Справа № 526/657/22
Провадження № 1-кс/526/258/2022
У Х В А Л А
іменем України

17 травня 2022 року слідчий суддя Гадяцького районного суду Полтавської області ОСОБА_1 ,

з участю секретаря - ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Гадяч в режимі відеоконференції клопотання слідчого СУ ГУ НП в Сумській області ОСОБА_5 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

встановив:
Слідчий СВ СУ ГУ НП в Сумській області ОСОБА_5 за погодженням з керівником Охтирської окружної прокуратури ОСОБА_6 звернувся з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, в якому зазначає, що під час досудового розслідування встановлено достатньо доказів, які вказують на наступні обставини вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.438 КК України.

Так, 24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі ООН).

До складу ООН входять Україна, Російська Федерація (далі РФ) та ще

49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 09 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями: № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить визначення агресії, установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН

від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави, застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її;

- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

- напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави;

- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

- дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України

від 16 липня 1990 року (далі Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і РФ.

Згідно з пунктами 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року РФ, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні своє зобов`язання згідно з принципами Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований рф 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим(далі АР Крим), м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1, 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Статтею 73 Конституції України закріплено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

У відповідності до статей 51 і 52 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І), від 8 червня 1977 року, який ратифікованийУказом Президії Верховної Ради Української РСР від 18 серпня 1989 року, цивільне населення й окремі цивільні особи користуються загальним захистом від небезпек, що виникають у зв`язку з воєнними операціями. Цивільне населення як таке, а також окремі цивільні особи не повинні бути об`єктом нападів. Заборонено акти насильства чи загрози насильства, що мають головною метою тероризувати цивільне населення. Напади невибіркового характеру заборонено. До нападів невибіркового характеру належать напади, не спрямовані на конкретні військові об`єкти, напади при яких застосовується методи або засоби ведення воєнних дій, які не можуть бути спрямовані на конкретні воєнні об`єкти, напади при яких застосовуються методи або засоби ведення воєнних дій, наслідки яких не можуть бути обмежені.

Статтею 6 Закону України «Про правонаступництво України»

від 12 вересня 1991 року Україна підтверджує свої зобов`язання за міжнародними договорами, укладеними Українською РСР до проголошення незалежності України.

Упродовж 2013 року у зв`язку з демократичними процесами, які відбувалися на території України, у представників влади РФ та службових осіб з числа керівництва Збройних Сил російської федерації (далі ЗС РФ), досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, виник злочинний умисел на вчинення протиправних дій, спрямованих на порушення суверенітету і територіальної цілісності України, зміну меж її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України.

Мотивами зазначеного умислу стали євроінтеграційний курс розвитку України, підготовка до підписання Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, Європейським Співтовариством з атомної енергії та їхніми державами-членами, які були розцінені представниками влади і ЗС РФ, як безпосередня загроза економічним та геополітичним інтересам РФ, що сприятиме втраті впливу над політичними процесами в Україні та позбавить контролю над її економічною діяльністю, призведе до поглиблення співпраці України з Організацією Північноатлантичного договору з метою досягнення критеріїв, необхідних для набуття членства у цій організації та можливої денонсації угод щодо тимчасового розташування Чорноморського флоту РФ на території України в АР Крим та м. Севастополі.

Свою злочинну мету співучасники з числа представників влади та ЗС РФ вирішили досягти шляхом розв`язання та ведення агресивної війни проти України з використанням підпорядкованих підрозділів і військовослужбовців ЗС РФ, у тому числі дислокованих на підставі міжнародних угод на території АР Крим і м. Севастополя, а також залучення до виконання злочинного плану інших осіб, у тому числі громадян України та РФ, створення і фінансування не передбачених законом збройних формувань та вчинення інших злочинів.

При цьому вони усвідомлювали, що такі протиправні дії призведуть до порушення суверенітету і територіальної цілісності України, незаконної зміни меж її території та державного кордону, заподіяння значних матеріальних збитків та інших тяжких наслідків, передбачали і прагнули їх настання.

З метою реалізації вказаного умислу впродовж 2013 року на території РФ службові особи Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації

(далі ГШ ЗС РФ), на виконання наказів та під безпосереднім керівництвом представників влади та службових осіб ЗС РФ, досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, розробили злочинний план, яким передбачалося досягнення військово-політичних цілей РФ, які, на думку співучасників, були прямо пов`язані з необхідністю незаконної окупації та подальшої анексії АР Крим, м. Севастополя та південно-східних регіонів України та, поряд із застосуванням політичних, дипломатичних, економічних та інформаційних заходів, використання протестного потенціалу населення південно-східних регіонів України для організації сепаратистських референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України.

Враховуючи, що територія АР Крим та м. Севастополь мала найбільше військово-стратегічне значення для представників влади та ЗС РФ серед інших територій України, які були об`єктом їх злочинного посягання, а також те, що на вказаній території дислокувалися підрозділи Чорноморського флоту Російської Федерації (далі ЧФ РФ), це сприяло найбільш прихованому використанню регулярних військ ЗС РФ поряд з іншими елементами гібридної війни, а тому ведення гібридної війни проти України співучасники злочинного плану вирішили розпочати на території півострова Крим.

Для ефективної реалізації плану вирішено залучити військовослужбовців ЗС РФ, співробітників інших силових відомств РФ, представників влади, інших громадян РФ та України. Крім того, з цією ж метою, представниками влади РФ створено та озброєно іррегулярні незаконні збройні формування, озброєні банди та групи найманців, якими керували офіцери спецслужб і ЗС РФ.

Так, починаючи з 20 лютого 2014 року для реалізації вищезазначеного умислу, з метою блокування та захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури для забезпечення військової окупації та подальшої анексії РФ території АР Крим і м. Севастополя, на територію суверенної держави Україна, а саме АР Крим і м. Севастополь, здійснено вторгнення військовим, морським та повітряним транспортом окремих підрозділів ЗС РФ.

У подальшому військовослужбовцями ЗС РФ здійснено захоплення будівель центральних органів влади АР Крим та встановлено контроль над їхньою діяльністю з метою забезпечення прийняття вигідних та необхідних для РФ рішень. Крім того здійснено блокування автошляхів, захоплення аеропортів та транспортних підприємств, військових частин ЗС України, пошкодження та знищення військового майна, що має важливе оборонне значення для України.

Відтак всупереч міжнародному правопорядку, з нехтуванням державного суверенітету та територіальної цілісності України, починаючи з 20 лютого 2014 року, представниками влади РФ і службовими особами ЗС РФ розпочато збройне вторгнення регулярних військ РФ на територію України з метою зміни меж території та державного кордону України, на порушення порядку, встановленого Конституцією України, та військової окупації території АР Крим і м. Севастополя.

Також представниками влади і ЗС РФ вчинялися дії щодо зміни меж території та державного кордону України на іншій території України.

Так, вказаними особами у березні квітні 2014 року організовувалися та проводилися антиурядові протестні акції, найбільш масові з яких у Луганській, Донецькій, Харківській, Дніпропетровській, Запорізькій, Миколаївській, Херсонській та Одеській областях з метою поширення сепаратистських проросійських гасел та здійснення силового захоплення адміністративних будівель органів державної влади для послідуючої організації незаконних референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України.

З метою гарантованого досягнення указаних цілей та створення видимості того, що в Україні триває внутрішній конфлікт, представники влади та ЗС РФ вирішили створити на її території терористичні організації, які поряд із основною функцією здійснення терористичної діяльності, створювали враження діяльності в межах Донецької та Луганської областей опозиційних сил, які нібито від імені та за цілковитої підтримки місцевого населення відстоюють їх право на самовизначення та незалежність, що прямо суперечить Конституції України та нормам міжнародного права.

Так, під безпосереднім керівництвом та контролем невстановлених на цей час представників влади та ЗС РФ, 07 квітня 2014 року на території Донецької області України створено терористичну організацію «Донецька народна республіка» (далі «ДНР»), а 27 квітня 2014 року на території Луганської області України терористичну організацію «ЛНР», у складі яких утворені незаконні збройні формування, які функціонують і по теперішній час.

Контроль та координація діяльності цих терористичних організацій, як і їх фінансове та матеріальне забезпечення, у тому числі зброєю, боєприпасами, військовою технікою, здійснюється представниками влади та ЗС РФ.

Основними завданнями учасників указаних терористичних організацій є насильницьке повалення конституційного ладу, захоплення державної влади в Україні, зміна меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, шляхом застосування зброї, вчинення терористичних актів здійснення вибухів, підпалів та інших дій, які створюють небезпеку для життя та здоров`я людини, загрозу заподіяння значної майнової шкоди та настання інших тяжких наслідків.

Незаконні збройні формування терористичних організацій «ДНР» і «ЛНР», іррегулярні збройні формування РФ та військовослужбовці ЗС РФ чинять збройний опір Україні у відновленні територіальної цілісності та забезпеченні правопорядку, при цьому учасники політичного блоку вказаних терористичних організацій, за підтримки та сприяння представників влади РФ під виглядом органів державної влади, створили окупаційні адміністрації Російської Федерації, які забезпечують подальшу окупацію та здійснюють управління вказаними територіями на місцевому рівні.

Оскільки окупація АР Крим і м. Севастополя, частини Донецької і Луганської областей України не принесла бажаних результатів у вигляді встановлення впливу над політичними та економічними процесами в Україні, відмови від співпраці України з Організацією Північноатлантичного договору з метою досягнення критеріїв, необхідних для набуття членства у цій організації, та відмови від євроінтеграційного курсу розвитку країни, вищим політичним і військовим керівництвом РФ вирішено перейти до наступного етапу збройної агресії проти України, розв`язаної ще з лютого 2014 року, а саме до повномасштабного вторгнення на територію України із застосуванням ЗС РФ та інших воєнізованих формувань РФ.

З листопада 2021 року представники влади та ЗС РФ, з метою підготовки до повномасштабного нападу на Україну, організували перекидання підрозділів ЗС та інших військових формувань РФ до кордонів України, що пояснювалося запланованими спільними російсько-білоруськими навчаннями «Союзна рішучість-2022», які розпочалися 10 лютого 2022 року.

Станом на 8 лютого 2022 року вздовж усього кордону з Україною з боку РФ, Республіки Білорусь та тимчасово окупованих територій України зосереджено 140 тис. військових РФ, включаючи повітряний та морський компонент.

З метою створення приводів для ескалації воєнного конфлікту і здійснення спроби виправдання своєї агресії перед громадянами російської федерації та світовою спільнотою, представниками влади та ЗС РФ розроблено окремий план, який передбачав вчинення дій, спрямованих на введення в оману і залякування громадян РФ та мешканців тимчасово окупованих територій України, а також вчинення провокацій, які полягали у імітації нападів і вогневих ударів, вчинених нібито підрозділами ЗС України по території РФ та тимчасово окупованим територіям України.

Одночасно із зазначеним передбачалося визнання керівництвом РФ «Донецької народної республіки» і «Луганської народної республіки» незалежними державами та отримання від них звернення з запитом про надання військової підтримки, яка викликана нібито агресією Збройних Сил України.

На виконання зазначених намірів, 15 лютого 2022 року Державна дума Російської Федерації звернулася до Президента Російської Федерації з проханням визнати незалежність «самопроголошених Донецької та Луганської народних республік».

18 лютого 2022 року керівниками російських окупаційних адміністрацій на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей повідомлено про проведення евакуації місцевого населення тимчасово окупованих територій України до Ростовської області, що пояснювалося вигаданими застереженнями про те, що Збройні Сили України мають намір атакувати тимчасово окуповані території та здійснити їх силове повернення під контроль України.

19 лютого 2022 року вказаними особами було оголошено так звану загальну мобілізацію жителів тимчасово окупованих територій Донецької та Луганської областей.

21 лютого 2022 року керівники російських окупаційних адміністрацій на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей звернулися до Президента Російської Федерації з проханням визнати незалежність так званих Донецької та Луганської народних республік.

У цей же день, президент російської федерації скликав позачергове засідання Ради безпеки Російської Федерації, де обговорено питання щодо доцільності визнання незалежності Донецької та Луганської народних республік.

Службові особи з числа вищого керівництва РФ, які входять до складу Ради безпеки РФ, публічно підтримали звернення Державної думи РФ та заявили про необхідність визнання Президентом РФ незалежності «Донецької народної республіки» та «Луганської народної республіки».

Цього ж дня Президент Російської Федерації підписав указ про визнання незалежності Донецької народної республіки та Луганської народної республіки.

22 лютого 2022 року президент російської федерації підписав з керівниками російських окупаційних адміністрацій на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей договори про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу, які в той же день ратифіковані Державною думою та Радою Федерації РФ.

В цей же день Президент Російської Федерації, реалізуючи злочинний план, з метою надання видимості законності дій по нападу на Україну, направив до Ради федерації РФ звернення про використання Збройних Сил РФ за межами РФ, яке було задоволено.

23 лютого 2022 року керівники російських окупаційних адміністрацій на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей звернулися до президента російської федерації з проханням надати допомогу у відбитті надуманої ними воєнної агресії «українського режиму щодо населення» так званих Донецької та Луганської народних республік.

24 лютого 2022 року о 5 годині Президент Російської Федерації оголосив про своє рішення почати військову операцію в Україні.

У подальшому цього ж дня Збройними Силами РФ, які діяли за наказом керівництва РФ і ЗС РФ, віроломно здійснено пуски крилатих та балістичних ракет по аеродромам, військовим штабам і складам ЗС України та цивільним об`єктам, а також підрозділами ЗС та інших військових формувань РФ здійснено широкомасштабне вторгнення на територію суверенної держави Україна.

У період із 5 години 24 лютого 2022 року та щонайменше до

08 квітня 2022 року (включно) підрозділи ЗС та інших військових формувань РФ здійснюють спроби окупації українських міст, які супроводжуються бойовим застосуванням авіації, артилерійськими та ракетними ударами, а також застосуванням броньованої техніки та іншого озброєння. При цьому вогневі удари здійснюються по об`єктам, які захищені нормами міжнародного гуманітарного права. Зазначені дії призвели до тяжких наслідків у вигляді загибелі та поранення понад 2 тисяч цивільних осіб, у тому числі жінок і дітей, знищення та пошкодження сотень цивільних об`єктів.

До зазначеної злочинної діяльності співучасники злочину залучили військовослужбовця Збройних Сил Російської Федерації полковника ОСОБА_7 , який проходить військову службу на посаді начальника військової частини НОМЕР_1 .

На ОСОБА_7 співучасниками злочину з числа військового командування покладено обов`язки щодо безпосереднього ведення бойових дій на території Сумської області, а також керівництво діями підлеглих військовослужбовців з числа військової частини НОМЕР_1 (4-та гвардійсько-танкова ІНФОРМАЦІЯ_1 , Червонопрапорна дивізія імені Ю. В. Андропова ( АДРЕСА_1 ), щодо здійснення артилерійських та танкових обстрілів об`єктів на території України, у тому числі цивільних, які завідомо не є військовими цілями. Останній, усвідомлюючи тяжкі наслідки у вигляді можливої загибелі та поранення цивільних осіб, руйнування житлового масиву та інфраструктури населених пунктів, погодився на виконання вказаних обов`язків.

З метою безумовного виконання отриманих бойових наказів військового керівництва, ОСОБА_7 у складі військової частини НОМЕР_1 та іншими підрозділами збройних сил РФ, 24 лютого 2022 року незаконно перетнув державний кордон України на ділянці Сумської області зі сторони російської федерації та розташувався на території Охтирського району, а саме ділянці у напрямку від м. Тростянець до сіл Білка, Грузське, Гарбузівка.

У подальшому, ОСОБА_7 будучи обізнаним з нормами міжнародного гуманітарного права, зокрема положеннями Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року та додатковими протоколами до них, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб із іншими невстановленими на цей час військовослужбовцями ЗС РФ, усвідомлюючи явну злочинність власних дій та передбачаючи можливість настання тяжких наслідків, у вигляді загибелі цивільного населення та руйнування житлових помешкань громадян, розуміючи, що він порушує вимоги міжнародного гуманітарного права, а саме: статті 51 та 52 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І), від 8 червня 1977 року, 27 лютого 2022 року та неодноразово у подальшому (щонайменше 01.03.2022, 13.03.2022, 20.03.2022 та 22.03.2022), діючи умисно, з метою нападу на цивільне населення, усвідомлюючи наслідки своїх протиправних дій, не володіючи достовірною інформацією про розміщення військових Збройних Сил України, знаходячись у вищевказаній ділянці Охтирського району, маючи військовий позивний « ОСОБА_8 », віддав незаконні накази підпорядкованим підрозділам збройних сил РФ про знищення танковим та артилерійським вогнем населених пунктів Скрягівка та Буймер Охтирського району.

Унаслідок виконання зазначеного явно незаконного наказу, було знищено чи пошкоджено майно мешканців с. Скрягівка та с. Буймер Охтирського району Сумської області, яке захищене нормами міжнародного гуманітарного права, а саме: 01.03.2022 пошкоджено житловий будинок ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_2 , чим завдано останньому майнової шкоди на заявлену суму 50 тис. грн., 01.03.2022 пошкоджено житловий будинок ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_2 , чим завдано останній майнової шкоди на заявлену суму 30 тис. грн., 01.03.2022 пошкоджено житловий будинок ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_3 , чим завдано останньому майнової шкоди на суму 100 тис. грн., 13.03.2022 пошкоджено житловий будинок ОСОБА_12 за адресою: АДРЕСА_2 , чим завдано останній майнової шкоди на заявлену суму 50 тис. грн., 13.03.2022 пошкоджено житловий будинок ОСОБА_13 та три транспортні засоби: автомобіль «ВАЗ 2115», д.н.з НОМЕР_2 , «Volkswagen Т4», д.н.з. НОМЕР_3 , та трактор «Т-16», 1991 року випуску, за адресою: АДРЕСА_4 , чим завдано останній майнової шкоди на заявлену суму 660 тис. грн., 13.03.2022 пошкоджено житловий будинок ОСОБА_14 за адресою: АДРЕСА_5 , чим завдано останній майнової шкоди на заявлену суму 100 тис. грн., 13.03.2022 пошкоджено житловий будинок ОСОБА_15 за адресою: АДРЕСА_6 , чим завдано останній майнової шкоди на заявлену суму 90 тис. грн., 13.03.2022 пошкоджено житловий будинок ОСОБА_16 за адресою: АДРЕСА_7 , чим завдано останньому майнової шкоди на заявлену суму 150 тис. грн., 13.03.2022 пошкоджено житловий будинок ОСОБА_17 за адресою: АДРЕСА_4 , чим завдано останньому майнової шкоди на заявлену суму 99 тис. грн., 13.03.2022 пошкоджено житловий будинок ОСОБА_18 за адресою: АДРЕСА_8 , чим завдано останній майнової шкоди на заявлену суму 60 тис. грн., 13.03.2022 пошкоджено житловий будинок ОСОБА_19 за адресою: АДРЕСА_9 , чим завдано останньому майнової шкоди на заявлену суму 50 тис. грн., 13.03.2022 та 22.03.2022 пошкоджено житловий будинок ОСОБА_20 за адресою: АДРЕСА_10 , чим завдано останньому майнової шкоди на заявлену суму 70 тис. грн., 20.03.2022 пошкоджено житловий будинок гр. ОСОБА_21 за адресою: АДРЕСА_5 , чим завдано останньому майнової шкоди на заявлену суму 250 тис. грн., 20.03.2022 знищено належний ОСОБА_22 вантажний автомобіль ГАЗ-53, д.н.з. НОМЕР_4 , чим завдано останньому майнової шкоди на заявлену суму 150 тис. грн., 22.03.2022 пошкоджено житловий будинок ОСОБА_23 за адресою: АДРЕСА_11 , чим завдано останньому майнової шкоди на заявлену суму 500 тис. грн., 22.03.2022 пошкоджено житловий будинок ОСОБА_24 за адресою: АДРЕСА_9 , чим завдано останній майнової шкоди на заявлену суму 50 тис. грн., 22.03.2022 пошкоджено будинок ОСОБА_25 за адресою: АДРЕСА_12 , а також знищено автомобіль «ВАЗ-21061», д.н.з. НОМЕР_5 , трактор «DW160RXL» , номер шасі НОМЕР_6 , та два мотоцикли (саморобні, без встановленої марки), чим завдано останньому майнової шкоди на загальну суму 121 тис. грн., 22.03.2022 пошкоджено житловий будинок ОСОБА_26 за адресою: АДРЕСА_13 , чим завдано останньому майнової шкоди на заявлену суму 100 тис. грн., 22.03.2022 пошкоджено житловий будинок гр. ОСОБА_27 за адресою: АДРЕСА_13 , чим завдано останній майнової шкоди на заявлену суму 100 тис. грн., 22.03.2022 пошкоджено житловий будинок ОСОБА_28 за адресою: АДРЕСА_10 , чим завдано останній майнової шкоди на заявлену суму 100 тис. грн.

Таким чином, унаслідок вчинення ОСОБА_7 за попередньою змовою групою осіб з іншими невстановленими на цей час військовослужбовцями ЗС РФ нападів на цивільне населення та цивільні об`єкти, було пошкоджено щонайменше 21 домогосподарство та майно мешканців с. Буймер та с. Скрягівка Охтирського району Сумської області, чим були заподіяні матеріальні збитки на заявлену суму 2 880 000 грн. (два мільйони вісімсот вісімдесят тисяч гривень).

У вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення підозрюється: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець Хабаровського краю російської федерації, громадянин Російської Федерації, командир в/ч НОМЕР_1 (4-та гвардійсько-танкова Кантемирівська ордена АДРЕСА_1 , місце проживання невідоме.

13.04.2022 у вказаному кримінальному провадженні, щодо ОСОБА_7 складено повідомлення про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України та у встановленому законом порядку, вказане повідомлення вручене останньому.

12.05.2022 у вказаному кримінальному провадженні оголошено міжнародний розшук підозрюваного ОСОБА_7 , місцезнаходження якого органу досудового розслідування невідоме, а у слідства наявні підстави вважати, що останній може перебувати на тимчасово окупованій території України чи на території держави-агресора.

Так, причетність ОСОБА_7 до вчинення вказаного кримінального правопорушення підтверджується наступними доказами:
-показами потерпілих мешканців с. Буймер та с. Скрягівка Охтирського району, які надали покази щодо дат, місць та фактів проведення обстрілів їх помешкань;

-протоколами оглядів місць події домогосподарств на території с. Буймер та с.Скрягівка, Охтирського району, якими зафіксовані пошкодження вказаних володінь та майна, напрямки проведення обстрілів, вилучені залишки металевих предметів, зовні схожих на уламки боєприпасів;

-протоколом проведення негласного розшукового заходу, передбаченого ст. 263 КПК України від 26.04.2022, яким зафіксовано факт віддання незаконного наказу та злочинні дії ОСОБА_7 ;

-протоколами огляду звуко та відеозаписів, розміщених на інтернет сторінках сайту «YouTube»;

-висновком судової портретознавчої експертизи №СЕ-19/119-22/2995-ФП від 11.05.2022;

-іншими матеріалами в їх сукупності.

Відповідно до ч. 6 ст. 193 КПК України, слідчий суддя, суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук. У такому разі, після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінальних правопорушень, а також наявність ризиків, які дають підстави вважати, що підозрюваний може здійснити дії передбачені ч. 1 ст. 177 КК України.

Європейський Суд з прав людини у справі «Фокс, Кемпбел і Гартлі проти Сполученого Королівства» зазначив, що «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин.

Органом досудового розслідування дотримано вимогу розумної підозри, оскільки наявні на даний час докази у кримінальному провадженні свідчать про об`єктивний зв`язок підозрюваного ОСОБА_7 із вчиненням кримінального правопорушення, тобто виправдовують необхідність подальшого розслідування у цьому провадженні з метою дотримання імперативних завдань кримінального провадження, визначених статтею 2 КПК України.

Метою обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою є забезпечення виконання підозрюваним, покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, передбаченим п.п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме:

- переховуватися від органів досудового розслідування, оскільки є достатні підстави вважати, що ОСОБА_7 , після вчинення злочину, з метою уникнення кримінальної відповідальності, почав переховуватися на тимчасово окупованій території України чи на території держави-агресора, а саме території Російської Федерації.

- незаконно впливати на потерпілих та свідків у вказаному кримінальному провадження, а також інших, невстановлених на даний час співучасників вчинення злочину, оскільки ОСОБА_7 обізнаний про місця мешкання/служби останніх та враховуючи, що злочин вчинено із застосування зброї, може впливати на потерпілих та інших учасників кримінального провадження з метою зміни наданих показів.

- вчиняти інші кримінальні правопорушення, оскільки є достатні підстави вважати, що ОСОБА_7 продовжує брати участь у збройній агресії російської федерації та, враховуючи військову посаду останнього, може бути причетний до вчинення аналогічних чи інших злочинів проти миру та безпеки людства;

- знищити, сховати чи спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, а саме на даний час не встановлене місцезнаходження засобів вчинення кримінального правопорушення, а саме мобільного телефону з сім-картою, за допомогою яких ОСОБА_7 віддавався незаконний наказ та військової техніки, з якої у подальшому здійснювався обстріл населених пунктів;

- перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, оскільки слідство не зможе контролювати поведінку підозрюваного, а останній при необхідності вчасно прибувати для проведення необхідних слідчих та процесуальних дій, зважаючи на той факт, що ОСОБА_7 фактично мешкає на території держави-агресора.

Слідство вважає, що запобіжний захід особисте зобов`язання не може бути обрано відносно ОСОБА_7 , так як підстав вважати, що останній буде виконувати покладені на нього обов`язки, в слідства не має; запобіжний захід особиста порука не може бути застосована до ОСОБА_7 , так як відсутні особи, які можуть виступити в ролі поручителів, які забезпечать виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків та забезпечать належну поведінку підозрюваного, запобіжний захід у виді домашнього арешту також не може бути застосовано до підозрюваного, оскільки останній, перебуваючи за місцем свого мешкання, може незаконно впливати на співучасників вчиненого злочину.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

У статті 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(80) 11 від 27.06.1980 «Про взяття під варту до суду» зауважується, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою, судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину.

Враховуючи, що підозрюваний ОСОБА_7 переховується від органів досудового розслідування, в зв`язку з чим оголошений в міжнародний розшук, з метою його арешту та екстрадиції на територію України, забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також з метою запобігання ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, існують достатні підстави для обрання останньому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за відсутності підозрюваного.

Прокурор в судовому засіданні подане клопотання підтримав, пояснення надав аналогічні викладеним в ньому, а тому на даному етапі досудового розслідування вважає за необхідне обрати підозрюваному запобіжний захід у виді тримання під вартою.
Захисник в судовому засіданні щодо клопотання прокурора покладався на розсуд суду.
Заслухавши пояснення учасників процесу, оглянувши та перевіривши надані матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до наступного.
Положеннями ст. 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
При цьому згідно з ч. 6 ст. 193 КПК України слідчий суддя, суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.
Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно підозрюваного, слідчий суддя враховує вимоги п.п. 3, 4 і 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного кримінального правопорушення; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила кримінальне правопорушення; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.
Так в п. 36 Рішення від 20 травня 2010 року, яке ухвалено у справі «Москаленко проти України» (заява № 37466/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує.
Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
За змістом закону тримання під вартою як запобіжний захід може бути застосовано лише у разі, якщо прокурор наявною сукупністю дозволених законом при прийнятті даного рішення засобів доказування доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим в ст. 177 КПК. Неможливість запобігти даним ризикам слід розуміти як недостатність інших запобіжних заходів для того, щоби убезпечити їх настання.
З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що відділенням поліції №1 (м.Тростянець) Охтирського РВП Головного управління Національної поліції у Сумській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0000177 від 31 березня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.438 КК України.
13 квітня 2022 року у кримінальному провадженні №0000177 від 31 березня 2022 року було складено повідомлення про підозру ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України .
Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України підставою обрання запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до положень ст. 281 КПК України, якщо під час досудового розслідування місцезнаходження підозрюваного невідоме або він виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України чи за межами України та не з`являється без поважних причин на виклик слідчого, прокурора за умови його належного повідомлення про такий виклик, слідчий, прокурор оголошує розшук такого підозрюваного.
Про оголошення розшуку виноситься окрема постанова, якщо досудове розслідування не зупиняється, або вказується в постанові про зупинення досудового розслідування, якщо таке рішення приймається, відомості про що вносяться до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Як вбачається з матеріалів клопотання, постановою слідчого СУ ГУНП в Сумській області ОСОБА_5 від 12 травня 2022 року ОСОБА_7 оголошено в державний, міждержавний та міжнародний розшук.
Повідомлення про підозру ОСОБА_7 направлено у спосіб, передбачений ст.ст. 135, 136, 278, главами 6, 11 КПК України, а саме електронною поштою за місцем роботи через інтернет сторінку офіційного сайту Ради Федерації Федеральних Зборів Російської Федерації. Окрім того, керівником Охтирської окружної прокуратури ОСОБА_6 12 квітня 2022 року направлено начальнику відділу міжнародно-правового співробітництва Сумської обласної прокуратури ОСОБА_29 запит про міжнародну правову допомогу у кримінальному провадженні за №0000177 від 31 березня 2022 року для подальшого спрямування до Офісу Генерального прокурора.
З врахуванням того, що на час складання повідомлення про підозру ОСОБА_7 його точне місце перебування з об`єктивних причин не було встановлено, прокурором вжито всіх можливих заходів для вручення йому такого повідомлення у спосіб, передбачений КПК України для вручення повідомлень. Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_7 набув статусу підозрюваного у вказаному кримінальному провадженні.
З урахуванням того, що підозрюваний знаходиться за межами України, то у випадку встановлення його місцезнаходження чи затримання на території іноземної держави, до нього будуть застосовуватись правові процедури передбачені міжнародно-правовими договорами України, які ратифіковані Верховною Радою України, в тому числі Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та Європейською конвенцією про видачу правопорушників від 13 грудня 1957 року.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» у випадку, якщо міжнародним договором України, який набрав чинності у встановленому порядку, встановлено інші правила, ніж передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
Так згідно з ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом, законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.
Статтею 1 Європейської конвенції про видачу правопорушників передбачено, що Договірні Сторони зобов`язуються видавати одна одній, з урахуванням положень та умов, викладених в цій Конвенції, всіх осіб, які переслідуються компетентними органами запитуючої Сторони за вчинення правопорушення або які розшукуються зазначеними органами з метою виконання вироку або постанови про утримання під вартою.
Згідно зі ст. 25 вказаної вище Конвенції для цілей цієї Конвенції термін постанова про утримання під вартою означає будь яке розпорядження, яке передбачає позбавлення волі і яке було проголошене кримінальним судом на додаток до вироку про ув`язнення або замість нього.
Тобто, вказані норми міжнародних договорів вказують на те, що у разі застосування правових норм, передбачених цими договорами у процесі екстрадиції особи необхідний відповідний документ про тримання особи під вартою, без будь яких альтернатив.
За змістом ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що доведеність наявності обґрунтованої підозри у вчиненні злочину на момент вирішення питання про взяття під варту має відповідати стандарту «розумна підозра». Наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла вчинити злочин (справа «Фокс, Кемпбел і Харлей проти Об`єднаного Королівства», рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ердагоз проти Туреччини», 1997 рік). Хоча факти на момент вирішення питання про утримання під вартою і не повинні бути переконливими настільки, щоб можна було визначити винуватість особи у вчиненні злочину, суд повинен оцінити докази, надані сторонами, на предмет їхньої допустимості, достовірності та належності і відкинути ті з них, що не відповідають цим критеріям. При цьому, суд має обґрунтовувати своє рішення на підставі дослідження у суді обґрунтованої підозри, а не на основі даних, поданих стороною обвинувачення.
При цьому згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
Так про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.438 КК України (сукупність наявних на даний час доказів припущення про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення) свідчать, зокрема: протокол огляду від 31 березня 2022 року, протокол огляду місця події від 08-09, 26 квітня 2022 року, протоколом допиту свідка від 18.04.2022 року.
Ризиками, які дають підстави слідчому судді застосувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою слід вважати той факт, що підозрюваний обґрунтовано підозрюється у вчиненні особливо тяжких злочинів, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі з конфіскацією майна або без такої, а відтак враховуючи характер вищевказаного злочину та покарання, що загрожує ОСОБА_7 у разі визнання його судом винним, є всі підстави вважати, що підозрюваний з метою уникнення притягнення до кримінальної відповідальності перебуваючи на волі може вчинити спробу незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, які володіють інформацією щодо обставин вчинення ним зазначених злочинів, а також знищити, сховати або спотворити будь-які із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінальних правопорушень, вчинить нові або продовжуватиме вчиняти злочини. Також слідчий суддя враховує те, що підозрюваний переховується від органу досудового розслідування, а саме з метою ухилення від кримінальної відповідальності на даний час знаходиться на території російської федерації та оголошений у державний, міждержавний та міжнародний розшук.
Застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного у даному випадку не суперечить приписам п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, оскільки наведені дані про особу підозрюваного, який раніше не судимий, не гарантують запобігання встановленим ризикам без застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Обставини, що могли б свідчити про можливість запобігання зазначеним ризикам шляхом застосуванням інших, більш м`яких запобіжних заходів, слідчим суддею на даному етапі не встановлено.
На підставі наведеного, слідчий суддя вважає, що інші, більш м`які запобіжні заходи є недостатніми для запобігання ризикам, встановленим в судовому засіданні, в порядку ст. 177 КПК України, а тому запобігти встановленим ризикам можливо лише шляхом застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
При цьому відповідно до ч. 4 ст. 197 КПК України, у разі постановлення слідчим суддею, судом ухвали про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного, обвинуваченого на підставі частини шостої статті 193 цього Кодексу строк дії такої ухвали не зазначається.
Окрім того, слідчий суддя приходить до висновку, що підозрюваному слід обрати запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України, оскільки при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного, обвинуваченого, який оголошений у міжнародний розшук, та/або який виїхав, та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, розмір застави не визначається.
Керуючись ст.ст. 177,183, 193, 196, 197 КПК України, слідчий суддя, -
ухвалив:

Клопотання слідчого СУ ГУ НП в Сумській області ОСОБА_5 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - задовольнити .
Обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця Хабаровського краю російської федерації, громадянина Російської Федерації, командира в/ч НОМЕР_1 (4-та гвардійсько-танкова ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , місце проживання невідоме, підозрюваного у кримінальному провадженні №0000177 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.438 КК України, за відсутності підозрюваного.
Після затримання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця Хабаровського краю Російської Федерації, громадянина Російської Федерації, на протязі сорока восьми годин з часу його доставки до місця кримінального провадження забезпечити прибуття останнього до слідчого судді для розгляду питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід.
На ухвалу слідчого судді безпосередньо до Полтавського апеляційного суду прокурором, підозрюваним, його захисником, протягом п`яти днів з дня її оголошення може бути подана апеляційна скарга.

Повний текст ухвали складено 18.05.2022 року.

Слідчий суддя: ОСОБА_1