вказана інформація не вбачається із постанов про визнання речовим доказом від 29.03.2022 року (а.п.7, 12).
Особа, повідомлена про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, відсутня (а.п.4).
Разом з тим, до клопотання додано заяву ОСОБА_4 про добровільну видачу працівникам поліції мобільного телефону REDMI 9 С із SІМ-картою з номером телефону НОМЕР_2 , а також пояснення ОСОБА_4 від 29.03.2022 року, яке відібрано начальником СД ВП №2 Жмеринського РВП ОСОБА_7 у незаконний спосіб, оскільки КПК України не передбачає відібрання пояснень, а передбачає здійснення допиту особи, зокрема, у якості заявника, або свідка, або у якості підозрюваного чи обвинуваченого, або у якості потерпілого, що оформлюється відповідним протоколом.
З пояснення ОСОБА_4 не вбачається, у якому процесуальному статусі, передбаченому КПК України, він опитувався 29.03.2022 року начальником СД ВП №2 Жмеринського РВП ОСОБА_7 (а.п.5).
Також, з заяви від 29.03.2022 року не вбачається, у якому процесуальному статусі він видав мобільний телефон (а.п.8) та не додано жодних доказів на підтвердження належності мобільного телефона саме йому, а не іншій особі.
Таким чином, у клопотанні та в доданих до нього матеріалах відсутні документи, які підтверджують право власності на майно, зокрема, на мобільний телефон, тоді як, відповідно до вимог ч.1 ст.172 КПК України, клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю, в тому числі, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження.
Таким чином, в порушення п.3 ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні дізнавачем не зазначені документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати та відомості про власника майна.
З огляду на вище викладене, слідчий суддя вважає, що накладення арешту на майно без з`ясування думки власника та за відсутності будь-якої інформації про останнього, що унеможливлює належним чином повідомити його про дату, час та місце розгляду клопотання, порушить права власника на мирне володіння своєю власністю.
Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.1 ст.8 КПК України).
Статтею 2 КПК України встановлено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Так, у п.п.53, 55 рішення ЄСПЛ у справі «Фельдман та банк «Слов`янський» проти України» від 21.12.2017 року, Європейський суд нагадує, що перша та найголовніша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання з боку органу влади у мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого абзацу надає право позбавляти власності лише «на умовах, передбачених законом», при цьому у другому абзаці визнається право держав здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» заява №31107/96, пункт 58, ЄСПЛ 1999-II)… Вимога законності у розумінні Конвенції передбачає, серед іншого, що національне законодавство має забезпечувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією… вона передбачає, що будь-яке втручання у мирне володіння майном має супроводжуватися процесуальними гарантіями, які надають відповідній фізичній або юридичній особі обґрунтовану можливість звернутися зі своєю справою до компетентних органів влади з метою ефективного оскарження заходів, які становлять втручання у права, гарантовані цим положенням…
З висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), зокрема, в пункті 45, вбачається, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (…). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (…)».
Виходячи з аналізу норм КПК України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слідчий суддя вважає, що клопотання про накладення арешту на майно з зазначеними вище недоліками порушує права власника, є неспівмірним обмеженню його права власності завданням кримінального провадження.
Виходячи з наведеного, слідчий суддя приходить до висновку, що в клопотанні не викладені обставини, передбачені ч.2 ст.171 КПК України.
Оскільки в клопотанні дізнавачем не викладені обставини, передбачені ч.2 ст.171 КПК України, а також відсутні відомості про групу прокурорів та підслідність справи, та про групу дізнавачів, то слідчий суддя вважає, що клопотання, відповідно до вимог ч.3 ст.172 КПК України, підлягає поверненню прокурору.
При цьому, слід встановити строк в сімдесят дві години для усунення недоліків клопотання.
Керуючись ст.ст.131-132, 170-173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя,

ухвалив:

Клопотання дізнавача СД відділення поліції №2 Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_2 про накладення арешту на майно повернути прокурору Вінницької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону ОСОБА_3 , який його погоджував, для усунення недоліків.
Встановити прокурору Вінницької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону ОСОБА_3 строк для усунення недоліків клопотання в сімдесят дві години.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя Шаргородського районного суду
Вінницької області ОСОБА_1