КИЇВСЬКИЙ AПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 вересня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря ОСОБА_4 ,
за участю
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві матеріали за апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 , в інтересах власника майна ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 05 квітня 2021 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_5 та накладено арешт на майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), шляхом заборони відчуження нерухомого майна.

Відповідно до ухвали, слідчий суддя, вказав, що з метою забезпечення збереження речових доказів, необхідно накласти арешт на майно, оскільки прокурором доведено наявність достатніх підстав вважати, що мав місце факт вчинення кримінального правопорушення та про необхідність накладення арешту на майно на підставі ч.2 ст.170 КПК України, оскільки існує обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти органи досудового розслідування з дотриманням відповідних положень національного законодавства та принципів верховенства права.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді,представник ОСОБА_6 , в інтересах власника майна ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити пропущений строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 05 квітня 2021 року, ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт на майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_7 .
Щодо строку апеляційного оскарження представник зазначає, що розгляд клопотання про арешт майна, власником якого є ОСОБА_7 , здійснювався без повідомлення власника майна у відповідності до ст. 172 КПК України, про наявність ухвали про накладення арешту на майно стало відомо тільки 17 серпня 2021 року після ознайомлення з матеріалами справи тому як вважає представник строк пропущений з поважних причин.
Як вважає представник, вказаною ухвалою слідчого судді обмежено права та інтереси ОСОБА_7 як власника майна, а саме право приватної власності, яке передбачено главою 23 ЦК України та гарантовано ст. 41 Конституції України.

Представник вказує, що до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у даному кримінальному провадженні вносилися зміни 05 липня 2018 року, 11 вересня 2018 року та 03 червня 2019 року про вчинення трьох епізодів кримінальних правопорушень. 05 липня 2018 року про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 190 КК України, 11 вересня 2018 року про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, та 03 червня 2019 року про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.
При цьому посилається на те, відповідно до ч. 2 ст. 219 КПК України - строк досудового розслідування з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня повідомлення особі про підозру становить: вісімнадцять місяців - у кримінальному провадженні щодо тяжкого чи особливо тяжкого злочину.

Зважаючи на норму встановлену ч. 2 ст. 219 КПК України апелянт стверджує, що строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0006405 від 05 липня 2018 року закінчився 05 січня 2020 року, тобто після спливу строку 18 (вісімнадцять місяців) з дати внесення відомостей до ЄРДР, яке було здійснено 05 липня 2018 року.

Звертає увагу суду на те, що як на сьогодні так і станом на 05 січня 2020 року у даному кримінальному провадженні жодній особі повідомлення про підозру не здійснювалося.

Також посилається на ч. 1 ст. 116 КПК України, з якої вбачається , що процесуальні дії мають виконуватися у встановлені цим Кодексом строки.
Дані норми чітко вказують на те, що строк досудового розслідування у даному кримінальному провадженні від 05 липня 2018 року закінчився 05 січня 2020 року.
У зв`язку зі спливом строку досудового розслідування та його закінченням - проведення слідчих та процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та винесення процесуальних документів у кримінальному провадженні, крім рішення про закриття даного кримінального провадження, заборонено.

В судове засідання власник майна та представник не з`явились, хоча про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені завчасно та належним чином, що дає суду апеляційної інстанції підстави розглядати справу у їх відсутність.
Крім того, апеляційний суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно виконувати процесуальні обов`язки
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги представника та просив залишити без змін ухвалу слідчого судді , вивчивши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що представнику власника майна слід поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 05 квітня 2021 року, з огляду на положення абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, а його апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.
Як вбачається з наданих апеляційному суду матеріалів справи, Дніпровською окружною прокуратурою міста Києва здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0006405 від 05 липня 2018 року за ч. 4 ст. 190 КК України, за фактами заволодіння невстановленими особами рядом квартир у місті Києві, які можуть належати територіальній громаді міста Києва як відумерла спадщина.
Досудовим розслідуванням встановлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру АДРЕСА_1 первинно було зареєстровано 11 березня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за ОСОБА_9 на підставі договору дарування квартири від 29 жовтня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_10 під №1962.
Згідно цього договору ОСОБА_11 подарував вказану квартиру ОСОБА_12 29 жовтня 2004 року.
При цьому, інформація щодо приватного нотаріуса ОСОБА_10 на цей час у Єдиному реєстрі нотаріусів відсутня.
Згодом право власності на зазначену квартиру було зареєстровано 17 березня 2021 року за ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 17 березня 2021 року, зареєстрованого під №90 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_13 .
За змістом цього договору ОСОБА_14 як продавець продав, а ОСОБА_7 купила вказану квартиру. Від імені покупця ОСОБА_7 діяв ОСОБА_15 . Продавець квартири володів нею на підставі договору дарування квартири від 29 жовтня 2004 року.

Проте, договір дарування від 29жовтня 2004 року має ознаки підробки та ніколи не укладався з боку померлого ОСОБА_11 .

Як встановлено органом досудового розслідуання, невстановлені на цей час особи незаконно заволодію квартирою шляхом реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яке на цей час зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_7 .

Постановою прокурора у кримінальному провадженні від 31 березня 2021 року вказана квартира визнана речовим доказом.
31 березня 2021 року прокурор Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_5 звернувся до слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), шляхом заборони відчуження нерухомого майна.
Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 05 квітня 2021 року, казане клопотання прокурора було задоволено та накладено арешт зазначену квартиру шляхом заборони її відчуження.
З ухвали слідчого судді та журналу судового засідання вбачається, що наведені в клопотанні доводи про накладення арешту на майно перевірялись судом першої інстанції. При цьому було досліджено матеріали судового провадження, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.
Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на вказане майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнане речовими доказами в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.
На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.
Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.
Як вбачається із матеріалів справи, вказана квартира постановою прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_5 від 31 березня 2021 року правомірно визнана речовими доказами у даному кримінальному провадженні (а.с. 20).

Тому, з огляду на положення ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню фактичних обставину кримінальному провадженні.
Оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що майно може бути відчужене, що не дасть можливості забезпечити проведення можливих судових експертиз, а також існує загроза збереження речових доказів у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні, слідчим суддею арешт накладено обґрунтовано, за наявності для цього достатніх правових підстав.
Також, арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.
З урахуванням цього слідчий суддя, всупереч тверджень апелянта, встановив належні правові підстави, передбачені ст. 170 КПК України, для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно.
В свою чергу, у кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Таким чином, накладення арешту на майно у даному кримінальному провадженні, за наявності для цього підстав відповідає вимогам КПК України. Матеріали судового провадження свідчать, що застосування зазначеного заходу забезпечення кримінального провадження є виправданим та необхідним у кримінальному провадженні.
Доводи апелянта про те, що вилучене майно не має жодного відношення до вказаного кримінального провадження, не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді, оскільки арешт на вказане майно накладено за наявності для цього передбачених законом підстав та з метою забезпечення збереження речових доказів.
Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.
Що стосується посилання в апеляційній скарзі на те, що строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0006405 від 05 липня 2018 року закінчився, то вони є необгрунтованими, скільки прокурором під час апеляційного розгляду надано копію ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києві від 28 грудня 2020 року, з якої вбачається, що строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0006405 від 05 липня 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України продовжено до дванадцяти місяців, тобто до 05 січня 2022 року.

Всі інші підстави підлягають з`ясуванню слідчим, прокурором під час досудового розслідування та судом під час розгляду справи по суті.
Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не вбачається.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170, 171, 307, 309, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Поновити представнику ОСОБА_16 , який діє в інтересах власника майна ОСОБА_7 , строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 05 квітня 2021 року.

Ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 05 квітня 2021 року, якою задоволено клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_5 та накладено арешт на майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), шляхом заборони відчуження нерухомого майна - залишити без змін, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 , в інтересах власника майна ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення і оскарженню не підлягає.
Судді:

_______________ _______________ _____________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/824/5184/2021
Єдиний унікальний номер 755/15011/18
Категорія: ст. 171 КПК України
Слідчий суддя у суді першої інстанції ОСОБА_17
Доповідач в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1