Провадження №: 1-кс/755/4095/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва (далі Суд) у складі слідчої судді ОСОБА_1 , за участю: секретаря судових засідань ОСОБА_2 та прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 про надання дозволу на затримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0010154 від 10.12.2019, за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України, з метою його приводу для участі в розгляді клопотання про обрання/застосування запобіжного заходу з вигляді утримання під вартою, установив:

до слідчого судді даного місцевого суду надійшло вказане клопотання прокурора про надання дозволу на затримання ОСОБА_4 , яке обумовлене, на переконання заявника тим, що є наявними обставини регламентовані ст. 188, п.п. 1-2 ч. 4 ст. 189, п.п. 1-3 ч. 1 ст. 194 КПК України у цьому провадженні.

Так, мотивуючи клопотання заявнии посилаються у т.ч. на те, що в ході досудового розслідування у рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0010154 від 10.12.2019, за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України слідством установлено, що відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України №328-р від 30.03.2011 Міністерству закордонних справ України передано чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , на підставі Акта № 1/99. Розпорядженням Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації №541 від 27.12.2011 вказану квартиру включено до складу службових Міністерства закордонних справ.
На початку 2018 року у ОСОБА_4 виник злочинний намір на заволодіння нерухомим майном квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом обману.
У невстановлений досудовим розслідуванням час у невстановленому в ході досудового розслідування місці ОСОБА_4 отримав підроблений офіційний документ свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 14.04.2011 (далі Свідоцтво), до якого внесено завідомо неправдиві відомості про те, що воно видане Управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі Управління), а також, що квартира АДРЕСА_3 належить на праві приватної власності ОСОБА_4 , та яке фактично Управлінням за вказаними реквізитами не видавалося.
26.01.2018 близько 14 годин 56 хвилин ОСОБА_4 , з метою придбання права на чуже майно шляхом обману, діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з корисливих мотивів, звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_4 , із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності) №26465956, а саме про реєстрацію права приватної власності на квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_2 , та подав нотаріусу вищевказане завідомо підроблене Свідоцтво на вказану квартиру серії НОМЕР_1 , достовірно знаючи, що останнє йому не видавалося у передбаченому законом порядку, тобто використав завідомо підроблений документ.
У подальшому, 26.01.2018 о 15 годині 06 хвилин, будучи введеною в оману на підставі підробленого Свідоцтва щодо наявності у ОСОБА_4 права власності на вказане нерухоме майно, приватний нотаріус ОСОБА_5 о 15 годині 06 хвилин здійснила державну реєстрацію права власності на зазначений об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_4 , внісши відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна №366, чим ОСОБА_4 довів свій злочинний умисел до кінця.
Згодом ОСОБА_4 , розпорядився майном (квартирою), право на яку він незаконно придбав шляхом обману, на власний розсуд, уклавши договір іпотеки з одночасною позикою грошових коштів.
Отже, ОСОБА_4 своїми злочинними діями, що полягали у протиправному придбанні права на майно шляхом обману, а саме квартири, що належить Міністерству закордонних справ та включена до складу службових, розташованої за адресою АДРЕСА_2 , спричинив збитки Міністерству закордонних справ на суму 2700000,00 (два мільйони сімсот тисяч) гривень 00 копійок, що в 600 і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, тобто в особливо великих розмірах.
Таким чином, своїми умисними діями, що виразилися у придбанні права на майно шляхом обману (шахрайство) в особливо великих розмірах, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст. 190 КК України, а також своїми умисними діями, що виразилися у використанні завідомо підробленого документа, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст. 358 КК України.
Відповідно до п. 3 ст. 276 КПК України повідомлення про підозру здійснюється у випадку наявності доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення. Письмове повідомлення про підозру вручається в день його складання слідчим, прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений для вручення повідомлень.
Відповідно до ст. 111 КПК України повідомлення є процесуальною дією за допомогою якої слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд повідомляє певного учасника кримінального провадження про дату, час та місце проведення певної процесуальної дії або прийняте процесуальне рішення чи здійснену процесуальну дію. Повідомлення у кримінальному провадженні здійснюється у випадках, передбачених цим Кодексом, у порядку, передбаченому главою 11 КПК України (виклик слідчим, прокурором, судовий виклик і привід).
Згідно статті 135 КПК України особа викликається до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв'язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою.
13.12. ОСОБА_4 І.П. було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України.
Про під ОСОБА_4 І.П.. повідомлено слідчим, що здійснює досудове розслідування кримінального провадження, шляхом направлення повідомлення про підозру з роз`ясненням прав підозрюваного за адресою останнього відомого його місця проживання.
Разом з тим слідчим, з додержанням вимог ст.ст. 111, 112 КПК Укра ОСОБА_4 І.П. викликався для проведення допиту на 09.12.2019, 10.12.2019, 11.12.2019, 12.12.2019.
достовірно знаючи про необхідність прибуття до слідчого Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві, будучи належним чином повідомленим про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та ознайомленим із покаранням за вчинення кримінального правопорушення, крім цього ознайомленим про дату, час прибуття для проведення слідчих дій порушив обов`язок прибуття за викликом до органу досудового розслідування без поважних причин неприбуття, визначених ст. 138 КПК України.
Враховуючи зазначене, 21.12.2019, була винесена постанова про оголошення його в розшук. Цього ж дня, за погодженням із процесуальним керівником винесена постанова про зупинення кримінального провадження. Відомості про зупинення внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
На даний час місце знаходж ОСОБА_4 І.П. не відоме.
Під ОСОБА_4 І.П. у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, підтверджується зібраними по справі доказами, зокрема показаннями свідків, протоколами тимчасового доступу до документів, речовими доказами у справі, висновками експертів, протоколами впізнання.

У судовому засіданні прокурор заявлене клопотання підтримала, просила задовольнити з вказаних у ньому підстав, з огляду на, що слідча суддя заслухавши доводи даного учасника процесу, дослідивши матеріали клопотання, та перевіривши його на дотримання вимог КПК України, приходить до наступного.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ч. 2 ст. 1 КПК України).
Зокрема, затримання особи є заходом забезпечення кримінального провадження (п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 131 КПК України).

Відповідно до ст. 188 КПК прокурор, слідчий за погодженням з прокурором має право звернутися із клопотанням про дозвіл на затримання підозрюваного, обвинуваченого з метою його приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Це клопотання може бути подане: 1) одночасно з поданням клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або зміни іншого запобіжного заходу на тримання під вартою;

Прокурор додає до клопотання документи, які підтверджують зазначені у пунктах 1, 2 частини четвертої статті 189 цього Кодексу обставини, та якими власне обумовлено те, що слідчий суддя, суд відмовляє у наданні дозволу на затримання підозрюваного, обвинуваченого з метою його приводу, якщо прокурор не доведе, що зазначені у клопотанні про застосування запобіжного заходу обставини вказують на наявність підстав для тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а також є достатні підстави вважати, що: 1) підозрюваний, обвинувачений переховується від органів досудового розслідування чи суду; 2) одержавши відомості про звернення слідчого, прокурора до суду із клопотанням про застосування запобіжного заходу, підозрюваний, обвинувачений до початку розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу вчинить дії, які є підставою для застосування запобіжного заходу і зазначені у статті 177 цього Кодексу (ст. 189 КПК України).
Тобто, обставини регламентовані ч. 4 ст. 189 вказаного Кодексу, в силу норм його ст.ст. 22, 26, підлягають доказуванню заявником.

При цьому, не достатньо висловити певне твредження в клопотанні, його,в сиул ст.ст. 22, 26 КПК, слід довести доданими до таокго клопоатння матеріалами.

У цій ситуації, матеріали заявником, які подані, як докази обставин, на які він посилаються у клопотанні, не засвідчують собою набуття особою у відношенні якої унесено дане клопотання статусу підозрюваного.
Так,загальний порядок повідомлення про підозру передбачений главою 22 КПК України, яка має назву «Повідомлення про підозру» та складається з таких статей: «Випадки повідомлення про підозру» (стаття 276); «Зміст письмового повідомлення про підозру» (стаття 277); «Вручення письмового повідомлення про підозру» (стаття 278); «Зміна повідомлення про підозру» (стаття 279).

Отже, саме така побудова цієї глави дає підстави зробити висновок, що законодавець пов`язує процесуальну діяльність із повідомлення про підозру із сукупністю процесуальних дій слідчого та/або прокурора, зміст яких полягає у встановленні юридичних і фактичних підстав для повідомлення про підозру (стаття 276), складанні письмового процесуального документа (повідомлення про підозру) (стаття 277) та його врученні особі (стаття 278).

Відповідно, з огляду на правові норми КПК України, слід розмежовувати: а) підозру як припущення про вчинення особою кримінально караного діяння; б) письмове повідомлення про підозру як процесуальне рішення; в) повідомлення про підозру як комплекс процесуальних дій, який передбачає складання та вручення повідомлення про підозру, роз`яснення процесуальних прав підозрюваного, суті підозри, внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

При цьому, слід ураховувати, що законодавець на нормативному рівні щодо процесуального порядку повідомлення про підозру вживає поняття «складання», «вручення» та «здійснення» повідомлення про підозру.

Таким чином, як вбачається з указаних вище положень закону, поняття «повідомлення про підозру» розуміється у чинному КПК України саме як окремий процесуальний документ, а не як дія (процедура, процес), оскільки для цього законодавцем вжито інший термін «вручення повідомлення про підозру».

В постанові від 11 грудня 2019 року в справі № 536/2475/14-к Велика Палата Верховного Суду указала, що із системного аналізу норм глави 22 КПК України вбачається, що процедуру здійснення повідомлення про підозру особі можна умовно поділити на такі етапи: (а) етап прийняття рішення щодо необхідності здійснення особі повідомлення про підозру, який передбачає перевірку підстав здійснення такого повідомлення згідно з частиною першою статті 276 КПК України, дотримання процесуальних гарантій під час проведення тих чи інших слідчих або оперативно-розшукових дій або застосування запобіжних заходів, які вчинялись до моменту здійснення такого повідомлення. На цьому етапі відбувається формування волевиявлення уповноваженої посадової особи (слідчого або прокурора) про необхідність здійснення повідомлення про підозру. Потрібно також зауважити, що законодавство передбачає можливість (у разі необхідності) зміни волевиявлення щодо здійснення повідомлення про підозру у формі зміни раніше повідомленої або ж повідомлення нової підозри в порядку, визначеному статтею 279 КПК України; (б) етап об`єктивації/вираження сформованого внутрішнього волевиявлення уповноваженої посадової особи щодо прийнятого рішення в зовнішню форму шляхом складання тексту повідомлення про підозру відповідно до вимог, передбачених статтею 277 КПК України, та його підписання; (в) етап доведення інформації до відома адресата, щодо якого прийняте рішення про повідомлення про підозру.

В постанові від 25 листопада 2020 року в справі № 627/927/19 Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду указав, що системне тлумачення процесуальних норм, передбачених статтями 3, 22, 36, 276 - 278 КПК дає підстави до висновку, що здійснення повідомлення про підозру врегульовано імперативними нормами, які вичерпно, точно і однозначно визначають як форму встановленої для цього правової процедури (порядку), так і її зміст.

Застосування належної правової процедури означає здійснення справедливого правосуддя згідно з визначеними загальними засадами кримінального провадження для досягнення мети і вирішення його завдань.

Дотримання встановленої правової процедури здійснення повідомлення про підозру означає, що дії процесуальних суб`єктів мають відповідати вимогам закону.

Такі дії мають здійснюватися на підставі законних повноважень щодо вирішення конкретного процесуального завдання, яке постає перед прокурором у певний момент досудового розслідування кримінального провадження.

Дотримання належної правової процедури здійснення повідомлення про підозру має забезпечувати його відповідність стандартам захисту прав людини, єдність змісту та форми кримінального провадження, налагоджену взаємодію верховенства права і законності, що в результаті врівноважує приватні і публічні (суспільні) інтереси заради досягнення цих завдань.

Порушення порядку повідомлення про підозру призводить до нівелювання завдань кримінального провадження, окреслених у ст. 2 КПК, що полягають в охороні прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення того, щоб до кожного учасника кримінального провадження було застосовано належну правову процедуру.

Статтею 42 КПК визначено, щопідозрюваним є особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

В цій ситуації, Суд позбавлений змоги констатувати факт того, що стороною обвинувачення було вжито заходів для вручення складеного повідомлення про підозру у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень, хоча про це і указується в клопотанні, однак останнє не доводиться матеріалами справи.

Так, до клопотання не додано даних, які б указували, що сталося з повідомленням, яке начебто було направ ОСОБА_4 І.П. ще у 2019 році (доставлено адресату, не доставлено та чому (відмова отримання, закінчення терміну зберігання).

Номер трекінгу імовірного повідомлення на сайті Укрпошта в розділі https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html указує, що дані про відправлення відсутні.

Також у клопотанні указується ОСОБА_4 І.П. викликався для проведення допиту на 09.12.2019, 10.12.2019, 11.12.2019, 12.12.2019, однак на підтвердження цього факту до клопотання не додано жодних матеріалів (копії повсток про виклик та даних про доведення їх до відома особи, яка викликається).

Натомість до клопотання додано матеріали, котрі жодним чином не стосуються його, так як описують у собі фактичні дані, котрі підлягають установленню у кримінальному провадженні № 0000242 від 13.03.2019.

Тим самим, на думку слідчої судді, заявник, не надав слідчому судді належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у провадженні обставин регламентованих ч. 4 ст. 189 КПК України.

У той час, як заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються тільки з метою досягнення дієвості цього провадження (ч. 1 ст. 131 КПК України).
Заходами забезпечення кримінального провадження є у т.ч., відповідно до п.п. 8-9 ч. 2 ст. 131 КПК, затримання особи та запобіжні заходи.
Згідно ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Однак, при не доведеності заявниками у провадженні обставин регламентованих ч. 4 ст. 189 КПК України, як дійсних, не можливо говорити про наявність у справі і обставин передбачених п.п. 1-3 ч. 3 ст. 132 наведеного Кодексу, однак їх не установленість не допускає застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

За таких обставин, слідча суддя дослідивши матеріали клопотання, долучені до нього документи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінюючи сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає за необхідне у задоволенні клопотання відмовити, як необґрунтованому, що також слугує і підставою для не розгляду по суті клопотання про обрання/застосування запобіжного заходу, оскільки останнє, у цьому випадку, є фактично додатком до клопотання про надавання дозволу на затримання, адже подане у порядку п. 1 ч. 2 ст. 188 КПК України, а не ст. 184 даного Кодексу.

На підставі викладеного та керуючись вимогами ст.ст.1-29, 131-132, 135-136, 187-189, 190, 369-372, 376 КПК України, Суд постановив :

відмовити у задоволенні клопотання про надання дозволу на затримання .
Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідча суддя Оксана БІРСА