ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 639/5486/21 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/1058/22 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст.125 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 лютого 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_7 , захисника обвинуваченого ОСОБА_8 , без участі обвинуваченого ОСОБА_9 , належним чином повідомленого про розгляд справи, за умови, що питання про погіршення його становища не ставиться, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові дану справу за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого на вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 12 2021 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с Лиман Зміївського району Харківської області, громадянина України, з середньою освітою, офіційно не працюючого, розлученого, який має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України не судимого, -

визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України з призначенням йому покарання у виді громадських робіт строком на 200 (двісті) годин.

Вказаним вироком встановлено, що ОСОБА_10 25 06 2021 року приблизно о 01-00 годині, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходився за місцем свого мешкання, в будинку АДРЕСА_3 , у якому постійно проживає його колишня дружина ОСОБА_7 .
Дочекавшись, коли ОСОБА_7 прийде додому, він став ініціатором конфлікту на ґрунті давно сформованих неприязних відносин та вирішив спричинити останній тілесні ушкодження будь якого ступеню тяжкості.
Реалізуючи свій протиправний умисел, ОСОБА_10 схопив потерпілу ОСОБА_7 за вдягнену на ній сукню та затягнув до ванної кімнати.
При цьому ОСОБА_10 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, проявляючи надмірну агресію, умисно, із застосуванням фізичної сили, передбачаючи настання наслідків у вигляді тілесних ушкоджень та бажаючи їх настання, почав душити потерпілу, а потім, схопивши її обома руками за ліве та праве плече, штовхнув, внаслідок чого остання ударилась об ванну правим стегном.
Після цього ОСОБА_10 , вважаючи виконаними до кінця усі дії щодо спричинення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_7 , припинив свої протиправні дії.
У результаті протиправного діяння, ОСОБА_10 спричинив потерпілій, ОСОБА_7 наступні тілесні ушкодження: синці на зовнішній поверхні правого плеча та на внутрішній поверхні у нижніх третинах, на розгинальній поверхні правого передпліччя у середній третині, на зовнішній поверхні лівого плеча у нижній третині, у ділянці нижнього внутрішнього квадрату лівої сідниці, на задній поверхні правого стегна у середній третині, які викликали незначні скороминущі наслідки тривалістю не більше 6-ти днів, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що підтверджено висновком судово-медичної експертизи №09-1131/2021 від 22 07 2021 року.

Вказані дії ОСОБА_10 кваліфіковано за ч.1 ст. 125 КК України умисле легке тілесне ушкодження.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу в якій просить про скасування вироку та про закриття провадження.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги наголошує на відсутності у обвинуваченого ОСОБА_10 умислу на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій, оскільки він лише утримував останню за передпліччя з метою запобігання нападу з її боку, оскільки ОСОБА_7 поводила себе агресивно та перша локтем штовхнула у бік обвинуваченого.

Крім того, вказує, що судом першої інстанції не надано належної оцінки поясненням потерпілої, наданим у судовому засіданні про те, що у неї з ОСОБА_10 напередодні вказаних подій був конфлікт, а повернувшись додому вона першою штовхнула локтем обвинуваченого.

На підставі викладеного стверджує, що обвинувачений ОСОБА_10 знаходився у стані уявної оборони, тобто неправильно оцінивши дії потерпілої, помилково припускав наявність з її боку посягання на нього.

Посилається також на недопустимість такого доказу, як слідчий експеримент від 22 07 2021 року, оскільки в матеріалах справи відсутня постанова про залучення спеціаліста для проведення слідчого експерименту. Крім того, слідчий експеримент було проведено в приміщенні ХОБСМЕ, яке не відповідає приміщенню, де відбувались події (ванна кімната).

Позиції учасників апеляційного провадження.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_8 підтримала доводи апеляційної скарги, просила про задоволення апеляційних вимог у повному обсязі.

Прокурор просила залишити апеляційну скаргу захисника обвинуваченого без задоволення.

Потерпіла ОСОБА_7 не вбачала підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого, вважаючи рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим.

Обвинувачений ОСОБА_10 , будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Будь-яких заяв, які б перешкоджали розгляду справи до апеляційного суду не надавав.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника, думку прокурора та потерпілої, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Так, перевіряючи апеляційні доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо незаконності прийнятого рішення, через недопустимість доказів та відсутність у діях ОСОБА_10 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження в судовому засіданні під час ухвалення вироку обвинувачений ОСОБА_10 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України не визнав та пояснив суду, що з потерпілою раніше знаходився у шлюбі, від якого мають трьох дітей. В шлюбі було придбано частину будинку по АДРЕСА_3 , на даний час існує судовий спір з приводу права власності. Після розірвання шлюбу він фактично продовжив проживати за зазначеною адресою. Проте потерпіла постійно провокувала сварки та конфлікти, постійно запізнювалася з роботи або взагалі не приходила додому, залишаючи дітей без догляду. Інколи вона приходила додому з синцями на ногах. Він вирішив обговорити з нею це питання. Вночі 24-25 червня 2021 року він дочекався приходу ОСОБА_7 з роботи, після чого запропонував їй поговорити, взяв за руку та провів до ванної кімнати, де почав висловлювати свої претензії. На це потерпіла почала кричати, нецензурно лаятися, намагалася відштовхувати руками обвинуваченого, через що він почав утримувати її руки своїми в області передпліч, проте потерпіла продовжила голосно кричати, тому він відпустив її руки та, не дивлячись, що з нею відбувалося надалі, вийшов з будинку на подвір`я. Будь-яких ударів та тілесних ушкоджень взагалі він потерпілій не завдавав. Через деякий час приїхали співробітники поліції, він з ними адекватно спілкувався. На прохання потерпілої вони запропонували йому покинути територію домоволодіння, та коли він вийшов на вулицю, потерпіла почала викидати через паркан його речі, на що він звернув увагу поліцейських, на що вони не відреагували. Приблизно через тиждень він намагався повернутися та забрати свої речи, проте знову стався конфлікт, після чого він за даною адресою вже не мешкає. Зазначив, що готовий примиритися з потерпілою, вважав, що її дії були спрямовані на усунення його від права користування житловим приміщенням.

Проте, незважаючи на невизнання ОСОБА_10 своєї вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дійшов правильних висновків про наявність у діях обвинуваченого складу вищевказаного кримінального проступку, що підтверджується зібраними та дослідженими у судовому засіданні доказами, яким суд першої інстанції дав вірну оцінку.

Доводи ж апеляційної скарги щодо відсутності у діях ОСОБА_10 складу інкримінованого йому кримінального проступку та недопустимість доказів у справі, не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, зокрема:

- показаннями потерпілої ОСОБА_7 , яка пояснила, що перебувала з обвинуваченим у зареєстрованому шлюбі, який розірвано у 2020 році. Обвинувачений продовжив проживати разом з нею, спільними дітьми та її матір`ю за адресою: АДРЕСА_3 . Останні 2 роки між колишнім подружжям постійно виникали сварки, скандали, він погрожував їй та матері, за що притягувався до адміністративної відповідальності.
25 06 2021 року вночі вона повернулась з роботи. ОСОБА_10 стояв на порозі, схопив її за сукню, закинув до ванної кімнати, почав душити, бити, вирвав з рук мобільний телефон. Правою рукою намагався душити, вона відштовхнула її, після чого він схопив її за руки та штовхнув, від чого вона впала та вдарилася сідницями об ванну. Потім тильним боком правої долоні вдарив по обличчю, вона впала та вдарилася об пральну машину. Після цього вона викликала поліцію. Поліцейським ОСОБА_10 сказав, що випив пива. Вона написала заяву про вчинення кримінального правопорушення. Також зазначила, що довго затримувалася на роботі через навантаження, обвинувачений офіційно не працював, дітей забезпечувала лише вона;
- показаннями свідка ОСОБА_11 , яка є матір`ю потерпілої про те, що в ніч з 24 на 25 червня 2021 року вона перебувала вдома, донька була на роботі, ОСОБА_10 у придомовій споруді. Вона прилягла подрімати та почула якусь возню в коридорі. Почула крик доньки, вона вийшла та побачила, як донька та ОСОБА_12 знаходяться у ванній кімнаті, повернуті боком до ванни. ОСОБА_12 її штовхнув та вийшов з будинку. Телефон доньки лежав на підлозі. На її обличчі були червоні плями, синці на руках та ногах. Раніше в ході конфліктів він потерпілу не бив, але штовхав, обливав водою, з цього приводу свідок зверталася до поліції. Припускає, що ОСОБА_12 був тверезим;
- показаннями свідка ОСОБА_13 , яка пояснила, що є співробітником УПП ДПП в Харківській області. Вночі 25 06 2021 року разом з колегою ОСОБА_14 отримали виклик з приводу побиття чоловіком жінки по АДРЕСА_3 . Після прибуття вони виявили жінку ОСОБА_7 , яка пояснила, що її колишній чоловік ОСОБА_10 затягнув її до ванної кімнати та почав бити, після втручання матері потерпілої конфлікт припинився. У потерпілої були синці на рукаї.
ОСОБА_10 перебував на подвір`ї, від нього був запах алкоголю, він пояснив, що виник конфлікт через спілкування з дітьми. На прохання потерпілої ОСОБА_10 було запропоновано покинути домоволодіння, що він і зробив;
- аналогічними показаннями свідка ОСОБА_15 . Який додатково пояснив, що на руках потерпілої бачив синці синього кольору. Після того, як ОСОБА_10 покинув домоволодіння, ОСОБА_7 викидувала його речі з території домоволодіння.

Будь-які підстави вважати, що свідчення потерпілої та свідків є недостовірними відсутні, оскільки вони є логічними, послідовними та несуперечливими, а також додатково підтверджуються:

- рапортом ст. інспектора ВП № 1 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області від 25 06 2021 року, цього ж дня о 01-15 год. надійшло повідомлення зі служби 102 про вчинення побиття ОСОБА_7 колишнім чоловіком ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_3 ;
- заявою ОСОБА_7 від 25 06 2021 року до ВП № 1 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області про прийняття мір до її колишнього чоловіка ОСОБА_10 , який вживає наркотичні засоби, постійно чинить насильство, а саме: б`є, лається, принижує, про що свідчать синці на тілі, погрожує фізичною розправою та вбивством (к/п, а.с. 7). Також подано заяву про вчинення ОСОБА_10 відносно ОСОБА_7 кримінального проступку за ч. 1 ст. 125 КК України (к/п, а.с. 9-10);
- висновком фахівця з питань судово-медичної експертизи № 646-2021 від 25 06 2021 року, відповідно до якого у ОСОБА_7 мають місце: синці на зовнішній поверхні правового плеча та на внутрішній поверхні у нижніх третинах на розгинальній поверхні правого передпліччя у середній третині, у ділянці нижнього внутрішнього квадранту лівої сідниці, на задній поверхні правого стегна у середній третині. Дані ушкодження утворилися від дії тупих твердих предметів, індивідуальні особливості діючих поверхонь яких не відобразились, за механізмом удару або удару-стиснення, та, враховуючи їх морфологічні ознаки, могли були отримані у строк, на який вказує освідувана (25.06.2021 р. о 02-00 год.) За ступенем тяжкості синці викликають незначні скороминущі наслідки, тривалість яких не перевищує 6 діб, і за цією ознакою відносяться до легких тілесних ушкоджень (к/п, а.с. 16);
- висновком судово-медичного експерта № 09-1131/2021 від 22 07 2021 року, яким підтверджені тілесні ушкодження, наявні у ОСОБА_7 , які зазначені у висновку фахівця від 25 06 2021 року. Показання ОСОБА_7 , що викладені у протоколі проведення слідчого експерименту від 22 07 2021 року, в цілому не суперечать наявним судово-медичним даним у частині механізму утворення та способу спричинення встановлених у неї тілесних ушкоджень (к/п., а.с. 26-27).

Аналізуючи усі вищевказані докази, колегія суддів приходить до висновку про їх належність та допустимість, будь-яких процесуальних порушень при збиранні, дослідженні та їх оцінці, які б ставили під сумнів правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_10 у вчиненні ним кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, колегія суддів не вбачає.

В своїй апеляційній скарзі захисник обвинуваченого посилається на те, що оскільки під час вищевказаних подій потерпіла першою локтем штовхнула ОСОБА_10 , про що зазначила у судовому засіданні суду першої інстанції, то є підстави вважати, що ОСОБА_10 знаходився у стані уявної оборони, тобто коли реального суспільно-небезпечного посягання не було і він, неправильно оцінюючи дії потерпілої, лише помилково припускав наявність такого посягання.

Проте, вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 26 04 2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону» визначив дефініції уявної оборони та констатував, що під уявною обороною розуміється заподіяння шкоди за таких обставин, коли реального суспільно небезпечного посягання не було, але особа неправильно оцінюючи дії потерпілого, помилково припускала наявність такого посягання.

При уявній обороні кримінальна відповідальність за заподіяну шкоду виключається лише у випадках, коли обстановка, що склалася, давала особі підстави вважати, що мало місце реальне посягання, і вона не усвідомлювала й не могла усвідомлювати помилковість свого припущення. Питання про те, чи дійсно в особи були підстави для помилкового висновку про наявність суспільно небезпечного посягання, вирішується з урахуванням конкретних обставин справи.

Уявна оборона (оборона від уявного посягання) отримує неоднакову оцінку насамперед виходячи з того, якою була помилка особи, котра вважала, що на неї здійснюється посягання. При цьому можна виділити принаймні такі ситуації:

1) так звана добросовісна помилка - якщо особа за обставинами справи не усвідомлювала і не могла усвідомлювати відсутність суспільно небезпечного посягання; в обстановці, що склалася, мала достатні підстави вважати, що здійснюється суспільно небезпечне посягання, - то скоєне оцінюється за нормами про необхідну оборону. Тобто має місце фікція, за якої посягання, яке існувало лише в уяві особи, прирівнюється до реального:

- за умови застосування засобів захисту і заподіяння шкоди, які були б допустимими в умовах аналогічного реального (дійсного) посягання, така оборона виключає кримінальну відповідальність. Тобто такі дії прирівнюються до тих, що вчинені в межах необхідної оборони, з дотриманням умов її правомірності, визначених у ст. 36 КК;

- коли ж у ході "оборони" від посягання, яке існувало лише в уяві особи, заподіяна смерть або тяжке тілесне ушкодження, а за аналогічного реального (дійсного) посягання їх заподіяння не зумовлювалося б небезпечністю такого посягання та обстановкою захисту, то скоєне кваліфікується як перевищення меж необхідної оборони за ст. 118 або ст. 124 КК;

2) недобросовісна помилка - коли в обстановці, що склалася, особа не усвідомлювала, але могла усвідомлювати відсутність реального суспільно небезпечного посягання. Тобто за більш уважного ставлення до оцінки ситуації, більшої відповідальності до вибору варіанта власної поведінки, без зайвої поспішності у переході до захисту шляхом заподіяння шкоди така особа мала можливість з`ясувати, що посягання існує лише в її уяві. Заподіяння шкоди за уявної оборони, яка спричинена такого роду помилкою, кваліфікується як необережний злочин.

Враховуючи викладене та проаналізувавши наявні в матеріалах кримінального провадження докази, колегія суддів не вбачає у діях ОСОБА_10 ознак уявної оборони, при цьому критично оцінює позицію сторони захисту стосовно того, що потерпіла першою локтем штовхнула обвинуваченого, у зв`язку з чим, ОСОБА_10 схопив її двома руками з метою припинення ї дій.
Так, з метою перевірки доводу апелянта щодо безпідставності неврахування судом першої інстанції твердження потерпілої ОСОБА_7 про те, що саме вона першою штовхнула обвинуваченого, в порядку підготовки до апеляційного перегляду, було прослухано звукозапис судового засідання від 08 вересня 2021 року відповідно до якого потерпіла ОСОБА_7 зазначила, що в день події, обвинувачений мовчки затягнув її у ванну та почав душити, після чого вона його штовхнула локтем.

Вищевказане спростовує твердження апелянта щодо не заперечення потерпілою того факту, що саме вона вночі, після повернення додому першою локтем штовхнула обвинуваченого.

Крім того, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції потерпіла ОСОБА_7 також зазначила, що у діях ОСОБА_10 були відсутні ознаки оборони, він свідомо та умисно спричинив їй тілесне ушкодження. Твердження ж захисника вважає такими, що містять ознаки перекручення.

Даючи оцінку подіям, які відбулись 25 червня 2021 року о 01-00 годині в будинку АДРЕСА_3 , колегія суддів дійшла переконання, що саме ОСОБА_10 , під приводом того, що ОСОБА_7 , яка є його колишньою дружиною прийшла додому вночі, на ґрунті давно сформованих неприязних відносин, спричинив останній тілесні ушкодження.
На думку колегії суддів перебування ОСОБА_10 у стані уявної оборони, спростовується матеріалами кримінального провадження, а саме враховуючи особу потерпілої, яка є тендітною жінкою, значно слабкішою за своїми фізичними даними від обвинуваченого, а також враховуючи відсутність належних та допустимих доказів наявності у обвинуваченого тілесних ушкоджень будь-якого ступеню тяжкості.
На думку колегії суддів в ситуації, що склалася у обвинуваченого не було жодної необхідності у захисті від уявного посягання, оскільки таке посягання було відсутнє.
Що стосується доводів апелянта щодо недопустимості такого доказу, як слідчий експеримент від 22 07 2021 року через відсутність у матеріалах кримінального провадження постанови про залучення спеціаліста, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Так, згідно з положеннями статей 86, 87 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КПК. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Так, слідчим експериментом визнається слідча (розшукова) дія, яка полягає в тому, що слідчий та/або прокурор в присутності понятих, а в необхідних випадках - за участю спеціаліста, підозрюваного, потерпілого, свідка, захисника, представника, з метою перевірки уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, проводить відтворення дій, обстановки, обставин певної події, та інші необхідні досліди чи випробування.

Про участь спеціаліста обов`язково зазначається в протоколі слідчого експерименту, який підписується ним та іншими учасниками. Спеціаліст, який бере участь у проведенні слідчого експерименту, має право робити заяви, що підлягають занесенню до протоколу цієї слідчої (розшукової) дії

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, 22 07 2021 року дізнавачем ВП №1 ХРУП №3 ГУНП в Харківській області ОСОБА_16 за участі потерпілої ОСОБА_7 , за участю спеціаліста, а саме експерта ХОБСМЕ та за участі двох понятих було проведено слідчий експеримент. Хід вказаної слідчої дії зафіксовано на відеозапис за допомогою «Айфону 11». За результатами проведення вказаної слідчої дії було складено протокол, який підписано всіма учасниками слідчої дії та жодних зауважень до нього не надійшло. (т. 1 а.с. 28-30).
Отже, вказаний протокол слідчого експерименту з участю потерпілої, спеціаліста та понятих відповідає вимогам кримінального процесуального закону, зокрема статтям 104, 105 КПК, а саму слідчу дію проведено відповідно до ст. 240 КПК.

Що стосується твердження захисника щодо недопустимість вказаного доказу, то колегія суддів вважає його позбавленим правових підстав, оскільки законодавцем не встановлені вимоги до оформлення такого процесуального документу, як постанова про залучення спеціаліста для проведення слідчого експерименту.

Ще однією підставою недопустимості такого доказу, як протоколу слідчого експерименту від 22 07 2021 року захисник вважає невідповідність приміщення у якому було проведено слідчий експеримент, приміщенню де відбувалися події (ванна кімната), проте колегія суддів вважає вказані доводи позбавленими правових підстав з огляду на наступне.

Так, згідно з протоколом слідчого експерименту від 22 07 2021 року, метою цієї слідчої дії було встановлення обставин, що мали місце 25 06 2021 року.
Висновком же судово-медичного експерта № 09-1131/2021 від 22 07 2021 року підтверджені тілесні ушкодження, наявні у ОСОБА_7 , які зазначені у висновку фахівця від 25 06 2021 року. Показання ОСОБА_7 , що викладені у протоколі проведення слідчого експерименту від 22 07 2021 року в цілому не суперечать наявним судово-медичним даним у частині механізму утворення та способу спричинення встановлених у неї тілесних ушкоджень.
На думку колегії суддів, оскільки слідчим експериментом, проведеним 22 07 2021 року було у повному обсязі досягнуто мети його проведення, а під час його проведення була дотримана належна правова процедура його проведення, то місце його проведення у приміщенні ХОБСМЕ, не є в цьому провадженні тим істотним порушенням, яке б мало наслідком недопустимість вказаного протоколу.
Враховуючи викладене, колегія суддів не ставить під сумнів допустимість вищезазначених доказів, в тому числі і протоколу слідчого експерименту, з підстав, зазначених у апеляційній скарзі захисника. Колегія суддів не вбачає недотримання судом першої інстанції вимог КПК України щодо оцінки зазначених доказів.
На думку колегії суддів, жоден з доводів апелянта не знайшов свого підтвердження та спростовується матеріалами справи, а тому сприймається колегією суддів як спосіб захисту обвинуваченого з метою уникнення чи пом`якшення відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що покладені в основу вироку докази повністю викривають обвинуваченого у заподіяння ОСОБА_7 легкого тілесного ушкодження.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 відповідає обставинам, з`ясованим судом, встановленим під час кримінального провадження; підтверджений ретельно перевіреними у судовому засіданні і детально наведеними у вироку доказами, яким суд дав належну оцінку, і є обґрунтованим.

Таким чином, рішення суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, на думку колегії суддів, прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року), а тому підстав для задоволення апеляційних вимог за обставин, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційна скарга захисника обвинуваченого - без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 12 2021 року по справі щодо обвинуваченого ОСОБА_10 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ ____________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4