Справа № 946/6382/20
Провадження № 1-кп/946/124/21
ІЗМАЇЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про повернення обвинувального акта прокурору

07 вересня 2021 року м. Ізмаїл

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області
у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
провів у місті Ізмаїл Одеської області відкрите підготовче судове засідання у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) за № 0001706, за обвинуваченням

ОСОБА_3 , який народився в с. Приморське Кілійського району Одеської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі КК),

сторона обвинувачення: прокурор ОСОБА_4 ,
сторона захисту: обвинуваченийОСОБА_3 , захисники ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
інші учасники судового провадження: потерпіла юридична особа ПП «Коммсервіс» (представник ОСОБА_7 ).

Суть питання, що вирішується
1.Обвинувальний акт з додатками у цьому кримінальному провадженні надійшов до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області02 жовтня 2020 року, ухвалою від 05 жовтня 2020 року було призначено підготовче судове засідання, в якому підлягають вирішенню ряд питань відповідно до вимог ст. ст. 314 315 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).

Встановлені судом обставини
2.У підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_4 та представник потерпілого ОСОБА_7 висловили думки про призначення судового розгляду. При цьому зазначили, що обвинувальний акт повністю відповідає вимогам КПК, у ньому викладене формулювання обвинувачення відповідно до диспозиції ч. 4 ст. 190 КК. Прокурор ОСОБА_4 також зазначив, що за цим обвинувальним актом ОСОБА_3 обвинувачується у заволодінні і майном у вигляді плит, і грошовими коштами, отриманими від їх продажу, інші особи не є потерпілими, оскільки вони не подавали відповідні клопотання. Представник потерпілого ОСОБА_7 також зазначив, що потерпілим є юридична особа, і в обвинувальному акті зазначено, що шляхом зловживання довірою саме голови цією юридичної особи і відбулося заволодіння майном цієї юридичної особи, під час чого також було застосована омана і інших осіб, які є свідками.
3.Захисники ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , яких підтримав і обвинувачений ОСОБА_3 , заперечили проти призначення судового розгляду, звернулися із клопотанням про повернення обвинувального акту прокурору, у зв`язку з його не відповідністю положенням КПК. Так, захисники зазначили, що в обвинувальному акті відсутнє конкретне, чітке та зрозуміле формулювання обвинувачення, у зв`язку з чим він не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК, оскільки в обвинувальному акті чітко не описана об`єктивна сторона кримінального правопорушення, а саме не зазначено в обвинувальному акті обставин добровільної передачі майна чи права на нього, у зв`язку з тим, що відсутні докази його існування, відсутні в обвинувальному акті і обставини виникнення та наявності довірливих відносин, зловживання ними, а також відсутності в обвинувальному акті обставин передачі майна або права на майно, вважаючи, що це є правомірним, необхідним або вигідним для нього, що він зобов`язаний це зробити. Стороною захисту також вказується, що в обвинувальному акті безпідставно зазначено, що начебто загальна вартість плит становить 1 072 676,16 грн., оскільки такі висновки зроблені без їх безпосереднього огляду, дослідження, врахування зносу та дефектів. В обвинувальному акті взагалі не зазначено коли, ким та яким чином були придбані плити, їх характеристики (з чого виготовлені, коли, ким), яке їх цільове призначення (застосування), яка їх реальна ринкова вартість на період квітень травень 2018 року, з урахуванням їх безпосереднього дослідження, зносу та дефектів, ким та коли були вони встановлені на території Заводу, яким способом вони були демонтовані, за допомогою якої техніки, на яких транспортних засобах (державні реєстраційні номери, марки, модель, рік випуску) та якими особами (прізвище, ім`я, по-батькові) вивезені, куди вивозились, де наразі знаходяться. Сторона захисту також зазначила, що з обвинувального акту чітко не вбачається яким саме способом ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, чи то шляхом зловживання довірою, чи то шляхом обману, і кого саме. Також не зрозуміло у заволодінні чого саме ОСОБА_3 обвинувачується, чи то у заволодінні майном (плитами), чи то грошовими коштами у різних сумах. У зв`язку з відсутністю в обвинувальному акті об`єктивної сторони, вони не знають від якого саме обвинувачення захищатися, що також не відповідає і положенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини.
Крім того, захисники також зазначили, що ОСОБА_3 не набув статусу обвинуваченого, оскільки не набув статусу підозрюваного у спосіб та порядок, передбачений ст.ст. 42, 276 278 КПК, оскільки повідомлення про підозру було залишене дружині ОСОБА_3 , тоді як стороні обвинувачення було відомо про місцезнаходження останнього.

Мотиви, з яких суд виходив при постановлені ухвали
4.Суд, заслухавши думки учасників судового провадження, дослідивши обвинувальний акт з додатками, дійшов висновку, що він на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК підлягає поверненню прокурору як такий, що не відповідає вимогам КПК.

5.Так, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

6.При цьому суд відкидає посилання сторони захисту як на підставу для повернення обвинувального акту те, що ОСОБА_3 не набув статусу підозрюваного, та, як наслідок, не набув і статусу обвинуваченого, а також на те, що в обвинувальному акті не зазначено відомостей щодо вартості плит, осіб, що їх придбали, встановили та інші деталі їх демонтажу, їх місцезнаходження, оскільки під час підготовчого судового засідання суд уповноважений надавати оцінку лише щодо відповідності самого обвинувального акту вимогам КПК, при цьому надавати оцінку дотриманню способу та порядку висунення підозри на цій стадії судового провадження суд не уповноважений. Також на цій стадії судового провадження суд не уповноважений і вдаватися до досліджень обставин кримінального провадження, достатності чи недостатності доказів на підтвердження викладених у ньому обставин, оскілки це є завданням виключно судового розгляду.

7.Разом з цим, посилання сторони захисту на те, що в обвинувальному акті відсутнє конкретне, чітке та зрозуміле формулювання обвинувачення, у зв`язку з чим він не відповідає положенням п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК, заслуговують на увагу, таобвинувальний акт має бути повернутий з таких підстав.

8.Згідно положень ст. 2 КПК, одним із завдань кримінального провадження є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

9.Концепт належної правової процедури є одним із найзагальніших і водночас фундаментальним явищем будь-якої демократичної правової держави сучасності. В доктрині вітчизняного кримінального процесу під належною правовою процедурою розуміється такий порядок здійснення юридично значущих дій, який втілює на практиці верховенство права шляхом застосування до кожної особи тих норм права, що цілком відповідають усім важливим об`єктивно існуючим обставинам та дозволяють недвозначно та заздалегідь спрогнозувати таке застосування і його результати.
10.Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК, є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим, у тому числі, у ст. 291 КПК.

11.Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

12.Отже, значення обвинувального акта як процесуального рішення сторони обвинувачення, полягає у тому, що він формалізує правову позицію обвинувачення, ініціює судовий розгляд і тим самим відкриває доступ особи до правосуддя.
13.Згідно п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК, обвинувальний акт повинен містити: 1) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, 2) правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та 3) формулювання обвинувачення.

14.При цьому, як зазначив Верховний Суд України у п. 2 постанови від 24.11.2016 р. у справі №5-328кс16, в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

15.Також у п. 7 зазначеної постанови Верховний Суд України звернув увагу на те, що важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист. Такого ж підходу дотримується і Верховний Суд, що вбачається, зокрема, з його постанови від 21.04.2021 р. у справі № 295/12923/19.
16.Тому з урахуванням викладеного, суд звертає увагу на те, що обвинувальний акт не тільки має формально містити вказані положення, передбачені п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК, а й вони мають бути взаємопов`язаними між собою для того, щоб мати можливість співставити їх та надати їм належну оцінку під час судового розгляду, а також для реалізації права на захист.

17.Крім того, правова кваліфікація кримінального правопорушення має відповідати не тільки посиланню на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, а й змісту формулювання обвинувачення та викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, бо, як вказав Верховний Суд України, та, в подальшому, і Верховний Суд, правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист.

18.Вказане також дає підстави для висновку, що виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення мають містити дані щодо події кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України, можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, у тому числі, кваліфікуючих ознак.

19.Не вдаючись до вирішення питань, що підлягають вирішенню під час судового розгляду, а лише перевіряючи обвинувальний акт на відповідність вимогам КПК, суд дійшов висновку, що виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення не відповідають зазначеній в обвинувальному акті правовій кваліфікації кримінальних правопорушень.

20.Так, згідно обвинувальному акту, ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК, за кваліфікуючими ознаками заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене в особливо великих розмірах.

21.Отже, з урахуванням положень п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК та сталої судової практики в обвинувальному акті у викладі фактичних обставин та у формулюванні обвинувачення мають бути зазначені усі елементи складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК, у тому числі і об`єктивна сторона цього злочину, а також і те, яким саме майном чи грошовими коштами ОСОБА_3 обвинувачується у заволодінні.

22.В обвинувальному ж акті відносно ОСОБА_3 у викладі фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та у формулюванні обвинувачення міститься опис певних дій обвинуваченого, у тому числі зазначено і те, що у ОСОБА_3 виник злочинний умисел, направлений на незаконне збагачення за рахунок майна Заводу, який належить ПП «Коммсервіс». В обвинувальному акті також зазначено і те, що ОСОБА_3 , зловживаючи довірою ОСОБА_8 , повідомив старшому охорони ОСОБА_9 неправдиву інформацію про те, що ПП «Коммсервіс» вирішило продати залізобетонні плити, а також і те, що у період з 10 по 20 травня 2018 року ОСОБА_10 , який діяв з дозволу ОСОБА_3 , були демонтовані та вивезені з території Заводу 684 залізобетонні плити загальною вартістю 1 072 676,16 грн., чим завдана матеріальна шкода ПП «Коммсервіс» у особливо великому розмірі, і те, що ОСОБА_10 передавав ОСОБА_3 спочатку 200 000 грн. в якості авансу, а згодом і 700 000 грн. через ОСОБА_9 , які ОСОБА_3 обернув на власну користь. Однак, в обвинувальному акті чітко не описана об`єктивна сторона злочину, у вчиненні якого ОСОБА_3 обвинувачується, а саме не вказано чи саме заволодів чужим майном шляхом зловживання довірою ОСОБА_3 , і якщо заволодів, то яким саме чи то плитами, чи то грошовими коштами (і у якій саме сумі), чи то і тим, і тим. Вказівка про те, що внаслідок демонтажу плит завдана матеріальна шкода ПП «Коммсервіс» у великому розмірі не може замінити собою формулювання об`єктивної сторони злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 , а саме у заволодінні чужим майном шляхом зловживання довірою.

23.Під час підготовчого судового засідання прокурор зазначив, що ОСОБА_3 обвинувачується у «заволодінні» і плитами, і грошовими коштами, але у якій саме сумі є незрозумілим. Також є незрозумілим і те, якщо ОСОБА_3 обвинувачується у «заволодінні» (про що, власне, у викладі фактичних обставин та у формулюванні обвинувачення обвинувального акта прямо і не вказано) і плитами, і грошовими коштами, то чому тоді в обвинувальному акті зазначено, що потерпілому ПП «Коммсервіс» завдана майнова шкода на суму 1 072 676,16 грн., у яку оцінені демонтовані плити. Це означає, що не тільки для сторони захисту обвинувачення є незрозумілим, а й навіть для прокурора.

24.З урахуванням висновків Верховного Суду України та Верховного Суду про те, що важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист, то наведення ознак кримінального правопорушення лише в правовій кваліфікації без зазначення у викладі фактичних обставин та у формулюванні обвинувачення в чому саме вони полягали робить обвинувачення неповним та неконкретним, оскільки унеможливлює дослідження обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 , в суді та реалізацію його права на захист, на що звернула увагу під час підготовчого судового засідання сторона захисту.

25.Таким чином, особою, яка складала обвинувальний акт, не повно та не конкретно викладені фактичні обставини кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення, що не дає змогу співставити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що зазначена в обвинувальному акті. Ці висновки суду повністю відповідають усталеній судовій практиці, викладеній, зокрема, в ухвалах Одеського апеляційного суду від 23.06.2020 р. у справі №502/1995/19 та від 08.06.2021 р. у справі №946/3299/21.

26.Вказані обставини, що роблять обвинувачення неповним та неконкретним, перешкоджають призначенню судового розгляду, оскільки не зрозуміло, яке обвинувачення слід розглядати, а також від якого обвинувачення слід захищатися стороні захисту.

27.Здійснення судового розгляду за обвинувальним актом за наявності вказаних протиріч та неповноти щодо викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, суперечностей щодо викладу формулювання обвинувачення в частині зазначення розміру шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, суперечить вимогам ст. 2 КПК, яка регламентує обов`язок застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури, а також не забезпечує дотримання принципу верховенства права, закріпленому в ст. 8 КПК, та суперечить практиці Європейського суду з прав людини, яка у відповідності до вимог ч. 2 зазначеної статті закону підлягає обов`язковому застосуванню під час судового провадження.

28.У міжнародних джерелах права, зокрема в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту «а» частини третьої статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

29.Практика Європейського суду орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

30.Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року, що відображає послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність неформального розуміння поняття «обвинувачення» національними судами.

31.Так, у вказаній справі Європейський суд зазначив, що у тексті п/п. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», №9783/82, п.79). Крім того, Європейський суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП), №25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

32.Отже, суд з урахуванням того, що неточність та неконкретність обвинувачення знайшла своє підтвердження під час підготовчого судового засідання, а також з урахуванням норм національного та міжнародного законодавства дійшов висновку, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_3 не відповідає вимогам п.п. 5, 7 ч. 2 ст. 291 КПК, оскільки не містить конкретне формулювання обвинувачення, точного розміру шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, що порушує гарантоване п/п. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції право обвинуваченого ОСОБА_3 бути поінформованим про характер і причини обвинувачення у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції. А оскільки за правилами ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, суд дійшов висновку про наявність обставин, що унеможливлюють здійснення судового розгляду обвинувального акту щодо ОСОБА_3 .

33.Вказані недоліки обвинувального акту можуть бути усунуті на стадії підготовчого провадження тільки шляхом повернення обвинувального акта відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК, оскільки на стадії підготовчого провадження відповідно до Глави 27 КПК суд має виключний перелік повноважень, передбачених цією главою, і виправляти недоліки обвинувального акту на цій стадії шляхом зміни обвинувачення в порядку, передбаченому ст. 338 КПК, не передбачено.

34.Таким чином, у зв`язку з тим, що обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК, зокрема п.п. 5, 7 ч. 2 ст. 291 КПК, суд дійшов висновку, що він в силу п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК підлягає поверненню прокурору.

Керуючись ст. ст. 314 316, 370 372 КПК, суд

постановив:
1.Клопотання сторони захисту задовольнити частково.

2.Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК, повернути прокурору для усунення протягом розумного строку вказаних в ухвалі виявлених недоліків.

3.Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області протягом семи днів з дня її оголошення.

4.Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Одеським апеляційним судом.

СУДДЯ

Ізмаїльського міськрайонного суду ОСОБА_1