Провадження № 1-кп/761/782/2021
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 120 181 001 000 108 95 від 11.10.2018 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 187 КК України,
у с т а н о в и в :
Шевченківським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.

Рішенням суду від 08.04.2021 продовжений строк тримання обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_6 під вартою по 06.06.2021. У той же час, зважаючи на складність кримінального провадження, завершити його судовий розгляд до зазначеної дати не виявилось можливим.
Керуючись обов`язком, визначеним ч. 3 ст. 331 КПК України, суд постановив на обговорення сторін судового провадження питання доцільності продовження застосованого до обвинувачених запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Прокурор наполягала на необхідності продовження строку застосованого до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 запобіжного заходу, тому що, на її переконання, ризики не процесуальної поведінки обвинувачених залишаються актуальними, оскільки з огляду на суворість покарання, що їм загрожує, останні можуть переховуватись від суду, з метою зміни свідками та потерпілими своїх показань незаконно впливати на останніх, а також вчинити інше кримінальне правопорушення.

Обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_6 просили відмовити у продовженні строку тримання їх під вартою, посилаючись на відсутність наведених прокурором ризиків, оскільки обвинувачені не мають наміру перешкоджати судовому розгляду шляхом переховування чи впливу на потерпілих та свідків.
Захисник ОСОБА_7 також просив відмовити у продовженні строку застосованого до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу, просив застосувати до останнього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, вважаючи зазначені прокурором ризики необґрунтованими, оскільки його підзахисний має малолітню дитину, цивільну дружину, тобто наміру переховуватись чи іншим чином перешкоджати розгляду справи не має.
Захисник ОСОБА_5 підтримав думку свого колеги та просив його підзахисному ОСОБА_4 визначити розмір альтернативного запобіжного заходу.

Обвинувачений ОСОБА_8 покладався на розсуд суду.

Захисник ОСОБА_9 підтримала думку захисників.

Суд, заслухавши сторони кримінального провадження, дослідивши матеріали судового провадження, дійшов висновку про таке.

Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватись вимог КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та керуватись у своїй діяльності рішеннями Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Європейський Суд з прав людини неодноразово наголошував, що стаття 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує основоположне право на свободу та недоторканість, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції.

Також, у статті 8 КПК визначено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями.

Водночас, відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Гарькавий проти України» право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене державою на підставах та в порядку, чітко визначених законом.

У рішенні «Вікс проти Сполученого королівства» ЄСПЛ зазначив, що особу може бути позбавлено наведеного вище права лише при дотриманні пункту 1 статті 5 Конвенції, а саме відповідно до процедури, встановленої законом, та якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення (п.п. «с» п. 1 ст. 5 Конвенції).
Європейський Суд з прав людини у справі «Лабіта проти Італії» зазначив, що продовжуване утримання особи під вартою може бути виправдане у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, не зважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають правило поваги до особистої свободи.

Таким чином, при позбавленні особи волі та продовженні такого заходу забезпечення суд повинен враховувати особливості конкретної справи, у якій необхідне тривале утримання особи під вартою, у зв`язку з привалюванням суспільного інтересу та безпеки суспільства над правилом поваги до особистої свободи особи.

Беручи до уваги практику Європейського суду, зокрема, рішення у справі «Ладент проти Польщі», суд бере до уваги, що тримання під вартою у відповідності до підпункту (с) пункту 1 статті 5 Конвенції має задовольнити вимогу пропорційності.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 19.10.2009 № 26-рп/2009 принцип пропорційності передбачає встановлення обмежень прав і свобод людини і громадянина за умови, що таке обмеження є суспільно необхідним.

Так, принцип пропорційності, діючи у сфері застосування та продовження дії запобіжного заходу, вимагає, щоб застосований до особи захід забезпечував збалансованість приватних інтересів особи та публічних інтересів, тобто за конкретних обставин справи був необхідним важелем забезпечення належної процесуальної поведінки особи та суспільної безпеки.

Отже, суд, розглядаючи питання щодо доцільність подальшого утримання особи під вартою, має встановити актуальність існування ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинувачених, а також чи виправдовує подальше обмеження їх прав справжній інтерес суспільства.

Вирішуючи питання щодо реальності зазначених стороною обвинувачення ризиків непроцесуальної поведінки ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , суд приймає до уваги, що першою такою підставою ЄСПЛ визначив ймовірність не з`явлення обвинуваченого до суду, тобто прийняття останнім заходів, спрямованих на переховування від суду з метою уникнення покарання, що загрожує йому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих дій.

Згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії» серйозність звинувачень може примусити судові органи помістити обвинуваченого під варту з метою попередження спроб подальших правопорушень. Однак необхідно, щоб цей ризик був очевидним, а захід таким, що відповідає обставинам справи, зокрема, минулому та особі обвинуваченого.

Крім того, відповідно до ст. 178 КПК суворість покарання, яке загрожує обвинуваченим у разі доведення їх винуватості у вчиненні інкримінованого злочину є обов`язковою для оцінки судом обставин при вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу.

Таким чином, оцінюючи реальність існування ризику переховування обвинувачених від суду, суд не має права ігнорувати суворість покарання, яке загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винуватими у вчиненні інкримінованих дій.

Надаючи оцінку можливості ОСОБА_4 та ОСОБА_6 переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує значна ймовірність, що обвинувачені з метою уникнення покарання за інкриміновані їм дії, які кваліфіковані, як тяжкий злочин, можуть вчинити спроби, спрямовані на ухилення від суду.

З огляду на суспільну небезпечність та характер наслідків інкримінованих обвинуваченим дій, приймаючи до уваги протиправну поведінку обвинувачених у минулому, суд вважає обґрунтованим висновок про негативну оцінку моральних якостей обвинувачених та наявність високої ймовірності вчинення останніми позапроцесуальних дій з метою переховування від суду.

Також, враховуючи, що під час судового розгляду провадження залишаються недопитаними певна частина свідків та потерпілі, суд вважає небезпідставним ризик вчинення обвинуваченими незаконного впливу на них з метою зміни ними показань.

Суд також не може залишити поза увагою ризик вчинення обвинуваченими іншого злочину, оскільки останні раніше засуджені та інкриміновані їм дії вчиненні під час іспитового строку.

Таким чином, на теперішній час будь-які обставини, які б спростували попередні висновки суду під час обрання та продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , не встановлені.

Суд також виходить з того, що інкриміноване обвинуваченим кримінальне правопорушення має високий ступінь суспільної небезпеки, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, що своїм рішенням суд повинен забезпечити не лише права обвинуваченого, але й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

За результатами встановлених судом обставин, з урахуванням доводів сторін кримінального провадження, суд дійшов висновку про наявність факторів, які передбачені ч.1 ст. 194 КПК, що дає підстави для визнання доцільним продовження строку тримання обвинувачених під вартою.

При цьому відповідно до положень ч.4 ст. 183 КПК України суд вважає за можливе при постановленні ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не визначати розмір застави, оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні злочину, що вчинений з погрозою застосування насильства, що є небезпечним для життя та здоров`я особи.
Враховуючи викладене, керуючись ст. 177, 178, 180, 194, 331 КПК України, суд

у х в а л и в :
Продовжити строк дії застосованого до ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 31 липня 2021 року включно.
Продовжити строк дії застосованого до ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 31 липня 2021 року включно.
Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду упродовж п`яти днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1