Справа № 645/2951/21
Провадження № 1-кп/645/268/22
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2022 р. м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за № 0000244 від 16 лютого 2021 року стосовно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинувачуваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 200 КК України,-

в с т а н о в и в:

У провадження Фрунзенського районного суду м. Харкова надійшов обвинувальний акт стосовно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинувачуваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 200 КК України.

11 травня 2021 року судом призначено підготовче судове засідання.

У підготовчому судовому засідання стороною захисту заявлено клопотання про повернення обвинувального акту прокурору, яке обґрунтоване тим, що подія кримінального правопорушення, об`єктивна сторона складу злочину викладені в обвинувальному акті, є неконкретними, відомості не відповідають дійсності, що відповідно призводить до пред`явлення неконкретного обвинувачення, яке тягне за собою порушення права обвинуваченого на захист, право на справедливий суд, та з огляду на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Абрамян проти Росії», «Камінські проти Австрії» можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного, він вважається офіційно письмово повідомлений про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення. Також, в обвинувальному акті виклад встановлених фактичних обставин кримінального правопорушення, за яким обвинувачується ОСОБА_5 , не відповідає формулюванню обвинувачення та має протиріччя, оскільки виклад обставин та формулювання обвинувачення містять твердження про вчинення злочину, в якому він не обвинувачується та по суті його обвинувачують за межами його діяння.При цьому сторона обвинувачення посилається на ст. 9 Закону про переказ коштів. Так, опрацюванням Інформаційно-пошукової системи "Законодавство України" встановлено, що Закону про переказ коштів, на який посилається сторона обвинувачення при викладенні фактичних обставин, не існує. Вказані стороною обвинувачення правовідносини врегульовані Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Крім того, Положення про електронні гроші в Україні, затверджене не постановою Правління Національного банку від 04.11.2010 № 481, а Постановою Правління Національного банку України, зовсім іншої установою. За змістом обвинувального акту сторона обвинувачення зазначає про надання послуг з вводу/виводу електронних грошей долар США, російський рубль, відносини щодо яких регулюються іншими нормативно-правовими актами, на які сторона обвинувачення взагалі не посилається за змістом обвинувального акту. Сторона обвинувачення зазначає про те, що замовники послуги є фізичні особи, проте за змістом формулювання обвинувачення сторона обвинувачення вказує, що замовником послуги є лише одна особа на прізвище ОСОБА_6 , який за відомостями сторони обвинувачення вчинює обмін безготівкових коштів та поповнення електронного гаманця за курсом російських рублів, при цьому останній знаходиться за адресою: свого мешкання в квартирі АДРЕСА_1 , що являється територією Шевченківського району міста Харкова та не має ніякого відношення до Немишлянського району м. Харкова, у зв`язку з чим є підстави вважати про порушення правил підсудності. Що стосується посилання на те, що обвинувачений здійснював протиправні дії без відповідної ліцензії НБУ України, то забезпечення єдиної державної політики у сфері валютних операцій та вільного здійснення валютних операцій на території України, зокрема електронні гроші, регулюється Законом України «Про валюту і валютні операції». Проте, викладаючи фактичні обставини та формулюючи обвинувачення відсутні посилання на норми даного ЗаконуУкраїни «Про валюту і валютні операції», а маються посилання на п.1 ч. 9.3 ст. 9, п. 3 ч. 15.1, п.п. 4,5 ч. 15.4 ст. 9 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», проте ст. 9 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» не містить п.1 ч. 9.3, а також п. 3 ч. 15.1, п.п. 4,5 ч. 15.4. У обвинувальному акті не викладені фактичні обставини, які обвинувачення вважає встановленими і які повинні бути вказані для розкриття правильної кваліфікації даного злочинного діяння за відповідною нормою кримінального закону. Зокрема відсутнє посилання на "закон", яким регламентується отримання дозволу на дії із зазначеними предметами, а лише зазначено, що ці дії вчинено незаконно без аналізу відповідного закону. Крім того, обвинувальний акт, згідно ч. 2 ст. 291 КПК України має містити правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність. Сторона обвинувачення зазначає, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 200 КК України, а саме неправомірне використання електронних грошей. В порушення вимог закону щодо презумпції невинуватості при викладенні фактичних обставин кримінального правопорушення в обвинувальному акті вказано, що в подальшому, замовники послуги - фізичні особи на вищевказаному сайті заповнювали розроблену ОСОБА_5 електронну форму заявки щодо вводу/виводу електронних грошей у безготівкову форму та навпаки, зазначали реквізити платіжної банківської картки із особистими даними з зазначенням суми коштів, яка підлягала обміну, після чого з їх рахунків відбувалося списання безготівкових грошових коштів за допомогою системи інтернет-еквайрингу інтегрованої до вищевказаного сайту, після чого ОСОБА_5 з контрольованих ним електронних гаманців «WebMoney Transfer», « ОСОБА_7 » та «Яндёкс. Деньги»; незаконно використовуючи в Україні електронні гроші вищевказаних електронних платіжних систем здійснював поповнення ними зазначених клієнтами електронних гаманців вказаних платіжних систем, з урахуванням відсотку за послуги останнього. Тобто сторона обвинувачення фактично вказує на повторність вчинення злочину, відповідальність за яке передбачено ч. 2 ст. 200 КК України. Також, захисник звернув увагу суду на порушення допущені стороною обвинувачення під час виконання вимог, передбачених ст. 290 КПК України.
Прокурор проти задоволення клопотання заперечував та зазначив, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 у достатньому обсязі містить виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважав встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону про кримінальну відповідальність, а також формулювання суті обвинувачення згідно встановлених на досудовому розслідування обставин, підтверджених доказами. Наявні в обвинувальному акті фактичні дані в своїй сукупності дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою. У даному провадженні обвинувальний акт викладено з достатньою для його сприйняття та розуміння конкретизацією в категоричній формі, з викладенням конкретно визначених суджень і висновків та без наявності будь-яких припущень, що в повному обсязі дає право обрати власну правову позицію захисту обвинуваченим. В обвинувальному акті зазначено всі нормативно-правові акти, на які посилається сторона обвинувачення. Окрім того, в ході досудового розслідування кримінального провадження стороною обвинувачення в повному обсязі виконано вимоги ст. 290 КПК України.

Суд, заслухавши учасників судового розгляду, перевіривши обвинувальний акт з додатками, приходить до висновку, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000244 від 16 лютого 2021 року підлягає поверненню прокурору з наступних підстав.

Відповідно ч. 4 ст.110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для виконання слідчим і прокурором.

Відповідно п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Для формулювання обвинувачення необхідно встановити всі елементи складу кримінального правопорушення (суб`єкт, об`єкт, суб`єктивна та об`єктивна сторона) та викласти зазначене у відповідному процесуальному документі.
Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України формулювання обвинувачення в обвинувальному акті викладається після викладу фактичних обставин кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті закону про кримінальну відповідальність.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року зазначив, що у пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного, він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19.12.1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії», №9783/82, п.79). Окрім того, Суд зазначає, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП), №25444/94, п. 52; рішення від 25.07.2000 року у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п. 58; рішення від 20.04.2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п. 34).
Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 01.03.2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).
Статтею 91 КПК України встановлено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Формулювання в обвинувальному акті обвинувачення, яке за визначенням у п.13 ч.1 ст.3 КПК України, є твердженням про вчинення особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, з достатньою повнотою повинно містити конкретні обставини, що були встановлені органом досудового розслідування, та які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні згідно зі ст. 91 цього ж Кодексу, логічно узгоджуватися та відповідати наведеній правовій кваліфікації кримінального правопорушення, яке ставиться у вину особі, з тією метою, щоб вона мала змогу зрозуміти суть пред`явленого їй обвинувачення та, виходячи з його змісту, обирати власну правову позицію захисту.

Конкретне обвинувачення, фактичні обставини по справі та визначена правова кваліфікація злочину є важливішим елементом кримінального переслідування, оскільки не тільки впливає на право обвинуваченого захищатись від обвинувачення, але й на весь визначений КПК України порядок судового розгляду.

У порушення вищезазначених вимог закону в обвинувальному акті відсутнє конкретне формулювання обвинувачення відповідно до положень закону з врахуванням всіх виявлених під час досудового слідства обставин в повному обсязі з дотриманням вимог КПК України, що свідчить про неконкретність пред`явленого обвинувачення, порушує право обвинуваченого на захист і в подальшому позбавить суд можливості належним чином роз`яснити обвинуваченому суть обвинувачення на виконання вимог ст.348 КПК України, та розглянути кримінальне провадження в його межах.

Частиною першою статті 348 КПК України встановлено, що після оголошення обвинувачення головуючий встановлює особу обвинуваченого і повинен роз`яснити йому суть обвинувачення, встановити чи зрозуміле воно йому, чи визнає він себе винним і чи бажає давати показання. Відповідно до закону суд не зможе перейти до розгляду справи, якщо прокурор при оголошенні обвинувального акту не зазначить конкретне формулювання обвинувачення.

Згідно вимог ст.374 КПК України, якщо суд ухвалює обвинувальний вирок, в ньому також зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. Повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, звернення з обвинувальним актом та підтримання державного обвинувачення у суді здійснюється прокурором. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, що встановлено ст.22 КПК України.

Згідно ч.3 ст.42 КПК України підозрюваний, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують. Підозрюваний, обвинувачений має право на захист, яке полягає у надані йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватись правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, що передбачено ст.20 КПК України.

Про те, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього, вказано й у підпункті «а» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Україною.

Європейський суд з прав людини в п. 87 рішенні по справі «Салов проти України» від 06.09.2005 року (статус остаточного набрало 06.12.2005 року), в якій були встановлені порушення статті 6 Конвенції та визначив, що принцип рівності сторін у процесі є однією зі складових широкого поняття справедливого суду, яке також включає основоположний принцип змагальності процесу. Крім того, принцип рівності сторін у процесі у розумінні "справедливого балансу" між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону в суттєве більш невигідне становище порівняно з іншою стороною.
Суд звертає увагу, що закон вимагає обов`язкового відображення в обвинувальному акті трьох складників: 1) фактичних обставин кримінального правопорушення; 2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва "формула обвинувачення"); 3) формулювання обвинувачення.
Таким чином, обвинувальний акт має містити чітку його структуру, а саме формулювання обвинувачення, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини, а також правову кваліфікацію кримінального правопорушення.
Відображення в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення має значення як для реалізації права обвинуваченого на захист, як складової права на справедливий суд, так і для дослідження судом обставин вчиненого кримінального правопорушення.
Аналогічний висновок міститься, зокрема, у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 295/12923/19.

Окрім того, відсутність у змісті обвинувального акту чіткого та повного формулювання обвинувачення є процесуальною перешкодою для суду та певних учасників процесу щодо належного виконання процесуальних дій та обов`язків, а саме: роз`яснення обвинуваченим суті обвинувачення (ст.348 КПК України); визначення меж судового розгляду (ст. 337 КПК України); зміна обвинувачення в суді (ст. 338 КПК України); Погодження зміни обвинувачення (ст. 341 КПК України); неможливості чітко визначення у мотивувальній частині вироку формулювання обвинувачення, яке пред`явлено особі і визнане судом недоведеним (п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України).

Порушення зазначених процесуальних норм є процесуально неприпустимим, оскільки вони впливають на реалізацію під час судового розгляду таких загальних засад кримінального провадження, як презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, які гарантуються сторонам нормами глави 2 КПК України.

Суд вважає, що обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК України, оскільки у порушення вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України при формулюванні обвинувачення в обвинувальному акті стосовно ОСОБА_5 не зазначені всі фактичні обставини, встановлені органом досудового розслідування, та зазначені при викладі фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважав встановленими. Тобто формулювання обвинувачення не в повній мірі відповідає встановленим фактичним обставинам кримінального правопорушення.

Окрім того, в обвинувальному акті зазначено, що замовниками послуг обвинуваченого є фізичні особи, які на створюваному та утримуваному ОСОБА_5 сайті заповнювали електронну форму заявки щодо вводу/виводу електронних грошей у безготівкову форму, тобто йде мова про невизначене коло осіб, проте за змістом формулювання обвинувачення зазначено лише одну особу замовника - ОСОБА_6 . Таким чином не зрозуміло, чи потрібно обвинуваченому готувати лінію захисту від одного епізоду інкримінованого діяння чи декількох.

За таких обставин, враховуючи викладене та наведені норми права, суд дійшов висновку, що не відображення в обвинувальному акті зазначених вище фактичних обставин кримінального правопорушення перешкоджає їх об`єктивному дослідженню судом на стадії судового провадження та свідчить про невідповідність обвинувального акту (у цій частині) вимогам КПК України, що є підставою для його повернення прокурору, передбаченою п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України.

Вказані недоліки обвинувального акту не можуть бути усунені шляхом зміни обвинувачення в суді згідно ст.338 КПК України, оскільки зазначені обставини не є новими фактичним обставинами кримінального правопорушення.

З огляду на вищенаведене та враховуючи специфіку судового розгляду, який відповідно ч.1 ст.337 КПК України проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, на основі засад змагальності сторін, у підготовчому судовому засіданні суд наділений повноваженнями перевірити повноту і правильність викладених в обвинувальному акті відомостей, які вимагаються ст.291 КПК України, з правової точки зору, але не вдаючись до їх оцінки, а звідси дійти висновку про можливість чи неможливість здійснення судового розгляду на підставі такого обвинувального акту.

Наданий до суду обвинувальний акт не відповідає вимогам ч.2 п.5 ст.291 КПК України, оскільки фактично не містить формулювання обвинувачення відповідно до положень закону, тому у даному випадку обвинувачений позбавлений можливості належним чином підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п.3 ст.6 Конвенції, адже його не було належним чином поінформовано про характер і причини обвинувачення через фактичну відсутність формулювання обвинувачення, як окремо визначеного елементу обвинувального акту, передбаченого п.5 ч.2 ст.291 КПК України.

Призначення обвинувального акту у такому вигляді до судового розгляду, на думку суду, призведе до порушення права обвинуваченого на захист, оскільки обвинувачений має право знати у вчиненні яких саме кримінальних правопорушень його обвинувачують (п. 1 ч. 3 ст. 42 КПК України).

Разом з цим, належить врахувати те, що необхідність дотримання при судовому розгляді вказаних загальних засад судочинства підтверджується практикою Європейського суду та змістом норм Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства.
Зокрема відповідно до підпункту «а» пункту 3 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини орієнтує на те, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи ("Девеер проти Бельгії" від 27 лютого 1980 року).
Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі "Маттоціа проти Італії" від 25 липня 2000 року, що відображає послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність неформального розуміння поняття "обвинувачення" національними судами.
Враховуючи викладене, суд вважає, що обвинувальний акт стосовно ОСОБА_5 слід повернути прокурору, який направив його до суду, для усунення допущених порушень складення обвинувального акту відповідно до вимог ст. 291 КПК України.

Твердження сторони захисту про порушення, допущені стороною обвинувачення під час виконання вимог, передбачених ст. 290 КПК України, повинні бути перевірені судом під час слухання справи, зокрема, на предмет допустимості доказів.
Також, суд зазначає, що зазначення сторони захисту на неіснуючі нормативно-правові акти, на які посилається сторона обвинувачення в обвинувальному акті, та відсутність у обвинувальному акті необхідних для встановлення фактичних обставин справи відомостей, не є підставою для повернення обвинувального акту прокурору, оскільки в цій частині судом надається оцінка конкретності обвинувачення при ухваленні вироку у справі (виправдувального чи обвинувального).
Керуючись ст.ст. 291, 314, 372 КПК України, суд,-

у х в а л и в:

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000244 від 16 лютого 2021 року стосовно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинувачуваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 200 КК України - повернути прокурору для приведення його в розумні строки у відповідність з вимогами КПК України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду протягом семи днів з дня оголошення ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо вона не скасована, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст ухвали виготовлений та проголошений 07.02.2022 року.

Суддя: