КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 26 серпня 2021 року,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9

В С Т А Н О В И Л А:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 26 серпня 2021 року.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 26 серпня 2021 року обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк тримання під вартою на 60 днів, тобто до 24 жовтня 2021 року включно.
Таке рішення суд мотивував тим, що існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_7 не має міцних соціальних зв`язків, постійного місця проживання та обвинувачується серед іншого у вчиненні кримінального правопорушення, яке за класифікацією визначеною ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, який має високий ступінь суспільної небезпеки, за яке він може бути засудженими до 15 років, позбавлення волі або довічного позбавлення волі.

В доводах апеляційної скарги захисник ОСОБА_6 зазначає, що у клопотанні про продовження строків тримання під вартою прокурор не обґрунтовує наявність ризиків, передбачених положеннями ст. 177 КПК України, при цьому, будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували викладені у клопотанні обставини прокурор також не надає.
Крім того, захисник звертає увагу на те, що прокурор, не маючи жодних доказів на підтвердження своїх доводів, викладених у клопотанні, вказує на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, який має значний ступінь суспільної небезпеки, тим самим психологічно впливає на суд та присяжних створюючи у них суб`єктивну картину особистості ОСОБА_7 , як людини особливо небезпечної та яку необхідно тримати виключно під вартою.
Також, апелянт вказує на те, що клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою не відповідає вимогам КПК України.
Водночас, захисник посилається на те, що поведінка обвинуваченого ОСОБА_7 до його затримання свідчить про те, що останній не збирався переховуватися від суду, знищувати будь-які докази або впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, оскільки, з вересня 2020 року ОСОБА_10 був обізнаний про наявність досудових розслідувань, які проводилися відносно нього в інших кримінальних провадженнях та, при цьому, жодним чином не намагався перешкоджати розслідуванню або ухилятися від слідства, усвідомлюючи санкцію кожної статті, яка інкримінувалась йому.
При цьому, у апеляційній скарзі апелянт звертає увагу на те, що при постановленні оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції зазначив, що сторона захисту не надала жодних доказів, які б свідчили про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, що на думку захисника, порушує принцип презумпції невинуватості, відповідно до якої обов`язок доказування покладається на сторону обвинувачення.
В той же час, посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини, апелянт вказує на те, що суд при вирішенні питання про продовження строків тримання під вартою окрім тяжкості покарання, що загрожує обвинуваченому, не врахував інших чинників, зокрема обставин, які позитивно характеризують обвинуваченого, також суд не розглянув можливості застосування до обвинуваченого інших більш м`яких запобіжних заходів.

Під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_9 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, прокурор заперечував щодо задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.
Розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.
Під час розгляду клопотання суд встановив, що відсутні переконливі докази на підтвердження обставин, які б вказували на зменшення або зникнення ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, одне з яких за класифікацією визначеною ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, який має високий ступінь суспільної небезпеки, за яке він може бути засудженими до 15 років, позбавлення волі або довічного позбавлення волі, не має міцних соціальних зв`язків та постійного місця проживання.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 . Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. В той же час, в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступлення від принципу поваги до особистої свободи, а також забезпечує не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Отже, колегія суддів погоджується з тим, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.
Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор не довів існування ризиків є необґрунтованими, оскільки питання щодо продовження строків тримання під вартою розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів провадження вбачається, що при продовженні строків тримання під вартою ОСОБА_7 суд враховував не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинуваченого під вартою.
Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції порушив принцип презумпції невинуватості, зазначивши в оскаржуваній ухвалі про те, що сторона захисту не надала жодних доказів, які б свідчили про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Отже суд, зазначивши про те, що стороною захисту не надано жодних доказів на спростування позиції сторони обвинувачення, не порушив презумпції невинуватості, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.
Також колегія суддів вважає, що твердження апелянта про те, що поведінка обвинуваченого до затримання була належною, не може слугувати обставиною, яка б спростовувала ризики, на які посилається суд в ухвалі.
Суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та навів в ухвалі мотиви, на підставі яких прийняв відповідне рішення.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано продовжив раніше застосований до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть на даному етапі судового провадження забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду.
Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 405, 407, 409, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 26 серпня 2021 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк тримання під вартою на 60 днів, тобто до 24 жовтня 2021 року включно, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4