УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 листопада 2021 року м. Вінниця

Слідчий суддя Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , скаржника ОСОБА_3 та його представника - адвоката ОСОБА_4 , слідчого ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці в режимі відеоконференції скаргу адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Вінниці) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Хмельницькому, ОСОБА_5 , яка полягає у не визнанні ОСОБА_3 потерпілим у кримінальному провадженні №0000359 від 29.10.2020,-

В С Т А Н О В И В:

Адвокат ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 звернулась до слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області зі скаргою на бездіяльність слідчого четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Вінниці) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Хмельницькому, ОСОБА_5 , яка полягає у не визнанні ОСОБА_3 потерпілим у кримінальному провадженні №0000359 від 29.10.2020. В обгрунтування доводів скарги адвокат ОСОБА_4 зазначила, що ОСОБА_3 , згідно з вироком Піщанського районного суду Вінницької області від 21.12.2011, засуджений до довічного позбавлення волі та з 02.06.2010 відбуває покарання в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)».

03 серпня 2020 року ОСОБА_3 подав заяву до ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому, про те, що приблизно о 13.15 год. в службовому кабінеті оперуповноваженого ОВ ДУ «Вінницька УВП (№1)» старший оперуповноважений ВОРР Центрально Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції капітан внутрішньої служби ОСОБА_6 вчинив неправомірні дії відносно нього та наніс йому тілесні ушкодження. Однак, 29 березня 2021 року слідчий четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Вінниці) ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому, ОСОБА_5 винесла постанову про відмову у визнанні ОСОБА_3 потерпілим, мотивуючи її тим, що відповідно до матеріалів кримінального провадження ОСОБА_3 показання з приводу обставин кримінального провадження надавати відмовився. Згідно висновку службового розслідування відомості, викладені у зверненні ОСОБА_3 , свого підтвердження не знайшли та в діях капітана внутрішньої служби міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції ОСОБА_6 порушень законодавства України та прав засуджених не виявлено. Зазначену постанову ОСОБА_3 отримав 20 жовтня 2021 року.

03 серпня 2020 року був складений акт про відмову ОСОБА_3 надавати письмове пояснення, а також підписувати будь-які акти. Однак, ОСОБА_3 не відмовлявся надавати покази, крім того, особисто звернувся із заявою про визнання його потерпілим.

Скаржник зазначив, що 03 серпня 2020 року на вимогу старшого оперуповноваженого ОВ ДУ «Вінницька УВП (№1№)» ОСОБА_7 близько 13.15 год. було виведено засудженого ОСОБА_3 із камерного приміщення №133, в якому він утримувся, до кабінету оперуповноваженого ОВ лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_8 , де знаходився останній та старший оперуповноважений в ОВС ВОРР ЦЗ МРУ майор внутрішньої служби ОСОБА_9 , який і запропонував засудженому ОСОБА_3 надати письмові пояснення з приводу раніше поданої заяви від 17 червня 2020 року, яка була перенаправлена з Вінницької обласної прокуратури до Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції для розгляду по суті щодо обставин викладених в ній, а саме, що 16 червня 2020 року приблизно о 16.00 год. засудженого ОСОБА_3 було доставлено до кабінету оперуповноваженого ОВ лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_8 , де знаходився старший оперуповноважений відділу оперативно-розшукової роботи Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції капітан внутрішньої служби ОСОБА_6 . Останній запропонував ОСОБА_3 надати письмові пояснення з приводу його звернення від 14 травня 2020 року щодо порушення його прав адміністрацією ДУ «Вінницька УВП (№1)». Після чого ОСОБА_6 почав ображати ОСОБА_3 , а також погрожувати його побиттям та фізичною розправою, щоб змусити його відмовитися від будь-яких претензій до керівництва установи по кримінальним провадженням №0000124 від 18.06.2015, №000075 від 26.06.2019, №000105 від 05.09.2019, а також від позовних заяв (вимог) до Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції по справам №120/1756/20-а та №120/1757/20-а, в тому числі, щоб змусити його відмовитись в подальшому подавати будь-які звернення, скарги на дії чи бездіяльність адміністрації Державної установи «Вінницька УВП (№1)» та Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції. В подальшому ОСОБА_6 , після того як старший оперуповноважений ОСОБА_9 вийшов із кабінету, почав погрожувати та штовхати ОСОБА_3 в живіт, почав тримати його лівою рукою за його ліву руку та перешкоджати йому вийти з кабінету. А також ОСОБА_6 своєю правою рукою наніс ОСОБА_3 два удари по його лівій руці. Після цих ударів засуджений ОСОБА_3 зміг вирватись з кабінету та рук старшого оперуповноваженого ОСОБА_6 на коридор та покликати на допомогу. Після цього ОСОБА_3 відвели до медичної частини, де йому було оброблено травми, одночасно медичні працівники, дізнавшись походження травм, відмовились їх фіксувати, а також надавати на руки засудженому ОСОБА_3 будь-які документи про їх фіксацію. В подальшому ОСОБА_3 звернувся до регіонального представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у Вінницькій області ОСОБА_10 і тільки після того медичні працівники 05 серпня 2020 року видали йому на руки медичну довідку, в якій, крім фіксації травм, було вказано, що час та обставини отримання травм засуджений ОСОБА_3 відмовився пояснювати. Дана обставина не відповідала дійсності. Враховуючи викладене, скаржник просить зобов`язати уповноважену особу ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому, визнати ОСОБА_3 потерпілим у кримінальному провадженні №0000359 та доручити провести досудове розслідування органу досудового розслідування.

В судовому засіданні скаржник адвокат ОСОБА_4 та засуджений ОСОБА_3 , пославшись на вищезазначені обставини, скаргу підтримали та просили вимоги скарги задоволити.
Слідчий четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Вінниці) ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому, ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення скарги, посилаючись на те, що згідно з її постановою від 29 березня 2021 року про визнання ОСОБА_3 потерпілим в кримінальному провадженні №0000359 від 29.10.2020 відмовлено з тих підстав, що ОСОБА_3 показання з приводу обставин кримінального провадження надавати відмовився.

Заслухавши пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали скарги, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

Статтею 24 КПК України визначено, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Порядок оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого, прокурора під час досудового розслідування визначено та регламентовано Главою 26 КПК України.
Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, визначений ч. 1 ст. 303 КПК України.
Частиною 1 ст. 303 КПК України передбачено, що на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, зокрема, як рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим - особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою (п. 5 ч. 1 ст. 303 КПК України).
Як встановлено слідчим суддею, четвертим слідчим відділом (з дислокацією у м. Вінниці) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Хмельницькому, здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000359 від 29.10.2020 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 365, ч. 1 ст. 367 КК України, щодо нанесення тілесних ушкоджень засудженому до довічного позбавлення волі ОСОБА_3 співробітниками ДУ «Вінницька УВП (№1)».
Згідно із заяви засудженого ОСОБА_3 про вчинення кримінального правопорушення, 03 серпня 2020 року приблизно о 13.15 год. в службовому кабінеті оперуповноваженого ОВ ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)» старший оперуповноважений ВОРР Центрально Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції капітан внутрішньої служби ОСОБА_6 вчинив неправомірні дії відносно нього та наніс йому тілесні ушкодження.

Згідно з постановою слідчого четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Вінниці) ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому, ОСОБА_5 від 29 березня 2021 року відмовлено у визнанні потерпілим ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0000359 від 29.10.2020 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 365, ч. 1 ст. 367 КК України.
Статтею 22 КПК України регламентовано, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Таким чином, для визнання особи потерпілою не вимагається прийняття окремого процесуального документа.
Разом із тим ч. 5 ст. 55 КПК України встановлено, що за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної в частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді. Отже, саме правильність застосування слідчим або прокурором цієї норми є предметом перевірки слідчим суддею під час розгляду аналізованої категорії скарг.
Процесуальною підставою прийняття рішення про відмову у визнанні потерпілим відповідно до ст. 55 КПК України є наявність очевидних та достатніх підстав вважати, що заява подана особою, якій не завдано шкоди. При цьому відповідні підстави згідно із зазначеною статтею мають бути належним чином мотивовані. За умови встановлення того, що зазначені вимоги є недотриманими, слідчі судді приймають рішення про скасування постанов.
Разом з тим, скаржник звернувся до слідчого судді зі скаргою, в якій просить зобов`язати уповноважену особу ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому, визнати ОСОБА_3 потерпілим у кримінальному провадженні №0000359 та доручити провести досудове розслідування органу досудового розслідування.

Заявлена вимога скаржника про зобов`язання ухвалою слідчого судді визнати засудженого ОСОБА_3 потерпілим у вищезазначеному кримінальному провадженні переліком ст. 303 КПК України не визначена.
Згідно з приписами п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України до повноважень слідчого судді належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні.
Разом з тим, слідчий суддя звертає увагу, що відповідно до ч. 1, 5 ст. 40 КПК України слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій. Слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється.
За змістом ч. 4 ст. 26 КПК України слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, що є принципом диспозитивності розгляду.
Як роз`яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних i кримінальних справ в узагальненні «Про практику розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування» від 12.01.2017 року, по-різному вирішуються питання формулювання положень резолютивної частини ухвали слідчого судді в разі скасування постанови про відмову у визнанні потерпілим. В одних випадках слідчі судді постановляють рішення зобов`язати слідчого визнати скаржника потерпілим, а в інших обмежуються рішенням про скасування постанови про відмову у визнанні потерпілим. Перший з наведених підходів не враховує положень кримінального процесуального законодавства, яке не передбачає прийняття процесуального рішення про визнання потерпілим. Саме тому за умови скасування відповідних постанов слідчим суддям доцільно в резолютивній частині формулювати рішення лише про таке скасування.
Зі змісту ст. 307 КПК України вбачається, що за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування слідчий суддя може винести ухвалу про: скасування рішення слідчого чи прокурора; зобов`язання припинити дію; зобов`язання вчинити певну дію; відмову в задоволенні скарги.
Таким чином, з огляду на викладені положення кримінального процесуального закону та роз`яснення, слідчий суддя приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення вимог скарги про зобов`язання визнати ОСОБА_3 потерпілим у кримінальному провадженні №0000359 від 29.10.2020.
Виходячи з вищенаведеного та оцінюючи обґрунтованість поданої скарги, приймаючи до уваги, що в скарзі скаржником ставиться питання, що не входить в перелік рішень, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, а також не належить до повноважень слідчого судді, передбачених КПК України, слідчий суддя приходить до переконання, що у задоволенні скарги слід відмовити.
Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право звернення до суду. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.
Водночас, слідчий суддя вважає за необхідне роз`яснити скаржнику, що дана ухвала не позбавляє права повторного звернення до слідчого судді в іншому судовому порядку і не перешкоджає захисту прав особи, яка подала скаргу, в порядку, передбаченому КПК України.
Керуючись ст. ст. 303, 304, 306, 307, 309, 376 КПК України, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні скарги адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Вінниці) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Хмельницькому, ОСОБА_5 , яка полягає у не визнанні ОСОБА_3 потерпілим у кримінальному провадженні №0000359 від 29.10.2020,- відмовити.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: