Номер провадження: 11-кп/813/498/22
Справа № 509/6043/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.08.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретарів с/з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

представника потерпілих ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор» апеляційну скаргу представника потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_10 на вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 серпня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0001129 від 24 вересня 2020 року відносно

ОСОБА_9 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Южна Ломуватка м. Брянка Луганської області, громадянина України, з вищою освітою, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції

Вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 серпня 2021 року ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

Запобіжний захід тримання під вартою.

Строк відбування покарання обчислюється з 24 вересня 2020 року моменту фактичного затримання.

На підставі ч.5 ст.72 КК України у строк відбуття покарання зарахований строк попереднього ув`язнення з 24 вересня 2020 року по день набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирішено питання стосовно речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Частково задоволенні позови потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди та стягнуто з ОСОБА_9 :

на користь ОСОБА_11 матеріальну шкоду в розмірі 214 021 грн. та моральну шкоду в розмірі 500 000 грн., а всього 714 021 грн.;

на користь ОСОБА_12 матеріальну шкоду в розмірі 80 020 грн. та моральну шкоду в розмірі 500 000 грн., а всього 580 020 грн.

Оскарженим вироком встановлено, що 24 вересня 2020 року, приблизно о 00.40 годин, водій ОСОБА_9 , керуючи автомобілем «Тойота Креста», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух на автодорозі «Нова дорога Північ-Південь» (що не введена в експлуатацію) з боку автодороги «Об`їзд м.Одеса» в напрямку вул. Базова, в смт. Авангард, в Овідіопольському районі Одеської області.

Створюючи своїми діями загрозу безпеці дорожнього руху, шляхом застосування небезпечних прийомів керування транспортним засобом та перевищенням безпечної швидкості руху, водій ОСОБА_9 , своїми діями, що виразились у злочинній самовпевненості, розвинувши швидкість руху керованого ним автомобіля «Тойота Креста», реєстраційний номер НОМЕР_1 до 140 км/год, штучно створював заноси його задньої частини кузова праворуч та ліворуч, нехтуючи особистою безпекою та безпекою інших учасників руху, позбавив себе можливості постійно контролювати завданий напрямок його руху, чим порушив вимоги п.1.5, 2.3 «д», 12.1, 12.6(г), 12.9 «Правил дорожнього руху».

Маючи об`єктивну і реальну можливість припинення загрози безпеці дорожнього руху, створеної власними необережними діями, та недопущення дорожньо-транспортної події, за відсутності перешкод будь-якого характеру, при здійсненні руху зі швидкістю 140 км/год на прямій горизонтальній ділянці автодороги, здолавши у стані штучно створених заносів задньої частини кузову автомобіля по прямій ділянці вказаної автодороги відстань близько 1100 метрів від автодороги «Об`їзд м.Одеса», водій ОСОБА_9 , заходів, що виключають виникнення та розвиток аварійної ситуації не вжив, внаслідок чого втратив контроль над керуванням свого транспортного засобу, в результаті чого виїхав за межі проїзної частини праворуч на узбіччя (кювет), після чого сталося падіння автомобіля у яр, де сталося неодноразове перекидання транспортного засобу.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир зазначеного автомобіля ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди, а пасажир ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , із отриманими тілесними ушкодженнями був доставлений до КНП ОМР «МКЛ №11», де під час госпіталізації до реанімаційного відділення настала його смерть.

Допущені водієм ОСОБА_9 порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 (д), 12.1, 12.6(г), 12.9. Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку із виникненням дорожньо-транспортної події та настанням суспільно-небезпечних тяжких наслідків у вигляді спричинення загибелі кількох осіб.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнені
доводи особи, яка її подала

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції, представник потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок в частині призначення покарання та стягнення моральної шкоди та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч.3 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Крім того, представник потерпілих просив задовольнити позовні вимоги про стягнення моральної шкоди в повному обсязі та стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_11 та ОСОБА_12 завдану їм моральну шкоду в розмірі по 5 мільйонів гривень кожній.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що під час досудового розслідування та судового розгляду ОСОБА_9 взагалі не відшкодував потерпілим матеріальної та моральної шкоди завданої злочином.

Обвинувачений вибачився перед потерпілими лише під час судового розгляду кримінального провадження. До того часу на протязі 10 місяців він взагалі не визнавав свою вину та заперечував фактичні обставини кримінального провадження.

За таких обставин суд першої інстанції безпідставно врахував в якості обставини, що пом`якшує покарання щире каяття обвинуваченого та призначив йому занадто м`яке покарання, яке є явно несправедливим.

Крім того, в результаті протиправних дій обвинуваченого була завдана моральна шкода потерпілим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , яка полягала у фізичному болі, душевних стражданнях та моральних переживаннях, оскільки внаслідок вчинення злочину вони втратили своїх єдиних синів.

Позиції учасників апеляційного провадження

В судовому засіданні апеляційного суду представник потерпілих: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_15 підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_7 , обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_8 заперечували проти задоволення апеляційної скарги представника потерпілих, просили залишити оскаржений вирок без змін.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Заслухавши суддю-доповідача, учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи наведені в апеляційній скаргах, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки фактичні обставини вчинення злочину, встановлені судом першої інстанції, а також доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 та правильність кваліфікації його дій за ч.3 ст.286 КК України, в апеляційній скарзі представника потерпілих не оспорюються, апеляційний суд не переглядає оскаржений вирок в цій частині.

Що стосується призначеного судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , то апеляційний суд погоджується з доводами представника потерпілих про його невідповідність ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а отже неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке потягло за собою призначення надто м`якого покарання.

Відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував тяжкість та суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_9 злочину, в результаті якого настала смерть двох осіб.

У роз`ясненнях, що містяться у п.п. 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 (з наступними змінами і доповненнями) «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Згідно зі змістом оскарженого вироку, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_9 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставину, що пом`якшує покарання щире каяття та відсутність обставин, які обтяжують покарання, матеріальне та сімейне становище обвинуваченого.

В свою чергу апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги представника потерпілих про відсутність в обвинуваченого ОСОБА_9 щирого каяття.

Щире каяття характеризує суб`єктивне ставлення винного до вчиненого злочину, яке полягає в тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що склалася.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 22 березня 2018 року у справі № 759/7784/15-к вказала про те, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Апеляційний суд зазначає, що орган досудового розслідування не визнавав обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_9 його щире каяття.

При цьому, суд першої інстанції, враховуючи як обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття ОСОБА_9 , не прийняв до уваги, що саме по собі визнання засудженим своєї провини під час судового розгляду не вказує, що його зізнання стало результатом тривалого роздуму й затятої внутрішньої боротьби та свідчить про рішучість стати на шлях виправлення, самоосуд свого вчинку. Щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, визнанням тих обставин, які їй ставляться в провину, має характеризувати її поведінку після вчинення злочину, але з позицій психологічної переорієнтації суб`єкта, який дійсно засуджує свій вчинок, визнає його антигромадський характер і готовий нести відповідальність.

Однак, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості, що свідчать про щирість каяття обвинуваченого.

Не зважаючи на вказані обставини, тобто усвідомлюючи наслідки вчиненого ним злочину, обвинувачений ОСОБА_9 вибачився перед потерпілим лише під час судового розгляду, при цьому не здійснив будь-яких заходів, направлених на відшкодування спричиненої злочином шкоди.

Визнання ОСОБА_9 своєї вини лише під час судового розгляду, свідчить про відсутність у нього щирого жалю з приводу скоєного та осуду своїх протиправних дій, тобто про відсутність ознак щирого каяття.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що щире каяття обвинуваченого ОСОБА_9 має на меті виключно намагання уникнути справедливого покарання за вчинений злочин, тому не може бути визнане пом`якшуючою покарання обставиною.

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у своїй постанові від 15 лютого 2022 року у справі № 699/434/19 зазначив про те, що ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст.414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Апеляційний суд зазначає, що санкція ч.3 ст.286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років, при цьому суд першої інстанції призначив ОСОБА_9 покарання наближене до мінімального у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців, яке передбачено для такого виду покарань положеннями ч.1 ст.63 КК України.

Разом з тим, дослідивши оскаржений вирок, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_9 покарання не в повній мірі врахував характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що дії ОСОБА_9 були направлені на грубе порушення правил безпеки дорожнього руху з використанням джерела підвищеної небезпеки автомобіля, а також те, що від вказаних дій настала смерть двох пасажирів автомобіля.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції не в повній мірі взяті до уваги відомості про особу обвинуваченого, який, нехтуючи суспільною безпекою, керував автомобілем шляхом застосування небезпечних прийомів, з перевищенням безпечної швидкості руху до 140 км/год, нехтуючи особистою безпекою та безпекою інших учасників руху.

При цьому, ОСОБА_9 мав об`єктивну і реальну можливість припинення загрози безпеці дорожнього руху, створеної власними необережними діями, та недопущення дорожньо-транспортної події, за відсутності перешкод будь-якого характеру.

Проте, ОСОБА_9 жодних заходів, що виключають виникнення та розвиток аварійної ситуації не вжив, чим допустив злочинну самовпевненість, яка призвела до тяжких наслідків.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_9 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, що свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, яке потягло за собою призначення обвинуваченому ОСОБА_9 надто м`якого покарання.

Апеляційний суд зазначає, що, навіть попри вчинення ОСОБА_9 злочину за необережності, враховуючи тяжкість наслідків у виді загибелі двох осіб, відсутні підстави стверджувати, що призначене судом першої інстанції покарання відповідатиме вимогам статті 65 КК України.

На думку апеляційного суду, призначене судом першої інстанції покарання ОСОБА_9 за встановлених обставин не зможе забезпечити реалізацію цілей покарання та негативно вплине на сприйняття суспільством необхідності дотримуватися Правил дорожнього руху та запобігання вчиненню нових злочинів іншими водіями.

При призначенні покарання апеляційний суд враховує, що вчинений обвинуваченим ОСОБА_9 тяжкий злочин є суспільно небезпечним, а мета покарання - це те, чого прагне держава, застосовуючи його, щодо особи, яка вчинила злочин.

Апеляційний суд вважає, що покарання повинно володіти силою впливу та стримування, що полягає не у жорстокості, а у невідворотності відповідальності, що відповідає вимогам ст.65 КК України.

Відповідно до ст.ст. 3, 27 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Однією з важливих гарантій здійснення проголошеного статтями 3 і 27 Конституції права людини на життя і здоров`я є беззастережне виконання судами вимог кримінально-процесуального закону щодо забезпечення прав потерпілих від зазначених злочинів.

Відповідно до ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до ст.1 КК України - Кримінальний кодекс України, між іншим, має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина від злочинних посягань, а також запобігання злочинам.

Таким чином, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину та його наслідки, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_9 , відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, з урахуванням конкретних обставин справи, наявність невідворотних наслідків у вигляді загибелі двох осіб, не відшкодування шкоди завданої потерпілим, враховуючи позицію потерпілих які наполягали на призначенні ОСОБА_9 суворого покарання, апеляційний суд, керуючись положеннями ст.ст. 50, 65 КК України, вважає, що необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, призначити останньому більш суворіше покарання, ніж призначено судом першої інстанції у виді позбавлення волі в межах санкції ч.3 ст.286 КК України.

Таке покарання необхідне з метою виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_9 , попередження скоєння останнім нових кримінальних правопорушень у майбутньому, охорони прав і свобод громадян, встановленого правопорядку, забезпечення зміцнення законності, сприяння запобігання кримінальним правопорушенням, виховання у дусі точного та неухильного додержання Конституції та законів України, поваги до прав, свобод, честі й гідності інших громадян, а також відповідальності перед суспільством.

Зазначений вид і міра покарання, на думку апеляційного суду, є справедливими, необхідними і цілком достатніми для виправлення ОСОБА_9 .

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому додаткове покарання, передбачене санкцією ч.3 ст.286 КК України - позбавлення права керування транспортними засобами, у максимальному розмірі, оскільки ОСОБА_9 , здійснюючи управління джерелом підвищеної небезпеки, допустив грубі порушення вимог Правил дорожнього руху України, що призвело до загибелі двох осіб.

Що стосується доводів апеляційної скарги представника потерпілих про неправильне вирішення судом першої інстанції цивільного позову потерпілих щодо відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Згідно з положеннями ч.2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

За правилами ст. ст. 62, 128 КПК України під час кримінального провадження до початку судового розгляду особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами встановленими КПК. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом в КПК не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства, зокрема, недоторканості права власності та розумності строків (ч. 5 ст. 128 КПК).

За правилами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

При вирішенні цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати коло учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.

Цих вимог закону при вирішенні цивільного позову потерпілого в частині відшкодування моральної шкоди у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_9 судом першої інстанції в повному обсязі дотримано.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що внаслідок вчинення ОСОБА_9 злочину, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України, потерпілим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 заподіяно матеріальну та моральну шкоду.

Розмір відшкодування матеріальної шкоди, визначений судом першої інстанції, представником потерпілих в апеляційній скарзі не оспорюється.

Водночас, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції щодо часткового задоволення цивільних позовів потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_9 на їх користь моральної шкоди у розмірі 500 000 гривень кожній.

Так, суд першої інстанції, вирішуючи цю частину позовних вимог потерпілих вірно виходив з того, що при встановлених в суді обставинах, потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_12 зазнали страху за своє здоров`я, яке погіршилося в зв`язку зі смертю їх близьких родичів, також був змінений спосіб їх життя, було витрачено багато часу на реабілітацію, були заподіяні сильні душевні страждання, які були перенесені безпосередньо після завданої шкоди її здоров`ю та подальшій тривалій медичній реабілітації.

Беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань потерпілих, обставини, при яких їм була спричинена моральна шкода, а також враховуючи вимоги ст.ст.23, 1167, 1168 ЦК України та роз`яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд першої інстанції вірно визначив необхідним частково задовольнити заявлені вимоги потерпілих про відшкодування спричиненої останнім моральної шкоди, в розмірі 500 000 гривень кожній.

Апеляційний суд погоджується з рішенням суду першої інстанції в цій частині та вважає, що вказана сума, є цілком справедливою і співрозмірною з понесеними потерпілими моральними стражданнями.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, але водночас суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Апеляційний суд вважає, що вирішуючи питання щодо розміру стягнення моральної шкоди з обвинуваченого на користь потерпілих, суд першої інстанції належним чином урахував характер злочину, глибину фізичних та душевних страждань потерпілих, а також вимоги розумності та справедливості, а тому доводи скарги представника потерпілих в цій частині є неспроможними.

На думку апеляційного суду представник потерпілих в апеляційній скарзі не навів переконливих доводів, щодо невідповідності визначеного судом першої інстанції розміру відшкодування моральної шкоди.

Згідно з п.3 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Частиною 2 ст.409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 420 КПК України підставою для скасування вироку суду першої інстанції і ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції є необхідність застосування більш суворого покарання.

З урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційних вимог представника потерпілих, у зв`язку з чим вирок суду в частині призначеного ОСОБА_9 покарання підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та, як наслідок, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з ухваленням нового вироку.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 376, 404, 405, 407, 409, 414, 420, 421, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_10 частково задовольнити.

Вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 серпня 2021 року, яким ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України скасувати в частині призначення покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_9 призначити покарання за ч.3 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

В іншій частині оскаржений вирок залишити без змін.

Строк відбування покарання засудженому відраховувати з моменту набрання вироком законної сили, а саме з 11 серпня 2022 року.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати засудженому ОСОБА_9 в строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 24 вересня 2020 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим ОСОБА_9 , який тримається під вартою у той же строк з моменту отримання копії вироку.

Копії вироку після його проголошення негайно направити в ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор» для вручення засудженому ОСОБА_9 та вручити прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4