Ухвала
Іменем України
31 серпня 2021 року

м. Київ
справа № 161/5306/20
провадження № 51-4220ск21
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2020 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 20 травня 2021 року,
встановила:
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2020 року, залишеним без зміни ухвалою Волинського апеляційного суду від 20 травня 2021 року,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , з середньою освітою, одруженого, такого, що має на утриманні двох малолітніх дітей, працюючого водієм ФОП « ОСОБА_6 », не судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі

на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного йому покарання, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 3 роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
Вирішено питання про долю речових доказів у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком, ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 08 лютого 2020 року, близько 13 години 45 хвилин, керуючи автомобілем марки «КАМАЗ 53213», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись заднім ходом по проїзній частині дороги між будинками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 ,у порушення вимог підпункту «б» пункту 2.3, пунктів 10.1, 10.9 Правил дорожнього руху України (далі ПДР України), проявив безпечність, не уважно стежив за дорожньою обстановкою, не переконався, що це не створить небезпеки чи перешкоди іншим учасникам руху, для забезпечення безпеки руху не звернувся за допомогою до інших осіб, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_7 , який знаходився позаду автомобіля на проїзній частині дороги, в результаті чого останній загинув.
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неповноту судового розгляду, неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального законодавства, вказуючи на незаконність оскаржених судових рішень, вважає, що суди допустили такі порушення кримінально процесуального закону, які на його думку є істотними та тягнуть за собою скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій. Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник, наводить доводи стосовно невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_5 через суворість. Захисник просить оскаржені вирок та ухвалу скасувати, та застосувати до засудженого менш суворе покарання з огляду на положення статей 69, 75 КК України.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, копії оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Тобто суд касаційної інстанції є судом права, а не факту.
Таким чином доводи захисника на обґрунтування неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження

в силу статей 433, 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Доводи про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_5 через суворість, є безпідставними.
Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дотримався наведених вимог матеріального права.
Відповідно до правил ст. 75 ККУкраїни якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З копій судових рішень вбачається, що обираючи ОСОБА_5 вид та міру покарання, суд першої інстанції взяв до уваги ступінь суспільної небезпеки, тяжкість вчиненого злочину, дані про особу винного, який раніше не судимий, має постійне місце проживання, за місцем реєстрації характеризується позитивно, є особою молодого віку, одружений, на його утриманні знаходиться двоє малолітніх дітей.
Повною мірою врахувавши вказані обставини в їх сукупності, а також зваживши на щире каяття засудженого, визнання ним своєї вини та відшкодування шкоди, що суд визнав пом`якшуючими покарання обставинами, та за відсутності обтяжуючих покарання обставин, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років, тобто у мінімальних межах, визначених санкцією вказаної норми та правильно звільнив від його реального відбування із встановленням іспитового строку на 3 роки.

Зазначене та відсутність обтяжуючих покарання обставин з урахуванням додержання принципу співмірності та індивідуалізації покарання стали підставою для висновку суду про можливість досягти мети заходу примусу без ізоляції ОСОБА_5 від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж іспитового строку, встановленого у ст. 75 КК України.

Слід зазначити, що доводи захисника щодо необхідності застосування до засудженого положення ст. 69 КК України є неспроможними.
Оскільки, виходячи зі змісту ст. 69 КК України, призначення більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції відповідної норми, можливе лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.
З урахуванням особи винного, встановлені судом у вироку обставини хоча і пом`якшують покарання, проте не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та не можуть бути підставою для застосування положень ст. 69 КК України.
При цьому посилання захисника щодо суворості призначеного покарання, суд вважає необґрунтованими, так як поза увагою скаржника залишилося те, що кримінальне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, відповідно до положень ст. 12 вказаного Кодексу, є тяжким злочином. Обираючи засудженому міру примусу, суд першої інстанції належним чином врахував, що він знехтував вимогами ПДР України, вчинив необережний злочин, наслідком якого стала смерть потерпілого.

Крім того, у касаційній скарзі захисник в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги думку потерпілої сторони при ухваленні вироку щодо призначення покарання засудженому. Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що кримінальне провадження за злочином передбаченим ч. 2 ст. 286 КК України здійснюється в порядку публічного обвинувачення, а тому думка потерпілих повинна враховуватись судом, однак не є вирішальною при призначенні покарання.

Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 щодо суворості призначеного покарання, які аналогічні доводам його касаційної скарги, та із зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення обґрунтовано залишив вирок без зміни.
При цьому суд апеляційної інстанції слушно зазначив, що по своєму виду та розміру призначене покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Апеляційний суд, переглянувши в апеляційному порядку вирок місцевого суду, дав належну оцінку доводам апеляційної скарги захисника, які є аналогічними і у його касаційній скарзі, та із зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення обґрунтовано залишив вказане рішення без зміни.
Ухвала апеляційного суду достатньо мотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
З огляду на наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та копій оскаржуваних судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів
постановила:
Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2020 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 20 травня 2021 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3