Справа № 638/608/21
Провадження №1-кп/638/659/22
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

захисника обвинуваченого

ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань об`єднане кримінальне провадження відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Харкова, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, має малолітню дитину 2020 року народження, не працюючого, який до арешту проживав за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

26.02.2020 року Московським районним судом м.Харкова за ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України від відбуття покарання звільнений з іспитовим строком 2 роки;

04.08.2020 року вироком Московського районного суду м.Харкова, зміненого ухвалою Харківського апеляційного суду від 18.01.2022 року, за ч.2 ст.186, ч.2 ст.185, ст.ст.70, 71 КК України до 5 років позбавлення волі,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, -

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Харкова, українця, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, не одруженого, не працюючого, інваліда 2-ї загальної групи, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

13.08.2020 року Московським районним судом м.Харкова за ч.1 ст.185 КК України до покарання у вигляді штрафу;

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, -

встановив:

13 жовтня 2020 року о 15 годині 40 хвилин ОСОБА_8 , за попередньою змовою з ОСОБА_9 , із заздалегідь виниклим умислом, направленим на заволодіння чужим майном шляхом обману, прийшли у пункт велопрокату, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , де здійснює свою приватну підприємницьку діяльність по наданню у прокат велосипедів та їх ремонту ФОП « ОСОБА_11 ». Реалізуючи свій протиправний злочинний намір, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, повторно, з єдиним умислом, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, достовірно розуміючи для себе, що повертати майно вони не мають наміру, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 домовились з ОСОБА_12 , який працює на посаді консультанта ФОП « ОСОБА_11 » про прокат велосипеду та в якості документа надали паспорт громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_13 та паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_9 .

ОСОБА_12 , щиро повіривши в те, що майно дійсно береться у прокат на певний час та буде повернуто, передав ОСОБА_8 та ОСОБА_9 велосипед марки «Leon HT-80 AM DD» чорного кольору з помаранчевими лініями, заводський номер: 180892, вартість якого за результатами товарознавчої експертизи №174 від 26.11.2020 року становить 9013 гривень та велосипед марки «Leon HT-80 AM DD» чорного кольору з помаранчевими лініями, заводський номер: 180892, вартість якого за результатами товарознавчої експертизи №174 від 26.11.2020 року становить 8697 гривень.

ОСОБА_8 та ОСОБА_9 виконувати свої зобовязання не бажали та не маючи наміру повертати майно, покинули територію велопрокату, обернувши викрадене майно на свою користь, розпорядившись ним на власний розсуд, спричинивши тим самим потерпілому ОСОБА_14 майнову шкоду в сумі 17 710 гривень.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 свою провину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, підтвердивши вищезазначене в повному обсязі. Пояснив, що він спільно з ОСОБА_9 взяли в прокат два велосипеди, повертати які вони наміру не мали. У скоєному щиро кається. Цивільний позов визнав у повному обсязі.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 свою провину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, підтвердивши вищезазначене в повному обсязі. Пояснив, що він спільно з ОСОБА_8 взяли в прокат два велосипеди, повертати які вони наміру не мали. У скоєному щиро кається. Цивільний позов визнав у повному обсязі.

Винність обвинувачених ОСОБА_13 та ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого їм злочину ніким не оспорюється. Інші докази згідно ч.3 ст.349 КПК України було визнано недоцільним досліджувати в судовому засіданні щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, крім матеріалів, що характеризують особу обвинувачених. При цьому судом з`ясовано, чи правильно учасники судового розгляду розуміють зміст цих обставин, чи добровільною та істинною є їх позиція, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

Суд вважає доведеною винність ОСОБА_13 та ОСОБА_9 у заволодінні чужим майном шляхом обману, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб та кваліфікує їх дії за ч.2 ст.190 КК України.
Вирішуючи питання про вид та розмір покарання суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України є нетяжкими злочином, відомості про особу винних, наявність обставини, яка пом`якшує та відсутність обставини, яка обтяжує покарання.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , є щире каяття.
Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , судом не встановлено.
З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_8 раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів, останній раз вироком Московського районного суду м.Харкова від 04.08.2020 року, вчинив злочин під час іспитового строку за попереднім вироком, не одружений, має малолітню дитину 2020 року народження, не працює, на диспансерному (профілактичному) обліку в КНП ХОР «Обласний наркологічний диспансер» не перебуває; впродовж останніх п`яти років за медичною допомогою до КНП «Харківський міський психоневрологічний диспансер №3» не звертався, згідно доповіді Новобаварського та Московського районних відділів філії ДУ «Центр пробації» в Харківській області ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як високий, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється як середній.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_9 раніше судимий, не одружений, не працює, інвалід 2-ї загальної групи, на диспансерному (профілактичному) обліку в КНП ХОР «Обласний наркологічний диспансер» не перебуває; впродовж останніх п`яти років за медичною допомогою до КНП «Харківський міський психоневрологічний диспансер №3» не звертався, згідно доповіді Московського районного відділу філії ДУ «Центр пробації» в Харківській області ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюються як середній.

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Обвинуваченому суд призначає покарання необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , суд враховує фактичні обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого злочину, суб`єктивне ставлення обвинуваченого до скоєного та його поведінку після вчинення злочину, соціальну характеристику особи: її вік, стан здоров`я, соціальне становище, наявність обставини, що пом`якшує покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, та зваживши на всі фактори в їх сукупності і взаємозв`язку, приходить до висновку про призначення покарання у межах санкції інкримінованої статті у виді позбавлення волі.
Однак суд вважає, що ОСОБА_9 не потребує ізоляції від суспільства, його виправлення можливе без реального відбування покарання, але в умовах належного контролю за його поведінкою та виконання покладених на нього обов`язків, та приймає рішення про звільнення його у відповідності зі ст.75 КК України від відбування покарання з випробуванням.

Об`єктивні обставини, які б давали підстави для висновку про неможливість виправлення обвинуваченого при призначенні йому покарання у виді позбавлення волі з випробовуванням з іспитовим строком відсутні.

Застосування інституту звільнення від відбування покарання, має бути індивідуальним щодо кожної особи та на думку суду не зашкодить реалізації цілей покарання, сприятиме виправленню обвинуваченого без ізоляції від суспільства та попередженню скоєння ним нових кримінальних правопорушень.

У той же час, з метою контролю за поведінкою засудженого, суд вважає за необхідне покласти на ОСОБА_9 обов`язки передбачені п.п.1, 2 ч.1 та п.2 ч.3 ст.76 КК України.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд враховує фактичні обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого злочину, суб`єктивне ставлення обвинуваченого до скоєного та його поведінку після вчинення злочину, соціальну характеристику особи: її вік, стан здоров`я, соціальне становище, наявність обставини, що пом`якшує покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, та зваживши на всі фактори в їх сукупності і взаємозв`язку, приходить до висновку про призначення покарання у межах санкції інкримінованої статті, не вбачаючи підстав для можливості виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання чи призначення іншого виду чи розміру покарання.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися, як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року, «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 року).
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається, як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають, як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.
Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
При цьому також суд враховує, що відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
При призначенні покарання суд керується також положенням п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23.10.2003 року, згідно якого суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Відповідно до ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України.
Оскільки судом призначається покарання, пов`язане з ізоляцією від суспільства, за відсутності виняткових обставин, передбачених ч.3 ст.377 КПК України, враховуючи встановлені та викладені раніше обставини, у тому числі визначені ст. 178 КПК України, які підтверджують ризики, передбачені п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, на переконання суду до набрання вироком законної сили запобіжний захід, обраний обвинуваченому ОСОБА_8 у виді тримання під вартою, необхідно залишити без змін.
Цивільний позов ОСОБА_11 про стягнення з ОСОБА_13 матеріальної шкоди у розмірі 17 710 гривень підлягає задоволенню, так як завдана шкода на зазначену суму підтверджується товарознавчою експертизою №1744 від 26.11.2020 року та показами обвинуваченого, наданими у судовому засіданні.
Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Долю речових доказів суд вирішує на підставі ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 100, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд,-

ухвалив:

ОСОБА_13 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України та призначити йому покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.
На підставі ст.71 КК України до призначеного покарання частково приєднати невідбуте покарання за вироком Московського районного суду м. Харкова від 04.08.2020 року, зміненого ухвалою Харківського апеляційного суду від 18.01.2022 року та остаточно призначити покарання за сукупністю вироків у виді 5 (п`яти) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.
Запобіжний захід ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою залишити без змін до набрання вироком законної сили.
Строк початку покарання вираховувати з 27.11.2020 року.
Зарахувати у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення ОСОБА_13 з 27.11.2020 року до набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України та призначити йому покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку 2 (два) роки не скоїть нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки.
Відповідно до п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України зобов`язати засудженого ОСОБА_9 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Цивільний позов ОСОБА_11 - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_13 на користь ОСОБА_11 суму матеріальної шкоди у розмірі 17 710 (сімнадцять тисяч сімсот десять) гривень 00 копійок.
Речові докази паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серія номер НОМЕР_1 , паспорт для виїзду за кордон громадянина України на ім`я ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серія номер НОМЕР_2 повернути законним власникам.
Речовий доказ диск DVD-R з відеозаписом події, яка мала місце 13.10.2020 року зберігати в матеріалах провадження.
Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1