УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2021 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді ОСОБА_1

з секретарем: ОСОБА_2

за участю: прокурора ОСОБА_3

захисника адвоката ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі клопотання прокурора ОСОБА_3 про арешт майна, заявленого в кримінальному провадженні № 201/2540/21 (пр. № 1-кп/201/599/2021), відомості про яке 29 квітня 2020 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000057, стосовно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Верменії, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська знаходиться кримінальне провадження стосовно ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України.

У судовому засіданні прокурором ОСОБА_3 булу подано письмове клопотання про арешт майна, а саме нежитлового приміщення АДРЕСА_2 , що належить обвинуваченому ОСОБА_5 , в обґрунтування якого прокурор зазначила, що на теперішній час, існують обставини, які підтверджують, що незастосування арешту на майно призведе до подальшої передачі майна (продажу, дарування), що в свою чергу потягне матеріальні збитки для добросовісних набувачів або третіх осіб, у зв`язку з чим, просила клопотання задовольнити.

Обвинувачений та його захисник заперечували проти клопотання прокурора, посилаючись на його необґрунтованість та невідповідність вимогам Кримінального процесуального законодавства, вказавши, що прокурором не доведено необхідність такого арешту, враховуючи, що відповідно до рішення Дніпровської міської ради № 459/9 від 27.07.2021 року ОСОБА_5 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню нежитлового приміщення по АДРЕСА_3 , а відповідно до Витягу з державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, цільове призначення вказаної земельної ділянки визначено як для будівництва та обслуговування будівель закладів побутового обслуговування, у зв`язку з чим, просили відмовити в клопотанні прокурора.

Вислухавши думки учасників судового провадження, дослідивши клопотання прокурора, суд доходить до наступних правових висновків.

Відповідно до Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Основна мета статті 1 Першого протоколу це захист особи від свавільного втручання з боку держави в її право на мирне володіння своїм майном. Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції кожна Договірна держава «гарантує кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права та свободи, визначені в Конвенції». Дотримання цього загального обов`язку може включати виконання позитивних зобов`язань, що випливають з необхідності забезпечення ефективного здійснення прав, гарантованих Конвенцією. У контексті статті 1 Першого протоколу ці позитивні зобов`язання можуть вимагати від держави вжити заходів, необхідних для захисту права власності («Алішіч та інші проти Боснії та Герцеговини, п. 100; «Саргсян проти Азербайджану», п. 219).
Для того, щоб бути сумісним з цим положенням, втручання має бути законним, відповідати загальним інтересам суспільства і бути пропорційним, тобто забезпечувати «справедливу рівновагу» між вимогою дотримання загальних інтересів суспільства і необхідністю захисту основних прав особистості. Оцінюючи пропорційність втручання, суд повинен брати до уваги, з одного боку, важливість визначеної мети, а з іншого боку, тягар, що накладається на заявника, у тому числі характер втручання, поведінку заявника та дії державних органів («Суханов та Іщенко проти України», п. 34; «Лавречов проти Чеської Республіки», п. 44).
Втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами статті 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне. Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» («Андрій Руденко проти України», п. 38; «Ятрідіс проти Греції [ВП]», п. 58).
Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в мирне володіння майном і бездіяльність повинні забезпечити справедливий баланс між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Іншими словами, в кожному випадку, пов`язаному зі стверджуваним порушенням статті 1 Першого протоколу, суд повинен встановити, чи вимушена була певна особа понести непропорційний та надмірний тягар з причини дії держави. При оцінці дотримання цієї вимоги суд повинен дати загальну оцінку різних інтересів, що розглядаються, не забуваючи при цьому, що Конвенція покликана гарантувати права, які є «реальними і ефективними» («Зеленчук та Цицюра проти України», п. 101).
Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ч. 5 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Положеннями ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Так, згідно ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Як було встановлено з матеріалів кримінального провадження, нежитлове приміщення АДРЕСА_2 , належить на праві власності обвинуваченому ОСОБА_5 (запис про право власності № 20427253 від 16 травня 2017 року).

Прокурор у своєму клопотанні зазначає, що враховуючи Акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом земельної ділянки від 01 червня 2020 року № 653-ДК/632/АП/09/01/-20, ОСОБА_5 самовільно займає земельну ділянку загальною площею 0,3845 га., по АДРЕСА_4 , у зв`язку з чим існують обґрунтовані підстави вважати, що вказане майно може бути відчужене. Проте судом встановлено, що відповідно до рішення Дніпровської міської ради № 459/9 від 27.07.2021 року ОСОБА_5 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню нежитлового приміщення по АДРЕСА_3 , а відповідно до Витягу з державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, цільове призначення вказаної земельної ділянки визначено як для будівництва та обслуговування будівель закладів побутового обслуговування.

Таким чином, викладені обставини на даний час свідчать про необґрунтованість поданого клопотання прокурором, а також відсутність ризиків передбачених абзацом другим частини першої статті 170 КПК України, у зв`язку з чим, клопотання прокурора ОСОБА_3 про арешт майна нежитлового приміщення АДРЕСА_2 , з цих підстав задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 131-132, 170-173, 315, 395 КПК України, практикою Європейського суду з прав людини, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_3 про арешт майна, у кримінальному провадженні № 201/2540/21 (пр. № 1-кп/201/599/2021), відомості про яке 29 квітня 2020 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000057, стосовно ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя: ОСОБА_1