УХВАЛА

13 жовтня 2022 року

м. Київ

Справа №1-15/2002

Провадження № 13-38зво22

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2,

суддів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14,ОСОБА_15, ОСОБА_16

розглянула заяву засудженого ОСОБА_1 про перегляд вироку Апеляційного суду міста Києва від 06 червня 2002 року та ухвали Верховного Суду України від 28 листопада 2002 року за виключними обставинами і

ВСТАНОВИЛА:

За вироком Апеляційного судуміста Києва від 06 червня 2002 року, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 28 листопада 2002, ОСОБА_1 засуджено за пунктами «а», «г», «е», «з», «і», статті 93, статті 69 Кримінального кодексу України 1960 року (далі - КК) та частиною 2 статті 185, частиною 1 статті 15, частиною 1 статті 153, частиною 1 статті 15, частиною 2 статті 153, частиною 1 статті 263 КК (в редакції 2001 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 02 липня 2018 року ОСОБА_1 зараховано строк попереднього ув`язнення з 01 серпня 1999 року по 28 листопада 2002 року у відповідності до вимог статті 72 КК, з розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає двом дням позбавлення волі.

11 березня 2021 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) ухвалив остаточне рішення у справі «Дембо та інші проти України», в тому числі щодо ОСОБА_1 (заява 39775/18 від 10 серпня 2018 року), яким констатував порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) щодо довічного ув`язнення без перспективи звільнення.

Посилаючись на це рішення ЄСПЛ, а також на рішення Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року № 6-р(ІІ)/2021, засуджений ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із заявою від 29 вересня 2022 року (надійшла та зареєстрована 06 жовтня 2022 року) про перегляд постановлених щодо нього рішень за виключними обставинами.

Ухвалою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 жовтня 2022 року заяву засудженого ОСОБА_1 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду (далі - Велика Палата) на підставі частини 10 статті 31 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

У заяві засуджений ОСОБА_1 просить переглянути вирок щодо нього в порядку виключного провадження на підставі пунктів 1, 2 частини 3 статті 459 КПК та замінити довічне позбавлення волі на певний строк.

На обґрунтування своїх вимог засуджений зазначає, що констатоване порушення Конвенції доводить незаконність оскарженого судового рішення, адже національними судами не було додержано права засудженого мати реалістичну перспективу дострокового звільнення. Крім того, оскільки Конституційний Суд України в рішенні від 16 вересня 2021 року № 6-р(ІІ)/2021 визнав неконституційними окремі положення статей 81, 82 КК у зв`язку з неможливістю умовно-дострокового звільнення від відбування покарання чи заміни невідбутої частини покарання більш м`яким особам, засудженим до довічного позбавлення волі, оскаржуваний вирок в частині обрання йому покарання підлягає зміні.

Велика Палата, перевіривши заяву, дійшла висновку, що у відкритті провадження за нею належить відмовити з огляду на таке.

Заявник посилається на дві підстави до перегляду судових рішень, що є виключними обставинами згідно з частиною 3 статті 459 КПК: встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом; встановлена Конституційним Судом України неконституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи.

Установлене ЄСПЛ порушення Україною міжнародних зобов`язань може бути підставою для перегляду судових рішень лише в тому випадку, якщо можна досягти на національному рівні restitutio in integrum (повного відновлення), тобто відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який особа мала до порушення Конвенції.

Констатуючи порушення статті 3 Конвенції внаслідок відсутності перспективи звільнення ув`язненого, ЄСПЛ у рішенні «Дембо та інші проти України» зазначив, що Конвенція не забороняє застосування довічного ув`язнення до осіб, засуджених за вчинення особливо тяжких злочинів. Однак у європейській пенітенціарній політиці робиться наголос на реабілітації ув`язнених; первинне виправдання ізоляції особи від суспільства може втратити актуальність після тривалого відбуття покарання. Тож для дотримання вимог статті 3 Конвенції має існувати можливість скорочення довічного ув`язнення, тобто засуджений повинен мати перспективу звільнення та можливість перегляду вироку на основі оцінки того, чи існують законні пенологічні підстави для його тривалого ув`язнення, до яких належать: покарання, стримування, захист населення та реабілітація. ЄСПЛ також постановив, що факт визнання порушення становить достатню справедливу сатисфакцію.

Отже у рішенні міжнародної судової установи «Дембо та інші проти України», яке заявник зазначає як підставу для перегляду, ЄСПЛ указав на системну проблему в українському законодавстві, яку можна подолати заходами загального характеру - шляхом унесення до чинних законів змін, спрямованих на усунення її першопричини, а саме: врегулювання підстав і процедур звільнення або дострокового звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі.

Удосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін та доповнень є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якої охоплюється внесення змін до чинного законодавства України, в тому числі і на виконання рішень міжнародної судової установи відповідно до статті 13 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Застосовані у справі ОСОБА_1 принципи та характер констатованого порушення Конвенції свідчать про те, що порушене право заявника наразі неможливо відновити у вигляді того ж стану чи становища, що існували до цього порушення. У таких випадках, з урахуванням Рекомендації № R (2000) 2 Комітету міністрів Ради Європи від 19 січня 2000 року, засобами компенсації можуть бути: сплата присудженого відшкодування шкоди, аналіз причин порушення Конвенції та пошук шляхів усунення цих порушень, вжиття інших заходів загального характеру, виконання яких покладається на компетентні органи державної влади.

Рішення ЄСПЛ у справі «Дембо та інші проти України» не містить вказівок на те, що в основі констатованих щодо ОСОБА_1 порушень Конвенції лежали суттєві процедурні помилки чи положення, які ставлять під сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні.

Окрім того, Конституційний Суд України рішенням свого Другого сенату від 16 вересня 2021 року № 6-р(ІІ)/2021 визнав такими, що не відповідають Основному Закону України, положення частини 1 статті 81, частини 1 статті 82 КК через неможливість їх застосування до осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Верховну Раду України зобов`язано невідкладно привести вказані статті КК у відповідність до Конституції України.

Отже виконання приписів рішення Конституційного Суду України, на яке посилається засуджений, має бути здійснено шляхом унесення Верховною Радою України змін до законів, котрі регулюють звільнення від відбування покарання та заміну його невідбутої частини більш м`яким, з метою поширення їх дії на такий вид заходу примусу як довічне позбавлення волі.

З огляду на викладене, Велика Палата не має правових підстав для перегляду за виключними обставинами судових рішень щодо ОСОБА_1 . Тому у відкритті провадження за його зверненням слід відмовити, а заяву - повернути.

Заява подана з порушенням тридцятиденного строку, передбаченого статтею 461 КПК, але у зв`язку з відсутністю підстав для відкриття кримінального провадження Велика Палата не вважає за доцільне ставити і розглядати питання про поновлення цього строку.

Керуючись статтями 459, 463, 464 Кримінального процесуального кодексу України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

Відмовити у відкритті провадження за заявою засудженого ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами вироку Апеляційного суду міста Києва від 06 червня 2002 року та ухвали Верховного Суду України від 28 листопада 2002 року.

Заяву з усіма доданими до неї матеріалами повернути особі, яка їх подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідачОСОБА_2
Судді:ОСОБА_3ОСОБА_10
ОСОБА_4ОСОБА_11
ОСОБА_5ОСОБА_12
ОСОБА_6ОСОБА_13
ОСОБА_7ОСОБА_14
ОСОБА_8ОСОБА_5
ОСОБА_9ОСОБА_16