ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/981/22
Категорія: ч.2 ст.255, ч.4 ст.28, ч.2 ст.307КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 січня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на ухвалу Київського районного суду м.Харкова від 17 грудня 2021 року, -

УСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 , 1996 року народження, на 60 днів, до 14 лютого 2022 року.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 посилається на неповноту судового розгляду та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Указав, що клопотання прокурора ним було отримано із порушенням строків, передбачених КПК України - менш ніж за три години до початку судового засідання, що позбавило сторону захисту змоги підготувати письмові заперечення відносно зазначеного клопотання. Зазначив, що заявлені у клопотанні ризики прокурором не були доведені. Зауважив, що:

-при застосуванні такого запобіжного заходу як домашній арешт, особа, до якої застосований такий запобіжний захід, повинна здати на зберігання до відповідних органів державної влади паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну, що надзвичайно обмежує таку особу в свободі пересування та спростовує твердження прокурора про наявність ризику переховування;

- ОСОБА_8 неодноразово пояснював в суді першої інстанції, що він був неофіційно працевлаштований і отримувані ним від роботи кошти були його джерелом існування, а тому твердження прокурора про те, що останній заробляв саме злочинною діяльністю, є безпідставними;

-в ході обшуків у ОСОБА_8 ніяких речей чи документів, виявлено не було, що спростовує ризик знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, місцезнаходження яких не вдалося встановити в ході обшуків;

- ОСОБА_8 раніше не судимий; не мав поганої репутації за місцем проживання; має непрацездатних діда та бабусю; має неповнолітню сестру по матері, яку утримує другий чоловік матері (її батько); не має матері, оскільки вона померла.

Також зауважив, що для більшості осіб, щодо яких вирішується питання про притягнення їх до кримінальної відповідальності, у тому числі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , яким інкримінується більше кримінальних правопорушень, суд визначив запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Наголосив, що визначений судом розмір застави є непомірним для родини обвинуваченого. Вважає, що обраний ОСОБА_8 запобіжний захід у виді домашнього арешту матиме наслідком відсутність можливості особистого спілкування останнього з іншими особами щодо яких вирішується питання про притягнення до кримінальної відповідальності, а також свідків. Просить ухвалу суду скасувати, обрати ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Обвинувачений ОСОБА_8 , будучи повідомленим належним чином про дату, час та місце судового засідання, заяв чи клопотань про особисту участь в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції не надав, у зв`язку з чим апеляційний розгляд проводився за відсутності останнього.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника ОСОБА_7 , який підтримав свою апеляційну скаргу, прокурора про законність та обґрунтованість ухвали суду, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч.4 ст.28, ч.2 ст.307 КК України та особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.255 КК України за який може бути призначене покарання до 12 років позбавлення волі.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що ОСОБА_8 інкримінується вчинення кримінальних правопорушень у сфері обігу особливо небезпечних психотропних речовин у складі злочинної організації, на думку колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, зокрема життя та здоров`я населення.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

За таких обставин, посилання сторони захисту на відсутність існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки існування ризиків в тому числі і втечі від правоохоронних органів та суду об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні.

Слід відзначити, що в ухвалі суду першої інстанції не зазначено про наявність ризику знищити, сховати або спотворити будь-які речі, які мають значення для кримінального правопорушення, а тому посилання захисника в цій частині є безпідставними.

Щодо посилань сторони захисту на те, що ОСОБА_8 раніше не судимий, не має поганої репутації за місцем проживання, має непрацездатних дідуся та бабусю, а також неповнолітню сестру по матері, в даному конкретному випадку недостатньо свідчить про належне виконання обвинуваченими своїх процесуальних прав та обов`язків, в разі обрання щодо нього більш м`якого запобіжного заходу.

Слід відзначити, що судом апеляційної інстанції переглядається ухвала Київського районного суду м.Харкова від 17 грудня 2021 року, в частині продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою саме щодо ОСОБА_8 , а тому колегія суддів позбавлена можливості надати оцінку доводам захисника ОСОБА_7 в частині обрання іншим обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_8 його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

Згідно ст.182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст.177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Відповідно до п.3 ч.5 ст.182 КПК України розмір застави визначається у таких межах: щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно положень до ст.182 КПК України, суддя, з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового стану обвинуваченого ОСОБА_8 , наявності ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, визначив достатньою суму застави для забезпеченням обвинуваченим виконання своїх обов`язків, передбачених КПК України, відповідно до п.3 ч.5 ст.182 КПК України саме в розмірі 95 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для зменшення розміру застави.

Що стосується посилання захисника ОСОБА_7 не те, що клопотання прокурором було подано з порушенням вимог ч.1 ст.184 КПК України, а саме пізніше ніж за три годи до початку його розгляду, що позбавило останнього можливості підготувати свої заперечення, то вони є необґрунтованими, оскільки вимоги вищевказаної статті стосуються клопотань саме про застосування запобіжних заходів, а не продовження запобіжного заходу на стадії судового розгляду.

Слід відзначити, що сторона захисту не була позбавлена можливості заявити клопотання про надання додаткового часу для ознайомлення із клопотанням та підготовки своїх заперечень на нього.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 та відсутності підстав для зміни чи скасування судового рішення за доводами апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Ухвалу Київського районного суду м.Харкова від 17 жовтня 2021 року про продовження запобіжного заходу щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: