УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 761/31303/21

провадження № 51-3120ск22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_3.,

суддів ОСОБА_4., ОСОБА_5.,

розглянувши касаційну скаргу адвоката ОСОБА_2. на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 03 лютого 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 10 серпня 2022 року стосовно засудженого ОСОБА_1 ,

встановив:

За вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 03 лютого 2022 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, працюючого на посаді заступника генерального директора ДП «Державна циркова компанія України», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України (далі - КК), та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 850 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави процесуальні витрати в розмірі 6538,08 грн за проведення експертиз.

Київський апеляційний суд ухвалою від 10 серпня 2022 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_2. залишив без задоволення, а вищезазначений вирок стосовно ОСОБА_1 - без змін.

За вироком суду, час та в місці які не встановлено досудовим розслідуванням, ОСОБА_1 стало відомо, що в його власній трудовій книжці НОМЕР_1 від 05 грудня 1983 року № 41 наявні неправдиві відомості щодо терміну перебування останнього на посаді головного спеціаліста з кадрових і організаційних питань Головного управління у справах сім`ї та молоді Київської міської державної адміністрації (далі КМДА), а саме період перебування на вищезазначеній посаді становить з 01 грудня 2006 по 18 березня 2011 року. При цьому, досудовим розслідуванням встановлено, що фактично ОСОБА_1 перебував на вказаній посаді з 01 грудня 2006 року по 17 травня 2007 року. Відповідно до довідки № 063-8620, наданої заступником начальника управління молоді та спорту департаменту освіти і науки, молоді та спорту КМДА 28 вересня 2016 року ДП «Державна циркова компанія України», ОСОБА_1 наказом першого заступника Головного управління ОСОБА_2 01 грудня 2006 року призначено на посаду головного спеціаліста з кадрових та організаційних питань Головного управління у справах сім`ї та молоді КМДА як такого, що успішно пройшов стажування, та 17 травня 2007 року наказом в.о. начальника вищевказаного управління звільнено з посади головного спеціаліста з питань організаційної та кадрової роботи за власним бажанням відповідно до ст. 83 КЗпП України.

Надалі, з невстановленого досудовим розслідуванням часу по теперішній час, ОСОБА_1 знаючи, що в його власній трудовій книжці НОМЕР_1 від 05 грудня 1983 року № 41 наявні неправдиві відомості щодо терміну його перебування на посаді головного спеціаліста з кадрових і організаційних питань Головного управління у справах сім`ї та молоді КМДА, всупереч п. 2.6 наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», не вжив заходів щодо виправлення неправдивих відомостей відповідно до вказаного порядку.

Крім цього, у час та в місці, не встановлені досудовим розслідуванням, у ОСОБА_1 виник умисел щодо використання завідомо підробленого документа. З цією метою у не встановлений досудовим розслідуванням час ОСОБА_1 , усвідомлюючи, що відомості в його трудовій книжці є підробленими, з`явився до відділу кадрів ДП «Державна циркова компанія України» для написання заяви про зарахування на посаду заступника генерального директора цього підприємства та надання відповідного пакета документів, у тому числі оригіналу трудової книжки. Того ж дня, ОСОБА_1 передав начальнику відділу кадрів ДП «Державна циркова компанія України» заяву, свою трудову книжку НОМЕР_1 від 05 грудня 1983 року, власноруч написану автобіографію та інші документи.

Таким чином, реалізовуючи свій умисел, у період часу з 06 липня по 04 серпня 2016 року ОСОБА_1 , усвідомлюючи, що відомості у його трудовій книжці підроблено, маючи на меті перемогу в конкурсі на посаду генерального директора - художнього керівника ДП «Державна циркова компанія України», подав пакет документів до конкурсної комісії Міністерства культури України, у тому числі й зазначену трудову книжку, яка містить недостовірні дані.

Зазмістом касаційної скарги захисник ОСОБА_2. просить змінити судові рішення стосовно ОСОБА_1 та виключити вказівку про стягнення з останнього на користь держави 6538,08 грн за проведення почеркознавчих експертиз. На обґрунтування своїх вимог посилається, зокрема, наположення ст. 122 КПК, відповідно до якої витрати, пов`язані із залученням експертів, несе сторона кримінального провадження, яка заявила клопотання про залучення експерта, і ст. 15 Закону України від 25 лютого 1994 року № 4038 «Про судову експертизу», згідно з якою проведення судових експертиз державними спеціалізованими установами у кримінальних провадженнях за дорученням слідчого, прокурора здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються державним експертним установам з Державного бюджету України. А отже, захисник вважає, що суд безпідставно стягнув з ОСОБА_1 витрати на проведення двох почеркознавчих експертиз, оскільки сторона захисту не заявляла клопотання про їх проведення.

Перевіривши касаційну скаргу та копії доданих до неї судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті провадження слід відмовити на таких підставах.

Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

За приписами ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК, правильність застосування кримінального закону під час кваліфікації дій засудженого, призначене йому покарання, в касаційній скарзі не оскаржуються.

Стосовно доводів адвоката ОСОБА_2. про безпідставне стягнення судом з ОСОБА_1 витрат на проведення двох почеркознавчих експертиз слід зазначити таке.

Відповідно до абз. 9 п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК у разі визнання особи винуватою в резолютивній частині вироку зазначається рішення про відшкодування процесуальних витрат.

Процесуальні витрати - це визначені в законі грошові витрати, які понесли сторони та інші учасники кримінального провадження у зв`язку зі здійсненням провадження, що можуть бути стягнуті з обвинуваченого, на розслідування справи якого були затрачені, або звернені на рахунок держави.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 118 КПК процесуальні витрати складаються, крім іншого, з витрат, пов`язаних із залученням експертів.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 124 КПК у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. За відсутності в обвинуваченого коштів, достатніх для відшкодування зазначених витрат, вони компенсуються потерпілому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом для компенсації шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. У разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Аналізуючи вищенаведену норму закону, можна дійти висновку, що законодавець чітко ставить вимогу перед судом у разі постановлення обвинувального вироку про необхідність стягнення з винної особи усіх документально підтверджених витрат на проведення експертиз у рамках кримінального провадження.

Як убачається з оскаржуваних судових рішень, за клопотаннями сторони обвинувачення було призначено дві почеркознавчі експертизи, загальна вартість яких становила 6538, 08 грн.

Таким чином, оскільки в цьому кримінальному провадженні було призначено та проведено ряд експертних досліджень, вартість яких документально підтверджено, то витрати, понесені на їх проведення, у розумінні положень ч. 2 ст. 124 КПК підлягають стягненню з особи, визнаної винуватою та засудженої вироком місцевого суду.

Колегія суддів вважає безпідставним ототожнення захисником положень ст. 122 КПК, яка визначає види процесуальних витрат, що покладаються на сторону і які сторона має нести самостійно або які здійснюються за рахунок Державного бюджету України під час досудового розслідування та судового провадження, з положеннями ст. 124 КПК, яка визначає розподіл процесуальних витрат у разі ухвалення обвинувального вироку.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК, Шевченківський районний суд м. Києва ухвалив обвинувальний вирок і правомірно стягнув з нього витрати на проведення судових експертиз.

Інших доводів, які б ставили під сумнів законність рішень судів попередніх інстанцій, адвокат ОСОБА_2. не навів. Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката ОСОБА_2. на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 03 лютого 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 10 серпня 2022 року стосовно засудженого ОСОБА_1 .

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5