Справа № 130/1011/20
Провадження №11-кп/801/981/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 вересня 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
з участю прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8
представника потерпілого ОСОБА_9
законного представника потерпілого ОСОБА_10
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці кримінальне провадження №0000034, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.01.2020 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_7 на вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 15 червня 2021 року по обвинуваченню
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Некрасове Вінницького району Вінницької області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , непрацюючого, з професійно-технічною освітою, неодруженого, військовозобов`язаного, не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,-

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.
Вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 15 червня 2021 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Строк покарання ОСОБА_8 вирішено рахувати з часу його затримання в порядку виконання даного вироку суду.
Вирішено питання заходів забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна, цивільного позову, процесуальних витрат та речових доказів.

Згідно вироку суду, ОСОБА_8 15.01.2020 о 05:30 год., будучи в стані алкогольного сп`яніння, не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом, керуючи технічно справним автомобілем марки «Opel Vectra B», номерний знак НОМЕР_1 Республіки Польща, рухаючись по автодорозі М-21, зі сторони с. Рів Жмеринського району в напрямку м. Вінниці, неподалік с. Сьомаки Жмеринського району, не вибравши безпечної швидкості руху та не врахувавши дорожньої обстановки, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасника руху, в результаті чого виїхав за межі проїзної частини на ліве узбіччя, де з необережності допустив перекидання транспортного засобу з подальшим зіткненням його з деревом.
Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки «Opel Vectra B», неповнолітній ОСОБА_11 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи №26 від 30.04.2020 отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритої черпно-мозкової травми забиття головного мозку важкого ступеню, дифузного аксонального ураження головного мозку, множинних гематом м`яких тканин голови; травми шиї підвивих 1-го шийного хребця; травми грудей осколкового перелому тіла 11го грудного хребця, що супроводжувалась втратою свідомості (комою) та гострою недостатністю дихання, які за ступенем тяжкості належать до тяжких тілесних ушкоджень, оскільки дана політравма, що включає в себе забиття та аксональне ураження головного мозку, є ушкодженнями, що небезпечне для життя в момент заподіяння та спричинила загрозливі для життя явища кому та гостру недостатність дихання.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала.
В апеляційних скаргах обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_7 ставляться питання про зміну вироку Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 15 червня 2021 року. Просять винести нове рішення, яким звільнити обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання, встановивши йому іспитовий строк на 3 роки згідно ст.75 КК України з покладенням на нього відповідних обов`язків, передбачених ст.76 КК України.
Крім цього, в апеляційній скарзі захисника ставиться питання про зміну вироку суду в частині стягнення моральної шкоди, просить зменшити стягнуту з обвинуваченого на користь ОСОБА_10 , як законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_11 , моральну шкоду в розмірі 150 000 гривень.
Апеляційні скарги мотивовані тим, що суд при призначенні покарання не в повній мірі врахував загальні підстави призначення покарання згідно ст.65 КК України ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані обвинуваченого та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання і призначив обвинуваченому занадто суворе покарання. Крім цього, судом задовольняючи частково цивільний позов та призначаючи стягнути з обвинуваченого моральну шкоду в розмірі 300 000 гривень належним чином не доведено розмір заявленої моральної шкоди.

Позиції учасників судового провадження.
Прокурор ОСОБА_6 , представник потерпілого ОСОБА_9 та законний представник потерпілого ОСОБА_10 заперечили проти задоволення апеляційних скарг захисника та обвинуваченого, вважаючи вирок суду законним та обґрунтованим.
Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_7 підтримали доводи своїх апеляційних скарг з підстав, викладених в них та просили задовольнити їх в повному об`ємі.

Мотиви суду.
Заслухавши доповідача, виступи учасників провадження, дослідивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, суд приходить до висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника не підлягають до задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційних скарг.
Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.
Як убачається з вироку, суд правильно встановив фактичні обставини справи і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. Даний висновок ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку та належним чином перевірених судом доказах, які в апеляційних скаргах не заперечуються і перевірці в апеляційній інстанції не підлягають.
Наведені в апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника порушення судом закону України в частині призначеного покарання, через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, апеляційний суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Загальні засади призначення покарання.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, які пом`якшують i обтяжують покарання.
Виходячи з положень ст. 65 КК України, а також роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди повинні суворо додержуватись вимог даної норми закону стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та iндивiдуалiзацiї покарання.
Крім цього, відповідно до роз`яснень п. п. 2, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати, з-поміж іншого, i йога минуле, зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей (адміністративних стягнень).
При призначенні обвинуваченому покарання, суд дотримався вимог названого закону i роз`яснень постанови Пленуму та, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання в повній мірі врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного i призначив ОСОБА_8 покарання, яке є достатнім для виправлення і перевиховання обвинуваченого.
Також необхідно зазначити, що Верховним Судом 01.02.18 у справі №634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК) визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Як убачається з вироку, при призначенні покарання суд врахував характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який вину свою визнав, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв у розкритті злочину, позитивно характеризується за місцем проживання, який проживає разом з батьками, який на момент вчинення злочину був студентом, проте обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, що потягло тяжкі наслідки для здоров`я потерпілого на все життя, який потребує тривалого (безкінечного) лікування та реабілітації.
Посилання обвинуваченого та його захисника про те, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, у зв`язку з цим просять звільнити його від відбування призначеного судом покарання з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими.
Підстави звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Частиною першою статті 75 КК України визначено, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільненні від відбування покарання з випробуванням.
Підстави звільнення особи від відбування покарання з випробуванням визначив також Верховний Суд в постанові від 19.07.2018 (справа №755/6254/17), де зазначив, що згідно з законом ст.75 КК України може бути застосована в тому разі, коли при призначенні покарання, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, оскільки звільнення з випробуванням має на меті настання позитивних змін в особистості засудженого та створення в нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві.
Іншими словами, умовою звільнення від відбування покарання з випробуванням є наявність таких соціальних чинників, які б давали суду підставу дійти висновку про виправлення і перевиховання без відбування покарання.
Встановлені ж судом дані про особу обвинуваченого вказують на те, що він не оцінює критично свою поведінку, тому дають підстави вважати, що для виправлення і перевиховання обвинуваченого необхідний певний строк ізоляції від суспільства, а призначене мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.286 КК України, яке обвинувачений має відбути реально відповідає вимогам ст.65 КК України.
Тому призначене судом покарання повністю відповідає вимогам закону, є справедливим і достатнім для виправлення і перевиховання обвинуваченого.
Крім того, не підлягає задоволенню апеляційна скарга захисника в частині зменшення моральної шкоди з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 як законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_11 , виходячи з наступного.
Згідно роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Згідно ст. 23, ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Так, в судовому засіданні встановлено, що представником потерпілого ОСОБА_9 заявлено цивільний позовом до ОСОБА_8 , вимоги якого в подальшому були уточнені та в якому просила стягнути з нього на користь законного представника потерпілого ОСОБА_10 500 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди за вчиненням кримінального правопорушення та 10 000 грн. витрат на правничу допомогу (а.с.100-105, 197-199).
Цивільний позов обґрунтовано тим, що внаслідок протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_8 , тобто в результат ДТП, що сталась з його вини, потерпілий ОСОБА_11 відповідно до висновку судово-медичного експерта отримав тяжкі тілесні ушкодження, чим завдано позивачу немайнових витрат спричинені моральними та фізичними стражданнями, які спричинили зміни у його житті: відсутність спогадів про ДТП, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні, неможливість виконання повсякденних обов`язків та обмеження функцій щодо самообслуговування, важка реабілітація. Проблеми зі здоров`ям продовжуються і до тепер. Враховуючи стан здоров`я потерпілого і його потребу у сторонньому догляді його мати вимушена була звільнитись з роботи.
Таким чином, суд першої інстанції у відповідності до вищевказаних вимог Закону прийшов до вірного висновку, що позовні вимоги представника потерпілого ОСОБА_9 в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі 300 000 гривень та 10 000 гривень судових витрат.
Таким чином, порушення вимог кримінального процесуального закону, які б тягнули скасування чи зміну судового рішення, під час апеляційного перегляду не встановлені, через що вирок суду слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 15 червня 2021 року у кримінальному провадженні №0000034, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.01.2020 по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України залишити без змін.
На ухвалу може бути подано касаційну скаргу до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.
Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України судове рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Судді: