ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 листопада 2021 року
м. Київ

справа № 755/2347/18
провадження № 51- 2605 км21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
захисника ОСОБА_7 ,
потерпілого ОСОБА_8 ,
представника потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0015555, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Черкаської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу ст. 89 Кримінального кодексу України (далі КК),
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК,
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 29 листопада 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 29 листопада 2019 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 4 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією майна.

Зазначеним вироком засуджений також ОСОБА_10 , судові рішення щодо якого в касаційному порядку не оскаржуються.

Київський апеляційний суд ухвалою від 25 лютого 2021 року вирок залишив без зміни.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він разом з ОСОБА_10 за попередньою змовою 17 листопада 2017 року близько 22:30, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, увійшли до першого під`їзду в будинку АДРЕСА_2 слідом за потерпілим ОСОБА_8 , разом з останнім зайшли до ліфту, піднялись на четвертий поверх, де в кабіні ліфту ОСОБА_6 та ОСОБА_10 з метою здійснення розбійного нападу, схопили ОСОБА_8 за руки і проти його волі потягнули до майданчику біля вантажного ліфту та стали вимагати у нього гроші. У свою чергу ОСОБА_8 , злякавшись за своє життя та здоров`я, близько 23:00 почав тікати від нападників сходами на перший поверх, де його біля вхідних дверей наздогнав ОСОБА_6 , вдарив у голову заздалегідь підготовленим намотаним на руку предметом ременем з металевою бляхою. Через кілька секунд до ОСОБА_6 приєднався ОСОБА_10 , і вони разом продовжили бити потерпілого руками та ногами, чим заподіяли останньому тяжких тілесних ушкоджень. Після чого ОСОБА_6 та ОСОБА_10 близько 23:20, скориставшись тим, що потерпілий ОСОБА_8 від отриманих тілесних ушкоджень втратив свідомість, спільно заволоділи майном останнього, а саме: мобільним телефоном вартістю 2159 грн, гаманцем з грошима в сумі 10 400 грн та 350 доларів США, що згідно з курсом НБУ станом на 17 листопада 2017 року становило 9 268 грн, а також двома свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів «Форд конет торнео», д.н.з. НОМЕР_1 , на ім`я ОСОБА_8 та «Фольксваген», д.н.з. НОМЕР_2 , після чого з місця вчинення злочину зникли і розпорядились майном на власний розсуд.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати судові рішення та закрити касаційне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).

На обґрунтування своїх доводів зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій неналежно дослідили письмові докази, надані стороною обвинувачення, що призвело до винесення рішень і визнання ОСОБА_6 винуватим на підставі явно недопустимих доказів, отриманих з порушенням права на захист, з порушеннями процедури, передбаченої КПК.

Зокрема, захисник посилається на те, що ряд зібраних у провадженні доказів має визнаватись недопустимим, а саме:
-рапорт інспектора старшого лейтенанта поліції ОСОБА_11 від 18 листопада 2017 року, який не є доказом;

-протокол огляду місця події від 18 листопада 2017 року, оскільки в ньому не зазначено, що понятим, які брали участь у даній процесуальній дії, було заздалегідь повідомлено про застосовування будь-яких технічних засобів, про що свідчить відсутність відповідних підписів на першій сторінці протоколу, а також зазначено про використання «Нікона», але не вказано, що це за предмет та його модель, а додатки до протоколів на порушення вимог ч. З ст. 105 КПК не засвідчені підписами спеціаліста та слідчого, який складав протокол огляду місця події;
- висновок експерта № 1917/Е від 5 січня 2018 року, оскільки всупереч вимогам ст. 242 КПК зі змінами, що набрали чинності 15 грудня 2017 року, експертиза була призначена постановою слідчого 19 грудня 2017 року, хоча повинна була призначатися на підставі доручення слідчого судді. Визнання цієї експертизи недопустимим доказом тягне за собою непідтвердження належним та допустимим доказом тяжкості заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень, що в даному випадку є кваліфікуючою ознакою за ч. 4 ст. 187 КК;
- впізнання за фотознімками, оскільки воно було проведено з порушенням вимог ст. 228 КПК. Так, у протоколі цієї слідчої дії зазначено опис ОСОБА_6 , його зріст, вік, у чому він був одягнений, але не зазначено рис обличчя, за якими потерпілий ОСОБА_8 його впізнав. Крім того, параметри осіб на фотокартках відрізняються від параметрів ОСОБА_6 , що, на думку захисника, також є порушенням ст. 228 КПК;
- протокол слідчого експерименту від 17 січня 2018 року, оскільки він складений з порушенням ст. 104 КПК. Крім цього, зазначена слідча дія має ознаки виключно повторного допиту потерпілого із застосуванням відеофіксації, що суперечить вимогам ст. 240 КПК.
Водночас захисник вважає недопустимим доказом протокол огляду місця події від 18 листопада 2017 року за участю ОСОБА_6 на тих підставах, що:
- з клопотанням про дозвіл на обшук чи огляд службового кабінету слідчого, в якому проводились слідчі дії, сторона обвинувачення до слідчого судді не зверталася;
- ні особа ОСОБА_6 , ні приміщення Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві не є місцем події в межах даного кримінального провадження;
- цей протокол на порушення ст. 104 КПК не підписаний самим ОСОБА_6 ;
- ОСОБА_6 фактично було затримано працівниками поліції і доставлено в Дніпровське УП ГУ НП у м. Києві, тобто, на думку захисника, на той час він набув статусу затриманого, однак протоколу затримання особи складено не було, захисника всупереч вимогам ч. 4 ст. 213 КПК запрошено не було, що призвело до порушення права ОСОБА_6 на захист, передбаченого ст. 20 КПК;
- у протоколі зазначено, що проводилась відеозйомка на телефон, але не зазначено, кому він належить, хто безпосередньо проводив відеозйомку, якщо запрошували спеціаліста, то причини відсутності відомостей про нього в протоколі.

Крім того, захисник у касаційній скарзі зазначає, що при конфіскації єдиного житла ОСОБА_6 були порушені його конституційні права.

Позиції учасників судового провадження
Від потерпілого надійшло заперечення на касаційну скаргу.

У судовому засіданні:
- засуджений та захисник надали пояснення та підтримали вимоги касаційної скарги;
- прокурор, представник потерпілого та потерпілий просили залишити судові рішення без зміни, а касаційну скаргу без задоволення.

Мотиви Суду
Згідно з вимогами ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Статтею 370 КПК регламентовано, що судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. У ньому мають бути наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. Тобто рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину ґрунтується на сукупності доказів, досліджених судом, а саме на показаннях: потерпілого ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_6 і ОСОБА_10 шляхом розбійного нападу заволоділи його майном та спричинили йому тяжке тілесне ушкодження; свідка ОСОБА_12 про те, що вона працює консьєржем і в день події бачила, як обвинувачені разом з потерпілим заходили в під`їзд, а потім через годину ОСОБА_6 та ОСОБА_10 вийшли з нього, пізніше до неї підійшов мешканець будинку й, повідомивши про побиття потерпілого, запитав, в який бік пішли обвинувачені, у подальшому вона бачила, як поліцейські розмовляли з обвинуваченими на вулиці; свідка ОСОБА_13 про те, що він бачив біля дверей на загальних сходах ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , невдовзі виявив на підлозі потерпілого, який був у крові та ледве дихав, про що повідомив консьєржа, викликав швидку медичну допомогу і поліцію та пішов шукати обвинувачених, саме він (свідок) вказав поліцейським на обвинувачених; свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_14 , поліцейських, що затримували ОСОБА_6 й ОСОБА_10 , на яких їм вказав свідок ОСОБА_13 , обвинувачені перебували в стані сильного алкогольного сп`яніння, на одягу одного з них були сліди крові; свідка ОСОБА_15 про те, що на прохання слідчого він надавав відео з камери спостереження на вході до будинку, яку він раніше встановив у під`їзді. Свідок зазначив також, що інформацію на відеореєстраторі змонтувати неможливо, запис ведеться щосекундно.
Суд першої інстанції дослідив й інші докази, які поклав в основу вироку, зокрема:
- дані висновку експерта №1917/Е від 5 січня 2018 року, яким встановлено заподіяння потерпілому ОСОБА_8 тяжкого тілесного ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, можливість утворення якого при падінні виключається;
- дані протоколу огляду відеозапису від 23 листопада 2017 року з камер спостереження за адресою: вул. Інженера Бородіна, 6 у м. Києві (т. 3, а.п. 101);
- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23 листопада 2017 року, згідно з яким потерпілий ОСОБА_8 впізнав ОСОБА_6 як особу, яка разом з ОСОБА_10 скоїла щодо нього розбійний напад, ОСОБА_10 потерпілий знав і раніше, оскільки вони проживали в одному будинку;

- протокол проведення слідчого експерименту від 17 січня 2018 року за участю потерпілого ОСОБА_8 ,
а також інші зібрані та досліджені судом докази.

Вищевказані докази ретельно досліджені судом першої інстанції та визнані достатніми й допустимими доказами, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов висновку, що вони у своїй сукупності доводять висунуте ОСОБА_6 обвинувачення.
У своїй касаційній скарзі захисник посилається на недопустимість окремих письмових доказів, однак такі доводи захисника не є слушними.

Відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

За статтями 86, 87 КПК доказ визнається допустимим, якщо його отримано у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та іншими законами України, у тому числі внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

Не є слушними доводи касаційної скарги сторони захисту про недопустимість висновку експерта №1917/Е від 5 січня 2018 року через те, що експертиза була призначена слідчим, а не слідчим суддею.

Так, захисник не заперечує, що ця експертиза була призначена слідчим СВ Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_16 19 грудня 2017 року.

Згідно з підпунктом 16 пункту 7 параграфа 1 Закону України від 03 жовтня 2017року № 2147- VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» у статтю 242 КК були внесені зміни. А саме частину першу викладено в такій редакції: експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, за дорученням слідчого судді чи суду, наданим за клопотанням сторони кримінального провадження, або якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання. Не допускається проведення експертизи для з`ясування питань права.

Згідно з розділом 6 Прикінцевих положень цього Закону він набирає чинності з дня початку роботи Верховного Суду, визначеного рішенням його Пленуму відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Водночас згідно з пунктом 4 параграфа 2 «Прикінцеві положення» розділу 4 цього Закону положення підпунктів 11-27, 45 пункту 7 параграфа 1 цього розділу вводяться в дію через три місяці після набрання чинності цим Законом, не мають зворотної дії в часі та застосовуються до справ, по яким відомості про кримінальне правопорушення внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань після введення в дію цих змін. Тобто зміни до КПК, які стосуються порядку залучення експерта, набули чинності 15 березня 2018 року і не поширювалися на справи, порушені до цієї дати.

З урахуванням наведеного безпідставними є і доводи захисника про те, що тяжкість заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень, що є кваліфікуючою ознакою за ч. 4 ст. 187 КК, не підтверджено належним та допустимим доказом.

Захисник ОСОБА_7 у своїй касаційній скарзі посилаюється також на недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту від 17 січня 2018 року у зв`язку з тим, що:
- ця слідча дія має ознаки виключно повторного допиту потерпілого із застосуванням відеофіксації;
- у цій слідчій дії був один статист, тоді як нападників було двоє;
- слідчий під час проведення слідчого експерименту не застосував ременя, який було вилучено з місця події (при застосуванні ременя можна було б встановити, чи можливо його намотати на руку, як зазначає потерпілий, механізм завдання ударів потерпілому за допомогою даного предмета);
- умови проведення слідчого експерименту не були максимально наближені до обставин події,
однак не зазначає, як це вплинуло на доведеність винуватості ОСОБА_6 з урахуванням того, що потерпілий у суді першої інстанції підтримав свої показання, дані на досудовому слідстві, у тому числі й під час слідчого експерименту за його участю.

Посилаючись у касаційній скарзі на недопустимість протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23 листопада 2017 року на тих підставах, що у цьому протоколі зазначено опис ОСОБА_6 за зростом, віком, одягом, в який він був одягнений, але не зазначено про риси його обличчя, за яким потерпілий ОСОБА_8 його впізнав, а параметри осіб на фотокартках відрізняються від параметрів ОСОБА_6 на фотокартці, захисник також не зазначає, яким чином наведене вплинуло на законність постановленого щодо ОСОБА_6 судового рішення з урахуванням того, що в судовому засіданні у суді першої інстанції потерпілий вказав на ОСОБА_6 як на особу, яка на нього напала, про це ж стверджували свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , у своїх показаннях сам засуджений не заперечував, що в день події між ним і ОСОБА_10 , з одного боку, та потерпілим ОСОБА_8 , з іншого, виник конфлікт.

Що стосується посилань захисника на позиції Верховного Суду, викладені в постановах від 21 липня 2020 року у справі №331/2390/17 та від 24 вересня 2020 року у справі №306/2629/17, то такі посилання є некоректними, оскільки ці судові рішення були ухвалені Верховним Судом за інакших фактичних обставин справи.

Доводи захисника про те, що для проведення огляду ОСОБА_6 у кабінеті слідчого останній повинен був звертатися з клопотанням про дозвіл на обшук чи огляд службового кабінету слідчого, в якому проводились слідчі дії, не ґрунтуються на вимогах закону. Посилання ж захисника для підтвердження своїх доводів на практику Верховного Суду, зокрема на постанову Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі №761/27114/14-к, є безпідставними, оскільки у цьому випадку йшлося про обшук службового кабінету обвинуваченого, здійсненого без дозволу слідчого судді, тоді як у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 огляд проводився в кабінеті слідчого.

Захисник ОСОБА_7 у своїй касаційній скарзі, посилаючись на порушення, допущені під час слідчих дій та при їх фіксуванні, а саме:
- у протоколі слідчого експерименту від 17 січня 2018 року не зазначенно моделі відеокамери, він не підписаний спеціалістом, яка проводила відеофіксацію;
- у протоколі огляду місця події від 18 листопада 2017 року не зазначено, що понятим, які брали участь у даній процесуальній дії, було заздалегідь повідомлено про застосовування будь-яких технічних засобів, про що свідчить відсутність відповідних підписів на першій сторінці протоколу, а також зазначено про використання «Нікона», але не вказано, що це за предмет та його модель, а додатки до протоколів не засвідчені підписами спеціаліста та слідчого, який складав протокол огляду місця події;
- у протоколі огляду місця події від 18 листопада 2017 року за участю ОСОБА_6 не зазначено, кому належить телефон, на який проводилася відеозйомка, хто безпосередньо її проводив, якщо запрошували спеціаліста, то причини відсутності відомостей про нього в протоколі,
не зазначає, яким чином за наявності сукупності вищезазначених доказів наведені недоліки оформлення протоколів вплинули на права засудженого, притому що захисник не оскаржує змісту фактичних даних протоколів. Водночас згідно з вимогами ст. 87 КПК обов`язковою умовою для визнання доказів недопустимими є такий критерій, як істотність порушення прав і свобод людини, про які захисник не зазначає.

Що стосується посилань захисника на недопустимість як доказу протоколу огляду місця події від 18 листопада 2017 року за участю ОСОБА_6 (т. З, а.п. 109111) на тих підставах, що під час цієї слідчої дії, як вважає захисник, ОСОБА_6 фактично було затримано працівниками поліції і доставлено в Дніпровське УП ГУ НП у м. Києві, тобто на той час він набув статусу затриманого, однак протокол затримання особи складено не було, захисника всупереч вимогам ч. 4 ст. 213 КПК запрошено не було, що, на її думку, призвело до порушення права ОСОБА_6 на захист, то Суд зазначає наступне.

Як убачається з вироку суду, строк відбування покарання ОСОБА_6 обчислюється з 24 листопада 2017 року, тобто з моменту затримання. Будь-які дані про те, що ОСОБА_6 був затриманий 18 листопада 2017 року і утримувався до 24 листопада 2017 року, відсутні, та сторона захисту не навела будь-яких обґрунтованих доводів на підтвердження зазначених обставин.

Водночас, посилаючись на такі обставини, захисник не вказує, яким чином зазначене вплинуло на законність прийнятого рішення, притому що судом покладено в основу вироку лише ті показання ОСОБА_6 , які суд сприймав безпосередньо в судовому засіданні, а речі, які ОСОБА_6 пред`явив добровільно, не визнавалися речовими доказами та не покладені в основу вироку.

Крім того, посилаючись на вищезазначене, а також на те, що цей протокол всупереч ст. 104 КПК не підписаний самим ОСОБА_6 , що, на думку захисника, призвело до порушення права на захист, оскільки ОСОБА_6 був позбавлений права зробити свої доповнення та зауваження до даного протоколу, захисник не зазначає, у чому саме полягає порушення прав ОСОБА_6 і які доповнення та зауваження останній мав до протоколу, що б істотно вплинули на допустимість цього доказу.

Разом з цим, як убачається з матеріалів кримінального провадження, на стадії кримінального провадження, коли суди мали право перевіряти докази і встановлювати фактичні обставини, сторона захисту доводів, про які зазначено вище, у тому числі щодо часу затримання, не висувала, у зв`язку з чим судами першої та апеляційної інстанцій не проводилася перевірка (щодо наявності чи відсутності порушень під час проведення слідчих дій) в цій частині. Водночас згідно з вимогами статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції позбавлений можливості досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Зазначаючи у своїй касаційній скарзі про те, що суд першої інстанції послався як на доказ на рапорт інспектора роти № 3 батальйону № 1 полку № 2 УПП в м. Києві ДПП, старшого лейтенанта поліції ОСОБА_11 від 18 листопада 2017 року, який, на думку сторони захисту, не є доказом, захисник не зазначає, яким чином таке посилання суду істотно вплинуло на законність судового рішення щодо ОСОБА_6 з урахуванням того, що в суді першої інстанції допитувався свідок ОСОБА_11 щодо обставин, які були виявлені ним після прибуття на виклик на місце події і які відображені у цьому рапорті.

З урахуванням наведеного у своїй касаційній скарзі захисник не наводить достатніх підстав для визнання зазначених ним доказів недопустимими.

Водночас висновки судів попередніх інстанцій про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні розбійного нападу на ОСОБА_8 ґрунтуються і на інших зібраних доказах, які не входять до вказаного переліку, проте у своїй сукупності є достатніми для висновку про обґрунтованість судових рішень.

Що ж стосується доводів захисника щодо неправильного застосування судом першої інстанції додаткового покарання у виді конфіскації майна, у тому числі житла, то вони не є слушними.

Статтями 51 та 52 КК встановлено, що одним із додаткових покарань, яке може бути застосовано до осіб, визнаних винними у вчиненні злочинів, є конфіскація майна. Відповідно до положень ст. 59 КК покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині КК.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 187 КК, санкцією якої передбачено як основне покарання у виді позбавлення волі на певний строк, так і додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Таким чином, відповідно до вимог закону, суд першої інстанції, ухвалюючи вирок щодо ОСОБА_6 , призначив останньому за ч. 4 ст. 187 КК як основне покарання у виді 12 років позбавлення волі, так і обов`язкове додаткове покарання у виді конфіскації майна, яке передбачено санкцією вказаної статті.
Суд апеляційної інстанції при перегляді в апеляційному порядку вироку за апеляційними скаргами сторони захисту належним чином перевірив доводи апеляційних скарг та надав на них змістовні відповіді, ухвала цього суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Отже, наведене свідчить, що суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК, і правильно кваліфікував його дії за цим законом України про кримінальну відповідальність, міру покарання призначено ОСОБА_6 з урахуванням вимог ст. 65КК.

За таких обставин Суд дійшов висновку про те, що відсутні обґрунтовані підстави для задоволення вимог касаційної скарги.
Керуючись статтями 369, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 29 листопада 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3