Номер справи 703/369/21
УХВАЛА
про зміну запобіжного заходу

03 листопада 2021 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_1

секретар судових засідань ОСОБА_2

за участю

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченої ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

потерпілої ОСОБА_6

представника потерпілої ОСОБА_7

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Сміла Черкаської області клопотання прокурора про продовження строку обраного раніше запобіжного заходу у кримінальному провадженні №0000003 від 01 січня 2021 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України

У судовому засіданні прокурор звернувся з письмовим клопотання про продовження обвинуваченій ОСОБА_4 застосованого щодо неї запобіжного заходу у виді тримання під вартою строк на 60 діб, оскільки ризики, які були враховані при застосуванні вказаного запобіжного заходу, не зменшили та продовжують існувати. Вважає, що забезпечити належну поведінку ОСОБА_4 та запобігти вищевказаним ризикам, з урахуванням особи останньої, її соціальних зв`язків та тяжкості покарання, передбаченого за вчинення відповідного кримінального правопорушення, можливо виключно шляхом продовження застосованого до нього запобіжного заходу.

Обвинувачена ОСОБА_4 не заперечувала проти задоволення продовження щодо неї запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Захисник обвинуваченої ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 заперечував проти задоволення клопотання прокурора та просив змінити запобіжний захід на домашній арешт, при цьому зазначив, що обвинувачена, в разі зміни їй запобіжного заходу на більш м`який, буде добросовісно виконувати покладені на неї судом обов`язки.

Потерпіла ОСОБА_6 та її представник адвокат ОСОБА_7 просили змінити запобіжний захід на домашній арешт, при цьому потерпіла зазначила, що є інвалідом І групи безтерміново, а також має ряд захворювань, в зв`язку з чим потребує сторонньої допомоги, в тому числі по господарству, будь-яких претензій до обвинуваченої, яка є її рідною донькою, не має.

Суд, врахувавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали кримінального провадження, приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.177 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Згідно ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу або його зміну, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини відповідно до статті 178 КПК України.

Як встановлено під час судового засідання, ухвалою слідчого судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02 січня 2021 року у кримінальному провадженні №0000003 від 01 січня 2021 року до ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, який був неодноразово продовжений як під час досудового слідства, так і під час судового розгляду обвинувального акту у вказаному кримінальному провадженні у Смілянському міськрайонному суді Черкаської області, та дія якого закінчується 06 листопада 2021 року.

Провести судовий розгляд кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 у строк дії вказаного запобіжного заходу не представляється можливим причин, що не залежать від суду.

При цьому, під час судового засідання судом достовірно встановлено, що ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке, відповідно до вимог ч.3 ст.12 КК України, класифікується як тяжкий злочини, та за який згідно санкції відповідної статті, передбачено покарання у виді позбавлення волі від п`яти до восьми років, крім того, діяння, яке їй інкримінуються, вчинене нею після умовно-дострокового звільнення з місць позбавлення волі та до закінчення його строку, де відбувала покарання за вчинення аналогічного злочину, що спричинив смерть потерпілого, що об`єктивно вказує на існування ризику вчинення нового кримінального правопорушення. На існування такого ризику вказує і відсутність у обвинуваченої офіційного джерела прибутку на момент її затримання.

Крім того, враховуючи, що обвинувачена, достовірно усвідомлюючи настання негативних для себе наслідків у виді можливого призначення її покарання за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується, з метою його уникнення, може незаконно впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, які до даного часу судом не допитані. При цьому, враховуючи, що обвинуваченій відкриті матеріалами кримінального провадження, в якому наявні відомості щодо анкетних даних свідків, в тому числі місце їх проживання, та приймаючи до уваги, що вона раніше була засуджена за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, тобто з застосуванням насильства, а також вік потерпілої, не виключається можливість поза процесуального спілкування обвинуваченої зі свідками, а також здійснення на них як фізичного, так і морального тиску.

Наведене об`єктивно вказує, що ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, які були враховані при обранні та продовженні обвинуваченій запобіжного заходу у виді тримання під вартою, частково продовжують існувати.

Разом з тим, аналізуючи в сукупності вказані прокурором та встановлені судом ризики, передбачені ст.177 КПК України, суд не сприймає як переконливі доводи сторони обвинувачення в частині аргументації неможливості запобігання зазначеним ризикам шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, оскільки на доведення даної позиції клопотання містить лише вказівку на їх недостатність, що безумовно не може свідчити про доведеність даного факту.

Відповідно до положень ч. 4 ст.194 КПК України якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені п.1, 2 ч.1 цієї статті (наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 КПК України, на які вказує слідчий, прокурор), але не доведе обставини, передбачені п.3 ч.1 цієї статті (недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику, або ризикам зазначеним у клопотанні), суддя має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені ч.5 цієї статті.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України» вказав на порушення пункту 3 статті 5 Конвенції національними судами України, які часто обґрунтовують продовження строку тримання під вартою однаковими підставами протягом всього періоду ув`язнення, та зазначив, що суди зобов`язані обґрунтовувати свої рішення про продовження строку тримання під вартою іншими підставами, які мають бути чітко вказані (пункт 99). Не наведення судовими органами у своїх рішеннях будь-яких підстав, які дозволяють тримання особи під вартою протягом тривалого проміжку часу, є несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим у пункті 1 статті 5 Конвенції (пункт 36 рішення Європейського суду з прав людини від 15 грудня 2016 року у справі «Ігнатов проти України»).»

Згідно з практикою застосування ЄСПЛ пункту 3 статті 5 Конвенції після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження строку тримання особи під вартою; до того ж такі підстави мають бути чітко наведені національними судами (пункт 60 рішення від 06 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України»2 , пункт 63 рішення від 27 листопада 2008 року у справі «Свершов проти України»3 . ЄСПЛ стверджує, що питання про те, чи є розумним строк тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно (пункт 40 рішення від 15 грудня 2016 року у справі «Ігнатов проти України»), відсутність будь-яких підстав, наданих судовими органами у своїх рішеннях, які дозволяють тримання особи під вартою протягом тривалого проміжку часу, є несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим у пункті 1 статті 5 Конвенції (пункт 36 рішення ЄСПЛ від 15 грудня 2016 року у справі «Ігнатов проти України»).

Отже, тривалість тримання під вартою повинна бути виправданою, обґрунтованою як складністю кримінального провадження, так і наявністю ризиків, інакше судові рішення про продовження строку тримання під вартою не відповідатимуть нормам КПК і вимогам практики ЄСПЛ.

Відсутність законодавчо визначених строків судового розгляду та максимальних строків тримання під вартою під час судового провадження має компенсувати засада розумних строків, що дає змогу їх оцінки відповідно до критеріїв, визначених КПК України, з урахуванням практики ЄСПЛ.

Однак, суд вважає, що при розгляді клопотання про продовження обвинуваченій ОСОБА_4 дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на даному етапі прокурором не доведено, що більш м`який запобіжний захід є недостатнім для запобігання вищевказаним ризикам.

Згідно ч.3 ст.194 КПК України, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, у разі якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті.

При цьому, реалізуючи положення ч. 5 ст. 199 КПК України, слідчий суддя, а також суд відповідно до ч.3 ст.331 КПК України мають враховувати, що після спливу певного часу (строку дії попередньої ухвали) саме лише існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, а тому в судовому рішенні судові органи зобов`язані, розглянувши можливість обрання альтернативних запобіжних заходів, навести інші підстави для подальшого тримання особи під вартою (Рішення ЄСПЛ від 06 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України»).

ЄСПЛ неодноразово наголошував на необхідності обґрунтування підстав обрання або продовження запобіжного заходу, так у Рішенні ЄСПЛ від 13 грудня 2007 року «Ткачов проти України» зазначив, що повторювання формальних підстав без будь-якої спроби продемонструвати, яким чином вони застосовуються відносно справи заявника, не може бути розцінено як «відповідні» та «достатні» підстави для застосування запобіжного заходу.

Таким чином, суд при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою не обмежений виключно питанням продовження строку дії вже обраного запобіжного заходу, більш того, зобов`язаний дослідити можливість призначення більш м`якого запобіжного заходу.

Судом, при вирішенні питання щодо можливості призначення обвинуваченій ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, враховується, що: прокурором не доведено неможливість запобігти зазначеним ним та встановлених судом ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, застосуванням до обвинуваченої більш м`якого запобіжного заходу; обвинувачена має постійне місце проживання на території проведення судового розгляду даного кримінального провадження, в якому зареєстрована та проживала до дня затримання; на даному етапі судового розгляду кримінального провадження з об`єктивних причин, які не залежали від суду, а саме: відкладення розгляду справи за клопотаннями сторін; зміна прокурором обвинувального акту, в зв`язку з не зазначенням у ньому наявності умислу обвинуваченої; зміною прокурора, який підтримує державне обвинувачення у суді, внаслідок чого прокурор, який прибув у судове засідання не був знайомий з матеріалами кримінального провадження, в зв`язку з чим не був готовий якісно провести допит потерпілої, неодноразове незабезпечення стороною обвинувачення явки свідків в судове засідання; той факт, що потерпіла, яка є матір`ю обвинуваченої, та внаслідок інвалідності й ряду інших захворювань потребує допомоги з її боку, внаслідок чого наполягає на зміні обвинуваченій запобіжного заходу на більш м`який, при цьому будь-яких претензій до обвинуваченої не заявляє; обвинувачена вже протягом тривалого часу, а саме з 01 січня 2021 року, тобто майже десять місяців, перебуває під вартою, при цьому останні судові засідання, які тривають протягом кількох місяців фактично неможливо провести з наведених вище причин, які не залежать від суду, та вказують на недоліки підтримання обвинувачення в суді, що суттєво затягують розгляд провадження на невизначений час, та може призвести до порушення прав обвинуваченої, передбачених Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому, у рішенні ЄСПЛ від 10 червня 2021 року у справі «Солтисюк і Толмачов проти України» суд нагадав, що під час встановлення, чи є умови тримання такими, «що принижують гідність» у розумінні статті 3 Конвенції, серйозний брак простору у в`язничних камерах вважається дуже впливовим чинником та може становити порушення як сам собою, так і в сукупності з іншими недоліками. Посилаючись на свою попередню практику, Європейський суд дійшов висновку, що умови тримання заявників під вартою були неналежними, і заявники не мали у своєму розпорядженні ефективного засобу юридичного захисту у зв`язку з їхніми скаргами, та констатував порушення статей 3 та 13 Конвенції.

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що продовження тримання обвинуваченої ОСОБА_4 під вартою не є виправданим, та вважає за необхідне змінити запобіжний захід застосований щодо обвинуваченої, оскільки на переконання суду забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої та запобігти вищевказаним ризикам, можливо шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

Керуючись ст.177, 178, 331, 369-372 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, застосованого щодо обвинуваченої ОСОБА_4 , - відмовити.

Змінити застосований щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за адресою: АДРЕСА_1 .

Строк запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту визначити на 60 діб, тобто з 3 листопада 2021 року по 2 січня 2021 року включно.

Відповідно до вимог ч.5 ст.194 КПК України, покласти на обвинувачену ОСОБА_4 наступні обов`язки:

1) прибувати до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області за першою вимогою;

2) цілодобово перебувати за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , та відлучатися з вищевказаної адреси в зазначений час лише з дозволу суду, а також у випадках необхідності отримання медичної допомоги;

3) утримуватись від спілкування з потерпілою та зі свідками.

Роз`яснити обвинуваченій ОСОБА_4 , що відповідно до ч.5 ст. 181 КПК України, працівники органу Національної поліції України, з метою контролю за її поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому вона перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Виконання ухвали доручити працівникам відділу поліції №2 Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області.

Копію ухвали направити до Державної установи «Черкаський слідчий ізолятор», відділу поліції №2 Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області вручити обвинуваченій, її захиснику та прокурору.

Ухвала суду підлягає до негайного виконання та набирає законної сили після її проголошення, однак може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали виготовлено та проголошено 3 листопада 2021 року о 15 год. 00 хв.

Головуючий ОСОБА_1