Гребінківський районний суд Полтавської області
__________________________________________________________________________________
Справа №: 528/1242/21
В И Р О К
Іменем України

10 січня 2022 року м. Гребінка

Гребінківський районний суд Полтавської області у складі:
Головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_2
за участю:
прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду з повною технічною фіксацією обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000287, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 02.08.2021 відносно:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, не працюючого, з середньою освітою, не є депутатом, не одруженого, на утриманні осіб не має, не є особою з інвалідністю, участі в АТО та ООС не брав, раніше не судимий: 08.07.2021 року вироком Гребінківського районного суду Полтавської області засуджений за ч.1 ст.185 КК України до 80 годин громадських робіт,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1,3 ст.297 КК України,-

в с т а н о в и в:
У період часу, з 23 год. 30 хв. 31.07.2021 по 08 год. 00 хв. 01.08.2021, точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_5 , перебуваючи на міському кладовищі, що поблизу вул. Рильського в м. Гребінка Лубенського району Полтавської області, діючи умисно та протиправно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, шляхом демонтажу, незаконно заволодів надгробним металевим хрестом з місця поховання ОСОБА_6 , яким в подальшому розпорядився на власний розсуд.
Таким чином, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 297 КК України, а саме у нарузі над могилою.
Окрім цього, в період часу з 23 год. 30 хв. 31.07.2021 по 08 год. 00 хв. 01.08.2021, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_5 , перебуваючи на міському кладовищі, що поблизу вул. Рильського у м. Гребінка Лубенського району Полтавської області, діючи повторно, умисно та протиправно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, шляхом удару ногою пошкодив (звалив на землю) надгробну плиту на місці поховання ОСОБА_7 , в результаті чого відбулося її руйнування.
Таким чином, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 297 КК України, а саме: у нарузі над могилою, вчиненою повторно.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, відповідно до ч.6 ст.22 КПК України, створив необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Так, обвинувачений ОСОБА_5 в повному обсязі визнав свою провину в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, передбачених ч.1, 3 ст.297 КК України і викладеному в обвинувальному акті від 24.11.2021 року.
Прокурор Пирятинського відділу Лубенської окружної прокуратури ОСОБА_4 вважає за можливе не досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються і здійснювати судовий розгляд на підставі ч.3 ст.349 КПК України.
Потерпілий ОСОБА_8 в судове засідання не з`явився, матеріали справи містять заяву про розгляд даного кримінального провадження за його відсутності, претензій до обвинуваченого не має.
Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_5 в повному обсязі визнав свою провину в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, які передбачені ч.1,3 ст.297 КК України і викладених в обвинувальному акті від 24.11.2021 року, та беручи до уваги думки прокурора та обвинуваченого, за згодою учасників судового розгляду, відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України, суд прийшов до висновку про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
При цьому, суд з`ясував, чи правильно обвинувачений розуміє зміст цих обставин, які не оспорюються. Сумнівів щодо добровільності та істинності його позиції у суду немає.
Суд також роз`яснив учасникам розгляду даного кримінального провадження, що при таких обставинах вони позбавляються права оскаржити ці обставини справи у апеляційному порядку.
Переконавшись у добровільності позиції учасників судового розгляду, а також в тому, що вони усвідомлюють неможливість оскаржити обставини, встановлені під час досудового розслідування, в апеляційному порядку, суд прийшов до висновку про судовий розгляд кримінальної справи за правилами ч.3 ст.349 КПК України.
Виходячи з аналізу норм частини 1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання, в тому числі: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення; чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме; яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому і чи повинен він її відбувати.
При судовому розгляді кримінальної справи у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, питання, визначені ч.1 ст.368 КПК України, вирішуються судом.
Будучи допитаним під час судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_5 визнав вину у вчиненні зазначених кримінальних правопорушень, щиро розкаявся у скоєному та надав покази, що відповідають обставинам, наведеним в обвинувальному акті.
Так, обвинувачений в судовому засіданні показав, що в липні 2021 року, точно дати він не пам`ятає, близько 23-30 год. приїхав на велосипеді до міського цвинтаря, яке розташоване в м.Гребінка. На той момент він перебував в стані сильного алкогольного сп`яніння. Підійшов до могили свого діда ОСОБА_6 , руками витягнув хрест, після чого розвернувся і ногою звалив стелу на місці поховання своєї бабусі ОСОБА_7 , таким чином пошкодивши її. Після чого, взяв витягнутий хрест та повіз його до будинку свого батька, який проживає в м.Гребінка. Під`їхавши до подвір`я, він перекинув хрест через паркан, після чого поїхав додому спати. На наступний день до нього приїхали працівники поліції, яким він у всьому зізнався. Свої дії пояснював тим, що має особисту образу на батька, який на даний час проживає з іншою родиною, тому таким чином хотів звернути його увагу.
Крім того, обвинувачений просив суд суворо не карати, погодився з мірою покарання яка висловлена прокурором, та зазначив, що жалкує про вчиненні дані незаконні дії. Зобов`язався в майбутньому не порушувати закону України.
При встановлених обставинах, оцінюючи досліджені докази, суд вважає, що вина обвинуваченого у вчиненні вищезазначених кримінальних правопорушень у судовому засіданні доведена повністю і досліджених доказів достатньо для визнання його винним, зважаючи на повне визнання ним вини під час судового розгляду.
Дії ОСОБА_5 вірно кваліфіковані за ч. 1 ст. 287 КК України, як дії, які виразилися у нарузі над могилою шляхом демонтажу хреста з місця поховання та за ч.3 ст.297 КК України, як дії які виразились у нарузі над могилою, шляхом пошкодження та руйнування надгробної плити, що вчинене повторно.
З цього приводу у суду відсутні сумніви щодо притягнення останнього до кримінальної відповідальності за санкцією указаного кримінального закону.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу засудженого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Так, кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 ст.297 та ч.3 ст.297 КК України, відповідно ст.12 КК України є не тяжким та тяжким злочинами.
За час судового розгляду справи в суді, ОСОБА_5 вів себе позитивно, дотримувався встановленого в суді порядку, зауважень головуючого не отримував.
Щодо обставин, що обтяжують та пом`якшують відповідальність. З цього приводу суд враховує, що у відповідності до ст. 67 КК України, обставин, що обтяжують відповідальність обвинуваченого органом досудового розслідування не встановлено та прокурором в судовому засіданні не наведено. Щодо наявності пом`якшуючих його відповідальність обставин, судом, у відповідності до ст. 66 КК України визнано щире каяття.
В той же час, аналіз даних про особу обвинуваченого свідчить, що обвинувачений раніше судимий за вчинення умисного корисливого злочину, призначене покарання у виді громадських робіт відбув, що підтверджується відсутністю його на обліку в органі пробації. Обвинувачений, не є інвалідом, не досяг пенсійного віку та не є військовослужбовцем. На обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, офіційно не працевлаштований. За місцем проживання скарг не надходило.
Також, суд враховує спосіб та мету вчинених злочинів, а саме особисту образу обвинуваченого, наслідки яких виразились у пошкодженні поховань рідних людей, при цьому, судом встановлено, що потерпілий претензій до обвинуваченого не має.
Указані обставини потребують додаткового врахування при призначенні покарання обвинуваченому, оскільки мають істотне значення щодо вивчення особистості та відношення останнього до скоєного ним.
Крім того, підстави для застосування положень ст. 69 КК України при призначенні покарання обвинуваченому - судом не встановлені.
Згідно з ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів. Виходячи із принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації - покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу.
У відповідності до вимог ст. 50 КК України при призначенні міри покарання обвинуваченому, суд вважає за необхідне призначити такий захід примусу, який би був відповідною мірою кари за скоєне, сприяв виправленню засудженого та запобігав вчиненню інших злочинів.
Отже, враховуючи характер і ступінь суспільної небезпечності вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень, обставин їх вчинення, тяжкість вчинених ним кримінальних правопорушень, відсутність обтяжуючих обставини та наявність пом`якшуючої обставини, позицію державного обвинувача та обвинуваченого, потерпілого, а також відомостей, що характеризують його особу, обставини викладені органом пробації в досудовій доповіді, додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також враховуючи, що згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, та з огляду на всі обставини в цілому, суд приходить до висновку про те, що обвинуваченому ОСОБА_5 слід призначити покарання за:
- за ч. 1 ст. 297 КК України у виді 1 року обмеження волі;
- за ч. 3 ст. 297 КК України у виді 4 років обмеження волі.
На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання у вигляді 4 років обмеження волі.
В той же час, загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, у справі "Довженко проти України"), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів з огляду на відповідність таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.
З цього приводу, суд враховує, що вищенаведені обставини знижують фактичну ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень і ступінь небезпечності винної особи для суспільства, що у своїй сукупності утворює підставу для висновку суду, що перевиховання та виправлення ОСОБА_5 залишається можливим без ізоляції від суспільства, та вважає за доцільне застосувати до нього положення ст. 75 та ст. 76 КК України, призначивши покарання з іспитовим строком терміном на 2 роки з визначенням відповідних обов`язків судом.
Такий висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним («Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року).
На переконання суду, саме таке покарання є необхідним, достатнім, справедливим для виправлення обвинуваченого, запобігання вчинення нових злочинів, як самим обвинуваченим, так і іншими особами, забезпечує співрозмірність діяння та кари, відповідає таким принципам Європейської конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод, як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання. Справедливість покарання полягає насамперед у тому, що воно має відповідати загальнолюдським цінностям, моральним устоям суспільства, переконувати громадян у правильності судової політики.
Підстав для застосування до обвинуваченого більш тяжкого покарання чи менш тяжкого, з врахуванням тяжкості скоєного, його особи та відсутності обтяжуючих обставин, суд не знаходить.
Долю речових доказів слід вирішити у відповідності до ст. 100 КПК України.
Цивільний позов потерпілим не заявлявся.
Процесуальні витрати у вигляді вартості проведення трасологічної експертизи на підставі ч. 2 ст. 124 КПК України слід стягнути з обвинуваченого ОСОБА_5 на користь держави.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_5 не обирався, підстав для його обрання судом також не встановлено.
Керуючись: ст. 22, ст. 100, ст. 122, 124, ст. ст. 368-371, 373, 374, 376 КПК України, ст.ст.50,56, 65-67, 70, 75, 76, ч.1, 3 ст. 297 КК України, суд,-

у х в а л и в :
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 297 та ч. 3 ст. 297 КК України та призначити йому покарання:
за ч. 1 ст. 297 КК України у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік;
за ч. 3 ст. 297 КК України у виді обмеження волі строком на 4 (чотири) роки;
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України призначити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , остаточне покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у виді обмеження волі строком на 4 (чотири) роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від відбування призначеного покарання у виді обмеження волі, з випробуванням, встановивши іспитовий строк терміном у 2 (два) роки.
Покласти на ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання чи роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, крім того відповідно до ч.3 ст.76 КК України покласти додатковий обов`язок виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою (вид якої буде визначено органом пробації).
Іспитовий строк ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рахувати з моменту проголошення вироку.
Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави судові витрати на проведення експертизи в розмірі 1029 (одна тисяча двадцять дев`ять) грн. 72 коп.
Речові докази після набрання вироком суду законної сили, а саме:
- металевий хрест, який переданий на зберігання потерпілому ОСОБА_8 залишити в останнього;
- таблиця для вилучення слідів рук, на яку наклеєно чотири відрізки липкої стрічки зі слідами пальців рук, яку опечатано до паперового конверту залишити при справі.
Вирок суду може бути оскаржений в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду через Гребінківський районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинувачуваному та прокурору.

Суддя ОСОБА_9