Справа №754/4961/20 Головуючий в суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/3891/2021 Доповідач у суді 2-ї інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 грудня 2021 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду
кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів: ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,
представника потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу з доповненнями захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 30 червня 2021 року,яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,уродженця Київської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-

визнано винуватим у вчиненні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А :

Як встановлено судом першої інстанції, 27.11.2019 приблизно о 14 годині 17 хвилин, ОСОБА_7 , знаходячись в приміщенні станції технічного обслуговування, яке розташоване по АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, вступив у словесну сварку із ОСОБА_9 , в ході якої у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 . Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_7 , переслідуючи мету на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, наніс декілька ударів кулаками обох рук по голові ОСОБА_9 . Після чого ОСОБА_7 продовжуючи свої злочинні дії направлені на спричинення тілесних ушкоджень наніс один удар лівої ноги в область правого колінного суглоба ОСОБА_9 , внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження у вигляді: - закритої травми правого колінного суглобу у вигляді розривів передньої хрестоподібної зв`язки, медіальної колатеральної зв`язки, медіального утримувача наколінника, бурситу, синовіїту, підшкірної гематоми м`яких тканин суглоба медіально, що відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу.

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 30 червня 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст. 122 КК України і призначено йому покарання у вигляді 2-х років позбавлення волі. Застосовано ст.75 КК України та звільнено року ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1рік. Зобов`язано ОСОБА_7 згідно ст.76 КК України не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати на залучення експерта в сумі 1 796 грн 90 коп. Стягнуто з року ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в розмірі 54 035 грн 90 коп, витрати на правову допомогу в розмірі 15 500 грн та моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. Вирішено питання речових доказів.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу з доповненнями, в якій просить вирок скасувати та закрити кримінальне провадження за недоведеністю вини поза розумним сумнівом (ч.2 ст.17 КПК України), не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати (п.3 ч.1 ст.284 КПК України). Також просить дослідити та надати оцінку відеозапису з СТО, який є додатком до протоколу перегляду відеозапису від 22.01.2020 за участю потерпілого ОСОБА_9 .

В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає, що вирок суду є незаконним і необґрунтованим у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Вважає, що вирок базується на припущеннях, недопустимих та неналежних доказах, те, що мало бути оцінено на користь обвинуваченого судом відхилене, і навпаки, що отримано стороною обвинувачення в порушення закону, оцінено судом як законне та правдиве.
Сторона захисту зазначає, що ні слідчий, ні прокурор, ні суд першої інстанції не зробили оцінки кожного доказу, відповідних підтверджень не надали, так само і слідством не надано підтвердження дотримання законності та порядку при збиранні та перевірці доказів.
Також зазначає, що в даному випадку висування та відпрацювання версій не було, презумпція невинуватості в змісті процесуальних документів порушена з першого дня розслідування, кожен доказ слідчим та прокурором не оцінювалися, тому порядок збору та перевірки доказів (як і їх оцінки) також не дотриманий - обвинувачення ґрунтується на домислах, а не доказах.
Захисник стверджує, що місцевий суд посилається на докази, які отримані в незаконний спосіб, а тому не тільки є недопустимими, а в розумінні ч.1 ст.84 КПК України, не є доказами. Всі докази одержані неправомочним суб`єктом відповідно до КПК України, а саме з порушенням КПК України, тому їх необхідно було визнавати недопустимими.
Також звертає увагу на те, що недопустимим доказом є висновок експерта, протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.04.2020 за участю потерпілого ОСОБА_9 та протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 16.04.2020 за участю свідка ОСОБА_11 , проведення слідчої дії за участі понятої також відбулось з порушенням КПК України.
Крім того, суддя на початку підготовчого судового засідання, всупереч вимогам ч.1 ст.325 КПК України, розпочала судове засідання без потерпілого, не з`ясувавши думку учасників процесу чи можливо за відсутності потерпілого з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, чим істотно порушила вимоги КПК України.
Сторона захисту вважає, що задоволення цивільного позову є також незаконним, оскільки судом не виконані умови ч.5 ст.177 ЦПК, яка передбачає, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а тому вимоги цивільного позову не доведені.
Крім того, суд не застосував і не керувався практикою ЄСПЛ взагалі, що є істотним порушенням КПК України, так і вимог п.1 ч.1 ст.413 КПК України.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник потерпілого ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_10 посилаючись на безпідставність, на її думку, доводів апеляційної скарги захисника, просить у задоволені апеляційної скарги відмовити, а вирок Деснянського районного суду м. Києва від 30 червня 2021 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення захисника ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити,

пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який також підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити,
пояснення потерпілого ОСОБА_9 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги,
пояснення представника потерпілого ОСОБА_10 , яка також заперечувала проти задоволення апеляційної скарги,
пояснення прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги,
перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
У відповідності до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч.3 ст.404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Незважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_7 свою вину не визнає, колегія суддів вважає, що вчинення обвинуваченим інкримінованого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, за обставин, визнаних судом першої інстанції встановленими, було доведено в судовому засіданні сукупністю досліджених доказів, яким суд першої інстанції дав належну оцінку, а саме:
- показаннями обвинуваченого ОСОБА_7 , який вину не визнав та показав суду, що до подій, які відбулися 27.11.2019 він був наглядно знайомий з потерпілим ОСОБА_12 оскільки поруч працювали, особисто з ним він не спілкувався, конфліктів в них не було. ОСОБА_13 працював в боксі, де ремонтували автомобілі, а він займався виготовленням меблів в сусідньому боксі і періодично у нього виникали конфлікти з керівництвом СТО в зв`язку з тим, що працівники СТО паркували автомобілі на вулиці, що перешкоджало виїзд його автомобілю. 27.11.2019 в черговий раз, на проїзді стояв автомобіль, що перешкоджав йому виїхати, він зателефонував керівнику СТО, на що останній сказав, щоб він зайшов в бокс і попросив ОСОБА_14 відігнати автомобіль. Коли він зайшов в бокс то побачив ОСОБА_15 , який почав йому говорити що потрібно закривати ролети за собою, так як на вулиці холодно. Він повідомив йому, що потрібно прибрати автомобіль, щоб була змога йому проїхати. ОСОБА_13 сказав, щоб він йшов в офіс і там з`ясовував ці питання. Він вийшов з боксу, і ОСОБА_13 закрив за ним ролет. Він знову зателефонував керівнику СТО і йому повідомили, щоб він зайшов в бокс і попросив когось з хлопців відігнати автомобіль з дороги. Він зайшов в приміщенні боксу і ОСОБА_13 почав на нього кричати і нецензурно лаятися, на що він наніс ОСОБА_16 1-2 удари лівою рукою в область груді та замахнувся на нього ногою в область тулубу, але ні по тулубу ні по нозі ОСОБА_15 він не попав, оскільки останній відскочив назад. Після цього ОСОБА_13 розвернувся і побіг за металевим предметом. Щоб ОСОБА_13 його не вдарив він вийшов на вулицю, а ОСОБА_13 побіг за ним. Між ними відбувся словесний конфлікт. Потім з боксу вийшов ОСОБА_17 і в цей момент ОСОБА_13 вдарив трубою йому по руці. Після цього він вибив трубу з рук ОСОБА_15 і вони почали боротися. До них підійшов ОСОБА_14 і почав їх розбороняти. ОСОБА_14 відтягнув від нього ОСОБА_15 і відвів його в приміщення. Потім ОСОБА_13 знову вийшов на вулицю і між ними продовжувався конфлікт. Потім ОСОБА_14 забрав ОСОБА_15 , відвів його у приміщення і закрив ролети, а він пішов в приміщення де працював. Також ОСОБА_7 пояснив, що до подій, які відбулися 27.11.2019 він чув, як ОСОБА_15 працівники СТО називали «хромой».
- показаннями потерпілого ОСОБА_9 , який суду показав, що з обвинуваченим наглядно був знайомий. Потерпілий показав, що у його знайомих на вул. Віскозній, 17-В в м. Києві є СТО, інколи вони йому телефонують і він рнмонтує транспортні засоби. 27.11.2019 р. він працював на СТО біля ролетних воріт. Зайшов ОСОБА_7 , відкрив ролети і запитав де директор СТО Вадим, на що він йому повідомив, що незнає і щоб останній йому зателефонував. Потім ОСОБА_7 вийшов не зачинивши за собою ролети, їх зачинив ОСОБА_9 . Через деякий час ОСОБА_7 знову зайшов, походив і вийшов знову не зачинивши ролети, а він знову підійшов зачинив їх. Через хвилин 20 ОСОБА_7 знову зайшов і відкрив ролети, на що він йому зробив зауваження, оскільки в приміщенні він працював, а на вулиці було холодно. Після даного зауваження ОСОБА_7 підійшов до нього та штовхнув в область грудної клітини, потім один раз лівою ногою вдарив в його праве коліно, потім вдарив його 2 рази кулаком в лице, при цьому нічого не пояснюючи. Після цього з метою самозахисту він взяв гайковий ключ і ОСОБА_7 вибіг на вулицю, а він побіг за ним. Коли ОСОБА_7 стояв на вулиці то взяв арматуру довжиною приблизно метр. Вони стояли замахнувшись один на одного. Коли вони були на вулиці то ОСОБА_7 вдарив його рукою в область обличчя, він почав кричати і хлопці їх розборонили. Потерпілий зазначив, що коли вони перебували в приміщенні СТО то поруч з ними нікого не було. Після сутички з ОСОБА_7 в нього сильно боліла нога і йому товариш сказав, що потрібно поїхати до поліції та написати заяву, на що він погодився. В поліції йому дали направлення на проведення судово-медичної експертизи. Після того як йому провели експертизу він пішов в травмпункт, а потім зробив МРТ де сказали, що у нього розрив хрестоподібної зв`язки передньої. Наступного дня в нього сильно опухло коліно і він поїхав до лікарні, де йому зробили операцію. До подій, які відбулися 27.11.2019 р. проблем з коліном у нього не було. ОСОБА_7 з ним не зв`язувався та не намагався допомогти в лікуванні.

- показаннями свідка ОСОБА_11 , який суду показав, що на момент подій він працював арматурщиком на СТО, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Віскозна, 17, а ОСОБА_7 займався меблями. ОСОБА_13 періодично працював на СТО. Свідок пояснив, що точної дати він не пам`ятає, але все відбувалось у другій половині дня. В приміщенні СТО нікого не було, двері були відчинені і коли він вийшов на вулиці то побачив конфлікт, який відбувався між ОСОБА_18 і ОСОБА_19 , під час якого у них була словесна перепалка, вони штовхалися і билися. Він почав їх розбороняти і чув, як ОСОБА_20 кричав, що в нього болить нога. Потім він завів ОСОБА_15 в приміщення і вийшов у справах. Коли повернувся через 5-7 хвилин, то ОСОБА_15 в приміщенні не було. Він виглянув на вулицю і побачив, як ОСОБА_13 та ОСОБА_21 знову б`ються. У обох в руках були предмети якими вони замахувались один на одного. Він знову почав їх розбороняти і відвід ОСОБА_15 в приміщення. Після того, як їх розборонив, то побачив, що у Осадчого була пошкоджена нога, він не міг на неї стати, видимих травм у ОСОБА_22 він не бачив. Також свідок зазначив, що до даних подій він не бачив та йому не було відомо, щоб у ОСОБА_15 були проблеми з ногою.

Крім того, вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину також підтверджується дослідженими судом письмовими доказами, а саме:
- даними протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 27.11.2019 р., згідно якого гр. ОСОБА_9 повідомив, що 27.11.2019 о. о 14 год. 17 хв. за адресою: м. Київ, вул. Віскозна, 17-В, особа на ім`я ОСОБА_23 здійснив нанесення тілесних ушкоджень гр. ОСОБА_9 на ґрунті неприязнених відносин.

- протоколом перегляду відеозапису від 22.01.2020 р., згідно якого було здійснено ознайомлення із СD-R диском із відеозаписом камери спостереження із приміщення станції технічного обслуговування, яке розташовано за адресою: м. Київ, вул. Віскозна, 17-В.
- речовими доказами, якими постановою слідчого від 22.01.2020 р. визнано СD-R диск із відеозаписом камери спостереження із приміщення станції технічного обслуговування, яке розташовано за адресою: м. Київ, вул. Віскозна, 17-В.
- висновком експерта №042-413-2020 від 21.02.2020 20.03.2020, згідно якого дані наданої медичної документації свідчать про те, що після подій 27.11.2019 у гр. ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 мала місце: закрита травма правого колінного суглоба у вигляді розривів передньої хрестоподібної зв`язки, медіальної колатеральної зв`язки, медіального утримувача наколінника, бурситу, синовіїту, підшкірної гематоми м`яких тканин суглоба медіально. Локалізація, морфологія вищевказаних ушкоджень, враховуючи обставини справи та часові дані, свідчать про те, що спричинені вони однократною травмуючою дією тупого предмета, характерні особливості травмуючої поверхні якого в ушкодженнях не відобразились, могли утворитись в термін, вказаний в постанові, тобто, 27.11.2019, не виключено у спосіб, який відображений ОСОБА_9 під час проведення слідчого експерименту 28.01.2020, що також відображено «на відеозаписі із подією, яка сталась 27.11.2019 за адресою: м. Київ, вул. Віскозна, 17-В». Вказана травма за ступенем тяжкості відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості , що спричинило тривалий розлад здоров я на строк понад 21 добу.
- протоколом проведення слідчого експерименту від 28.01.2020 р. та відеозаписом до нього, згідно якого під час експерименту потерпілий ОСОБА_9 зазначив, що 27.11.2019 він перебував на СТО, яке розташоване за адресою: м. Київ, вул. Віскозна, 17-В, де він здійснював ремонтні роботи та саме там відбувся конфлікт із громадянином ОСОБА_7 . Під час конфлікту гр. ОСОБА_7 правою ногою наніс один удар йому в область коліна правої ноги. Під час експерименту гр. ОСОБА_9 продемонстрував як саме були нанесені йому тілесні ушкодження, а саме продемонстрував, що гр. ОСОБА_7 штовхнув його та після цього лівою ногою наніс один удар у праву ногу, а саме в область коліна. Після чого гр. ОСОБА_7 наніс ще два удари в область обличчя.
- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.04.2020 року, згідно якого потерпілий ОСОБА_9 впізнав ОСОБА_7 за сукупністю ознак, а саме: формою носа та вирізом очей та зачіскою.
- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 16.04.2020 року, згідно якого свідок ОСОБА_11 впізнав ОСОБА_7 як особу, яка наносила тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_9 за сукупністю ознак, а саме: формою носа та очей.
- відеозаписом з СТО, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на якому зафіксовано як ОСОБА_7 штовхає ОСОБА_15 та лівою ногою наносить удар ОСОБА_16 в область правого колінного суглоба, а потім наносить два удари лівою рукою в область голови ОСОБА_24 .
Так, надаючи оцінку щодо належності та допустимості доказів в даному кримінальному провадженні, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, керуючись законом, всебічно, повно та неупереджено дослідив наявні у справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності та достатності.
Крім того, під час апеляційного розгляду провадження, колегією суддів за клопотанням захисника обвинуваченого було досліджено відеозапис з СТО, який є додатком до протоколу перегляду відеозапису від 22.01.2020 з якого вбачається механізм спричинення потерпілому тілесного ушкодження, а саме закритої травми правого колінного суглобу.

Відтак, доводи захисника про неповноту судового розгляду є безпідставними, оскільки під час апеляційного розгляду будь яких клопотань про повторне дослідження доказів, окрім як дослідження відеозапису з СТО, який є додатком до протоколу перегляду відеозапису від 22.01.2020, захисником заявлено не було.
На переконання колегії суддів вищенаведені у сукупності докази, які обґрунтовано визнано судом першої інстанції допустимими, належними, достатніми та достовірними, повністю доводять винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, та спростовують апеляційні доводи захисника про відсутність у діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.
Доводи апеляційної скарги захисника про те, що висновок судово-медичної експертизи №042-413-2020 від 20.03.2020 є недопустимим доказів, оскільки він не відповідає вимогам ст.ст. 102, 223, 290 КПК України, є необґрунтованими.
Так, під час апеляційного перегляду матеріалів кримінального провадження не встановлено достатніх даних вважати висновок судовомедичної експертизи №042-413-2020 від 20.03.2020 недопустимим і неналежним доказом, на що вказує апелянт, оскільки судово-медична експертиза проведена у порядку, визначеному ст.ст. 242, 243 КПК України, а висновок експертизи складений з дотриманням вимог, передбачених ст. ст. 101, 102 КПК України, містить в собі докладні описи проведених досліджень, зроблений за їх результатом висновок, та обгрунтовані відповіді на поставлені запитання, які грунтуються на відомостях, які сприймалися експертом безпосередньо, та які стали відомі під час дослідження матеріалів.
Не спроможними є також доводи захисника про недопустимість інших доказів, зокрема, протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.04.2020 за участю потерпілого ОСОБА_9 , протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 16.04.2020 за участю свідка ОСОБА_11 , протокол про проведення слідчого експерименту від 28.01.2020, оскільки будь яких порушень під час проведення вказаних процесуальних дій ні місцевим ні апеляційним судами не встановлено.
Крім того, твердження апелянта про те, що матеріали провадження не доводять вчинення ОСОБА_7 удару ногою в область правого колінного суглобу, що призвів до наслідків, зокрема у виді закритої травми правого колінного суглобу, є суб`єктивним баченням автора скарги, що суперечить дослідженим доказам, а самі показанням потерпілого, відеозаписом з СТО від 22.01.2020, що не викликають сумнівів, а тому ці зауваження захисника не впливають на правильність висновків суду щодо доведеності вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.
Колегія суддів розцінює позицію сторони захисту такою, як спосіб уникнути відповідальності обвинуваченим за скоєне, а тому доводи щодо невірної оцінки доказів судом першої інстанції є безпідставними.
Щодо твердження апелянта про безпідставну відмову судом першої інстанції у задоволенні клопотання про допит експерта, то колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ст. 22 КПК, кримінальне провадження в Україні здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їх правових позицій, прав і інтересів засобами, передбаченими законом.
Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції виконав покладені на нього обов`язки і зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків під час розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Судом першої інстанції було враховано характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, наслідки скоєного, поведінку обвинуваченого, а саме заперечення очевидних фактів, намагання всіляко переконати суд про свою непричетність до вчиненого, відсутність каяття у вчиненому, особу обвинуваченого зокрема, його відношення до вчиненого, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого. Також судом першої інстанції враховано особу обвинуваченого, який раніше не судимий, офіційно не працює, має на утриманні двох неповнолітніх дітей.
За всіх цих підстав у сукупності районний суд дійшов висновку щодо необхідності призначення покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі, в межах санкції ч.1 ст.122 КК України із застосуванням положень ст.75 КК України, і така позиція відповідає висновкам суду апеляційної інстанції.
Таким чином, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність вини обвинуваченого та необхідністю призначення покарання в виді позбавлення волі із застосуванням положень ст.75 КК України.
Доводи апеляційної скарги захисника щодо незаконності задоволення цивільного позову колегія суддів вважає необгрунтованими виходячи з наступного.
Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК України, і при цьому застосовуються норми ЦПК України.
Частиною першою ст. 129 КПК України визначено, що суд, зокрема, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.
При цьому, суд зобов`язаний усебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених злочином, установити злочинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, і дати у вироку належну оцінку таким обставинам.
Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України, особі, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого або до фізичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду завдану діяннями обвинуваченого.
Верховним Судом України в п. 2 Постанови Пленуму «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року за № 6 (з подальшими змінами та доповненнями) роз`яснено судам, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.
Вирішуючи питання щодо підстав та розміру заподіяної матеріальної, моральної, а також стягнення витрат, пов`язаних з оплатою допомоги представника потерпілого, місцевий суд, дослідивши матеріали справи та врахувавши, обставини події 27.11.2019, яка сталася з провини обвинуваченого ОСОБА_7 , врахував, що потерпілий отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, після чого останній поніс матеріалі витрати під час лікування, наявність документального підтвердження процесуальних витрат на оплату представника, а також наявність доказів на підтвердження заподіяної моральної шкоди, місцевий суд, визначаючи розмір матеріально та моральної шкоди врахував, що в результаті дій обвинуваченого потерпілій цивільному позивачу завдано моральних та фізичних страждань у зв`язку з подіями та тілесними пошкодженнями внаслідок цього, а тому вважати рішення в цій частині необґрунтованим, на думку колегії суддів, підстав не має.
Доказів на спростування таких висновків суду першої інстанції апелянтом під час апеляційного розгляду провадження не надано, а тому колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення цивільного позову потерпілого.
Згідно з правовою позицією, викладеною в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із наступними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема, ураховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, за наведених у вироку суду обставин, є доведеною.
Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі захисника не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Києва від 30 червня 2021 року необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу з доповненнями захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 30 червня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Судді ____________________ ___________________ _____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4