Справа № 204/5449/21
Провадження № 1-в/204/832/21
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2021 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого: судді ОСОБА_1
секретаря судового засідання: ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні залу судових засідань клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання призначеного вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року покарання у виді довічного позбавлення волі катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням,
за участю прокурора ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , засудженого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:
22 липня 2021 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшло клопотання засудженого ОСОБА_3 про визнання призначеного вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року покарання у виді довічного позбавлення волі катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням.
В обґрунтування свого клопотання засуджений ОСОБА_3 зазначив, що він звертається до суду з метою визнання факту катування, нелюдського принижуючого гідність поводження та покарання (ст. 3 Конвенції) його довічним позбавленням волі з 14 листопада 2000 року, та станом на сьогоднішній день. Так, вироком Дніпровського обласного суду від 14 листопада 2000 року його було визнано винним за п.п. «б», «г», «з» ст. 93, ч. 2 ст. 17, п.п. «б», «г», «з» ст. 93 КК України в редакції 1960 року та засуджено до довічного позбавлення волі. Відповідно, з вказаного часу держава Україна, порушуючи ст. 3 Конвенції, почала піддавати його систематичному катуванню. 12 березня 2019 року Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) рішенням у справі (Петухов проти України) заява № 41216/13, визнав порушення ст. 3 Конвенції державою Україна у зв`язку з фактичним безкінченним довічним ув`язненням в Україні. 15 жовтня 2020 року повторно рішенням у справі Старішко проти України (заява № 61839/12) ЄСПЛ визнав довічне позбавлення волі в Україні катуванням та порушенням ст. 3 Конвенції. 10 грудня 2020 року в черговий раз, рішенням у справі «Лопата та інші проти України», (всього 24 особи засуджених до довічного позбавлення волі в Україні) тобто, яке не можливо скоротити, саме по собі є катуванням та нелюдським покаранням й порушенням ст. 3 Конвенції. 11 березня 2021 року рішенням у справі «Дембо та інші проти України» (всього 47 осіб засуджених до довічного позбавлення волі) ЄСПЛ в черговий раз визнав, що довічне позбавлення волі в Україні, саме по собі є катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням, яке порушує ст. 3 Конвенції. 15 квітня 2021 року рішенням у справі «П`яжаненко та інші проти України» (всього три особи засуджених до довічного позбавлення волі) ЄСПЛ визнав в черговий раз, що довічне позбавлення волі в Україні, саме по собі є катуванням та покаранням, яке порушує ст. 3 Конвенції. Відтак, з огляду на вищевикладене, є очевидним та достовірно встановленим, факт того, що його незаконним вироком у виді довічного позбавлення волі, в порушення міжнародних договорів України та законів України, піддають систематичному катуванню, нелюдському, принижуючому гідність поводженню та покаранню. Таким чином, на підставі вище викладеного, враховуючи положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» від 23 лютого 2006 року, які зокрема встановлюють застосування Конвенції та практику ЄСПЛ як джерело права, ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29 червня 2004 року та з метою зупинення порушення державою Україна ст. 3 Конвенції, просив визнати призначене йому вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року покарання у виді довічного позбавлення волі: катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням, яке триває з 14 листопада 2000 року, станом на сьогоднішній день.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_3 підтримав своє клопотання в повній мірі та просив визнати призначене вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2020 року покарання у виді довічного позбавлення волі катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням. Суду пояснив, що метою його звернення до суду є визнання національним судом на підставі низки рішень Європейського суду з прав людини факту катування, нелюдського, принижуючого гідність поводженні та покарання, якому держава України піддає його в ув`язненні його покаранням у виді довічного позбавлення волі з моменту його засудження до такого покарання й станом на сьогоднішній день. Порушення його прав людини, гарантованих Конвенцією полягає в тому, що держава Україна, з самого моменту незаконного його засудження, а саме 14 листопада 2000 року вироком Дніпропетровського обласного суду до довічного позбавлення волі, порушуючи ст. 3 Конвенції, яка узгоджується з положеннями ст. 28 Конституції України та вказує: «Ніхто не може бути підданий катуванню або нелюдському, принижуючому гідність поводженню чи покаранню», піддає його систематичному катуванню, нелюдському, принижуючому гідність поводженню та покаранню, яке триває з моменту його засудження 14 листопада 2000 року до довічного позбавлення волі й станом на сьогоднішній день становить 22 роки 11 місяців 02 дні. Вказане порушення прав людини і ст. 3 Конвенції станом на сьогоднішній ден є достовірно встановленими судовими рішеннями фактом та полягає в тому, що існуюче в Україні покарання у виді довічного позбавлення волі, яке не можливо скоротити, тобто у такому вигляді, яке воно є на сьогодні, - саме по собі є катуванням. ЄСПЛ рішенням Великої палати від 09 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» заяви № 66069/09, 130/10, 3816/10, постановив: «Несумісну з людською гідністю, яка є самою суттю системи Конвенції, силоміць позбавлення особи свободи без можливості її до виправлення і надання їй шансу одного дня здобути їй свободу». Вона зазначила, що тепер Європейське і Міжнародне право чітко підтримує принцип, що всі засуджені, в тому числі й до довічного позбавлення волі, повинні мати можливість виправлення і перспективу звільнення за умови його успішності. Стосовно довічного позбавлення волі ст. 3 Конвенції має тлумачитись як така, що вимагає можливість пом`якшення цього вироку у розумінні перегляду, який дозволяє державним органам вирішити, чи змінив особі, засудженій до довічного позбавлення волі, є значними настільки, і успіх в виправленні був досягнутий протягом відбуття вироку, щоб означали, що продовження позбавлення волі більше не може бути виправданим на законних підставах. Якщо національне право не передбачає можливості такого перегляду, довічне позбавлення волі не відповідатиме стандартам ст. 3 Конвенції. При цьому, звертає увагу суду, що ч. 3 ст. 50 КК України вказує, що покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність. Відтак з огляду на це є очевидним та достовірно встановленим фактом того, що його незаконним вироком довічного позбавлення волі, в порушення міжнародних договорів України, а саме ст. 3 Конвенції та законів України піддають в ув`язненні систематичному катуванню, нелюдському, принижуючому гідність поводженню та покаранню. Просив задовольнити його клопотання.
Захисник засудженого ОСОБА_3 ОСОБА_5 підтримав клопотання свого підзахисного, просив задовольнити клопотання свого підзахисного.
Прокурор ОСОБА_4 в судовому засіданні, просив відмовити в задоволенні клопотання засудженого.
Заслухавши думку учасників судового розгляду, вивчивши матеріали особової справи засудженого, суд дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року ОСОБА_3 був засуджений за вчинення злочинів, передбачених п.п. «б», «г», «з» ст. 93, ч. 2 ст. 17, .п. «б», «г», «з» ст. 93, ч. 1 ст. 145 КК України на підставі ст. 42 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням, призначене остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі.
Ухвалою Верховного Суду України від 16 січня 2001 року вирок Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року було залишено без змін.
Вирок Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року набрав законної сили 16 січня 2001 року.
Постановою Староміського районного суду міста Вінниці від 22 жовтня 2010 року було приведено вирок Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року у відповідність з Кримінальним кодексом України (в редакції 2001 року), виключено ч. 1 ст. 145 КК України. В іншій частині вирок суду залишено без змін.
Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 24 лютого 2011 року постанову Староміського районного суду міста Вінниці від 22 жовтня 2010 року залишено без змін.
Конституцією України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; норми Конституції України є нормами прямої дії; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.
Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У відповідності зі ст. 64 КК України довічне позбавлення волі є безстроковим основним видом покарання, яке встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Згідно ст. 4 КВК України, підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також закон України про амністію та акт помилування.
Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 87 КК України помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Засудження до довічного позбавлення волі, як і до позбавлення волі на певний строк, передбачає конкретне визначення початку відбування цих покарань. Упродовж відбування довічного позбавлення волі законодавством установлені конкретні часові показники, сплив яких змінює правовий статус засудженого до цього покарання. Йдеться, зокрема, про виникнення у засудженого до довічного позбавлення волі права на подання клопотання про помилування «після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання (частина сьома статті 151 КВК України).
Згідно п. б ч. 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» виконання Рішення - вжиття заходів загального характеру.
В статті 13 вказаного Закону зазначено, що заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене Рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді.
Згідно ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Відповідно до ст. 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить в тому числі й прийняття законів та визначення засад внутрішньої і зовнішньої політики. Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.
Щодо посилання засудженого ОСОБА_3 на порушення його прав з підстав не врахування практики ЄСПЛ та інших міжнародних норм, суд зазначає, що це питання перебуває у площині законодавчого врегулювання Україною.
В рішеннях ЄСПЛ в справах «Петухов проти України», «Старишко проти України» та «Лопата та інші проти України» дійсно було встановлено, що у відношенні засуджених, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, державою Україна було порушено ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
В свою чергу на розгляді Парламенту перебувають проекти відповідних законодавчих актів щодо усунення встановлених ЄСПЧ порушень ст. 3 Конвенції.
Окрім цього, суд зазначає, що станом на момент розгляду даної справи, законодавством передбачена можливість помилування.
Відповідно до статті 4 Положення про порядок здійснення помилування, затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року за № 223/2015, клопотання про помилування може бути подано після набрання вироком законної сили, а у разі оскарження вироку в касаційному порядку - після прийняття рішення відповідним судом. У випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання.
Як вбачається з матеріалів особової справи у ОСОБА_3 виникло право на звернення до Президента України з проханням про помилування, оскільки він відбув на момент подання клопотання до суду 22 роки 11 місяців 02 дні позбавлення волі.
Пунктом 14 частини 1 статті 537 КПК України передбачено, що судом під час виконання вироків розглядаються інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.
Однак, як вбачається з клопотання засуджений ОСОБА_3 не просить вирішити питання щодо усунення сумнівів та протиріч, які виникли при виконання вироку суду, а просить визнати його покарання катуванням, що само по собі не підлягає розгляду в порядку п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України.
Нормами Кримінально процесуального законодавства не передбачена можливість встановлення, визнання певних фактів у порядку передбаченому ст. 537 КПК України, у тому числі визнання призначеного покарання катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням.
Враховуючи вищевикладене, вимоги п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України, суд приходить до переконання, що у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись п. 14 ч. 1 ст. 537, 539 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання призначеного вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року покарання у виді довічного позбавлення волі катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням відмовити.
На ухвалу може бути подана апеляція протягом семи днів з дня її оголошення в Дніпровський апеляційний суд через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя ОСОБА_1