ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
9 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 295/424/21
провадження № 51-619 км 22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 4 листопада 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004021, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, котрий народився в смт Клевань Рівненського району Рівненської області, зареєстрований в АДРЕСА_1 , проживає на АДРЕСА_2 , раніше судимого, останній раз 19 вересня 2017 року Кузнєцовським міським судом Рівненської області за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, 21 серпня 2020 року звільнений по відбуттю покарання,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 19 квітня 2021 року ОСОБА_7 засудженого за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК із застосуванням положень ст. 69 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.
Прийнято рішення щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 25 листопада 2020 року приблизно о 21 год, перебуваючи поруч з будинком АДРЕСА_3 , діючи повторно, з метою таємного викрадення чужого майна, проникнувши через незачинені передні ліві дверцята до салону автомобіля марки ВАЗ 2103, державний номерний знак НОМЕР_1 , взяв звідти майно, що належить ОСОБА_8 , загальною вартістю 1404, 5 грн., та склав його поряд із автомобілем. Проте з причин, що не залежали від волі ОСОБА_7 , не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, оскільки був затриманий свідком ОСОБА_9 .

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 4 листопада 2021 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній заступника керівника Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого, просить ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що положення ст. 69 КК судом застосовані неправильно, що призвело до явної несправедливості призначеного засудженому покарання через м`якість. Вказує, що в матеріалах кримінального провадження відсутні достатні обставини, які би пом`якшували покарання засудженого та були би підставою для призначення покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 3 ст. 185 КК.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримав касаційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_6 , просив її задовольнити, скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судове рішення суду апеляційної інстанції у межах касаційної скарги. При цьому він уповноважений лише перевіряти правильність застосування судом норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції керується статтями 412 414 КПК.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 ККу касаційній скарзі не оспорюються.

При цьому, доводи касаційної скарги прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого через м`якість, є обґрунтованими.
Так, ОСОБА_7 визнано винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК, який згідно з вимогами ст. 12 КК є тяжким злочином.

Санкція ч. 3 ст. 185 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до шести років.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Разом з тим, касаційний суд вважає, що призначене місцевим судом ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК покарання із застосуванням положень ст. 69 КК у виді обмеження волі на строк 2 роки, з яким погодився й суд апеляційної інстанції при перегляді в апеляційному порядку вироку щодо ОСОБА_7 , є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до явної несправедливості призначеного засудженому покарання через м`якість.
Кримінальний закон передбачає у виключних випадках можливість застосування положень ст. 69 КК лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Тобто, призначення покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції відповідної норми, можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до ч. 1 та/або ч. 2 ст. 66 КК, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.
При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають знаходитися у зв`язку з метою злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного. Суд, застосовуючи положень ст. 69 КК при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати яким чином такі обставини істотно знизили чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, переглядаючи вирок в апеляційному порядку за скаргою прокурора, апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції, який, призначаючи покарання ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК, визнав пом`якшуючими покарання обставинами щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, визнання вини, критичне ставлення до вчиненого, відсутність тяжких наслідків.
Вказані місцевим судом у вироку пом`якшуючі покарання обставини, відсутність обставин, що його обтяжують, а також складні життєві обставини ОСОБА_7 , його молодий вік, наявність в останнього ряду хвороб, були визнані судом такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК, та стали підставою для застосування судом положень ст. 69 КК при призначенні ОСОБА_7 покарання за вказане кримінальне правопорушення.
Проте, встановивши зазначені обставини як пом`якшуючі покарання, місцевий суд, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, не мотивував, яким чином вони істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину враховуючи встановлені вироком суду дані про особу винного та обставини скоєння кримінального правопорушення.
Зокрема, судом безпідставно визнано як окремі пом`якшуючі покарання обставини визнання вини та критичне ставлення до вчиненого, оскільки вказане за своїм змістом є складовими елементами щирого каяття. При цьому, активне сприяння розкриттю злочину також не мало місця, оскільки ОСОБА_10 не з`явився з зізнанням, а був затриманий на місці скоєння злочину.
Крім того, врахувавши як обставину, що пом`якшує покарання відсутність тяжких наслідків, без уваги суду залишилось те, що вказане зумовлено саме своєчасними діями свідка, котрий затримав ОСОБА_7 та перешкодив йому вчинити усі дії, які останній вважав необхідними для доведення злочину до кінця.
Разом з цим, ОСОБА_7 був раніше неодноразово (сім разів) судимий за злочини проти власності, однак належних висновків не зробив, натомість через незначний проміжок часу (три місяці) після звільнення з місць позбавлення волі знову вчинив новий корисливий злочин, що вказує на стійку антисоціальну поведінку ОСОБА_7 , його небажання ставати на шлях виправлення та прагнення вести злочинний спосіб життя.
Також, відповідно до висновку органу пробації ризик вчинення повторного кримінального правопорушення ОСОБА_7 високий, як і ризик небезпеки для суспільства, що в сукупності з зазначеним свідчить про неможливість виправлення останнього без ізоляції від суспільства.
За таких обставин, висновок судів першої та апеляційної інстанцій, про можливість виправлення ОСОБА_7 з призначенням покарання із застосуванням положень ст. 69 КК є безпідставним, що призвело до призначення йому покарання, яке за своїм видом є явно несправедливим.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Таким чином, на думку колегії суддів, застосування положень ст. 69 КК щодо ОСОБА_7 є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення засудженому явно несправедливого покарання через м`якість, яке не сприяє його меті виправленню засудженого та попередженню вчиненню нових злочинів, і яке не можна вважати пропорційним та співрозмірним ступеню тяжкості вчиненого злочину і даним про особу засудженого.
За таких обставин, касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_7 скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно врахувати наведене та, за умови підтвердження такого ж обсягу обвинувачення і тих же даних про особу винного, застосування щодо ОСОБА_7 положень ст. 69 КК слід вважати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне м`якість призначеного покарання.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити.
Ухвалу Житомирського апеляційного суду від 4 листопада 2021 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_11 ОСОБА_3