Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/766/21 Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Категорія 121 КК України Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2021 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому, в режимі відео конференції, спільну апеляційну скаргу захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які діють в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 жовтня 2021 року, якою відносно обвинуваченого
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Богданівка, Петрівського району, Кіровоградської області, українця, громадянина України, із неповною вищою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрований та проживає: АДРЕСА_1 ,учасник бойових дій в зоні АТО раніше не судимого,

продовжено строк триманняпід вартою строком на 60 днів, тобто з 18 жовтня 2021 року до 16 грудня 2021 року, включно, без визначення розміру застави,

В С Т А Н О В И Л А:

На розгляді в Олександрійському міськрайонному суді Кіровоградської області перебуває кримінальне провадження №0000276 за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Прокурором подано клопотання про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, оскільки відсутні будь-які дані про зменшення чи відсутність ризиків передбачених ст. 177 КПК України, для застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 жовтня 2021 року обвинуваченому ОСОБА_9 продовжено строк триманняпід вартою строком на 60 днів, без визначення розміру застави.
Судове рішення мотивовано тим, що заявлені ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшилися і на даний час існують, а саме - ризики того, що обвинувачений може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
Під час розгляду кримінального провадження в судовому засіданні не здобуто відомостей, які б безумовно свідчили про неможливість тримання обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою, також судом не отримано відомостей, щодо міцних соціальних зв`язків чи іншого комплексу обставин, які би переважили ризики передбачені ст. 177 КПК України.

В спільній апеляційній скарзі захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які діють в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 просять скасувати ухвалу районного суду та постановити нову ухвалу, якою його підзахисному обрати більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, а саме домашній арешт у нічний час доби або інший більш м`який запобіжний захід.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що у діях обвинуваченого ОСОБА_9 відсутній прямий причинний зв`язок між завданими тілесними ушкодженнями та смертю потерпілого ОСОБА_10 . Смерть ОСОБА_11 настала внаслідок неналежного лікування лікарем Петрівської центральної районної лікарні.

А тому, кваліфікація злочину за ч.2 ст. 121 КК України, на думку сторони захисту, є невірною, що є також обставиною, яка має враховуватися при обранні такої міри запобіжного заходу, як тримання під вартою.

Сторона захисту вважає, що у разі обрання запобіжного заходу до обвинуваченого ОСОБА_9 , у вигляді домашнього арешту із застосуванням засобів електронного контролю чи більш м`якого запобіжного заходу, у вигляді особистого зобов`язання, у ОСОБА_9 буде відсутня будь-яка можливість впливати на потерпілу ОСОБА_12 , оскільки будь-який вихід із домоволодіння відразу буде зафіксований за допомогою технічних заходів.

Сторона обвинувачення, не надала до суду будь-яких письмових даних щодо того, що існують будь-які ризики.

Сторона захисту звертає увагу на обставини які характеризують обвинуваченого, а саме наявність міцних соціальних зв`язків - ОСОБА_9 мешкає разом з пристарілими матір`ю та батьком в с. Богданівка Кіровоградської області, є учасником бойових дій в зоні АТО, має державні відзнаки та нагороди, позитивно характеризується як за місцем служби, так і за місцем проживання, не впливав та не має наміру впливати на потерпілу та свідків.

З довідки Філії державної установи "Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України" від 19.11.2019 року вбачається, що обвинуваченому надається лікування з приводу міліарного туберкульозу та ВІЛ-інФекції.

ОСОБА_9 захворів на вказані хвороби в умовах СІЗО в 2019 році, потребує негайного лікування та обстеження, та в умовах СІЗО, - відсутні будь-які можливості провести лікування. ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив що йому навісь не зробили рентген легень.

Заслухавши доповідь судді, захисника, який просив задовольнити апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг захисників та просив ухвалу залишити без змін, дослідивши виділені матеріали клопотання, які надійшли на електронну адресу апеляційного суду і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Згідно ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
Відповідно до частини п`ятої цієї статті слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали районного суду встановила, що зазначені вимоги кримінального закону слідчим суддею належно дотримані.

Під час досудового розслідування встановлено 21.07.2018 року близько 17:00 години 18:00 години, ОСОБА_9 разом із ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , відпочивали на березі річки Інгулець, неподалік будинку №155 по вулиці Інгулецька в селі Богданівка Петрівського району Кіровоградської області.
В цей же день, близько 21 год. 30 хв., між ОСОБА_15 та ОСОБА_9 виник конфлікт із особистих питань, під час якого у останнього виник умисел на спричинення ОСОБА_15 тілесних ушкоджень.
Після цього, ОСОБА_9 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_15 , із відділення дерев`яного столу, за яким він сидів разом із останнім, дістав металевий ніж із чорною резиновою рукояткою, підвівся, наблизився до ОСОБА_15 та завдав йому одного удару зазначеним ножем у ділянку грудної клітини праворуч.
Від отриманого удару ножем, ОСОБА_15 отримав тілесне ушкодження у вигляді колото-різаного поранення правої половини грудної клітини із проникненням до правої плевральної порожнини, пошкодженням судини кореня правої легені та верхньої долі правої легені.
22.07.2018 року о 05:36 год., ОСОБА_15 , перебуваючи у відділенні реанімації КЗ «Петрівська ЦРЛ» за адресою: Кіровоградська область Петрівський район смт. Петрове, вулиця Центральна, 1, від отриманих тілесних ушкоджень, помер.
Відповідно до висновку експерта № 337 від 19.09.2018 року тілесне ушкодження виникло та життя в результаті дії предмету з ознаками колюче-ріжучого, яким міг були ніж, на що вказують характер тілесних пошкоджень, та наявність, ранового каналу. Має ознаки тяжкого тілесного ушкодження та знаходиться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

На думку колегії суддів, суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки такий висновок підтверджується доданими до клопотання доказами, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що ОСОБА_9 міг вчинити інкриміноване кримінальне правопорушення.

Такий висновок також повною мірою узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), відповідно до якої термін «обґрунтована підозра», зокрема викладеного у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача у тому, що особа про яку йдеться мова, могла вчинити правопорушення.
При цьому, колегія суддів не може не зазначити, що практика ЄСПЛ не вимагає, щоб на момент обрання запобіжного заходу у органу досудового розслідування або суду були чіткі докази винуватості особи, яку повідомлено про підозру.
Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, то суд на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише визначив, що причетність що ОСОБА_9 до вчинення злочинів, підозра у якому йому повідомлена, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу, з чим погоджується і колегія суддів.
Доводи сторони захисту про те, що прямий причинний зв`язок між завданими тілесними ушкодженнями та смертю потерпілого настала внаслідок неналежного лікування лікарем Петрівської центральної районної лікарні, колегія суддів не може врахувати, оскільки до вказаних суд може прийти після оцінки та дослідження усіх доказів наданих стороною обвинувачення, тобто під час розгляду справи по-суті.
При цьому, сама по собі, позиція перекласти провину на лікарів є спробою уникнення від кримінальної відповідальності.
В той же час, в матеріалах клопотання наявний висновок експерта № 337 від 19.09.2018 року відповідно до якого тілесне ушкодження знаходиться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

Враховуючи те, що ОСОБА_9 не заперечується факт нанесення тілесного ушкодження потерпілому, а також висновок експерта відповідно до якого тілесне ушкодження знаходиться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті, на думку колегії судді, вказане може переконати об`єктивного спостерігача, що ОСОБА_9 міг вчинити кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 121 КК України.

Тобто, суддя, дослідивши матеріали в межах своєї компетенції, у висновках, які зробив орган досудового розслідування відносно ОСОБА_9 встановив наявність ризиків передбачених ст. 177 КПК України.

Перевіряючи доводи клопотання слідчого на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає, що суддя дійшов правильного висновку про їх наявність, з огляду на конкретні обставини кримінального провадження.
В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).
На підставі вище викладеного, а також враховуючи дані про особу обвинуваченого, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність слідчим та прокурором у клопотанні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні. За таких підстав, відсутні підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні, тому колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо необхідності задовольнити клопотання, оскільки прокурор в повному обсязі довів суду обставини, які виправдовують продовження обмеження права що ОСОБА_9 на особисту свободу.
Доводи захисників про необґрунтованість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 колегією суддів не можу бити враховано.
Не визнання вини та тяжкість злочину у якому підозрюється ОСОБА_9 в сукупності з мірою покарання, яка їм загрожує у разі визнання його винуватими, свідчать про наявність високого ступеню ризиків переховування їх від суду, незаконного впливу на свідків.
Ризик переховування підозрюваного ОСОБА_9 від органу досудового розслідування та/або суду продовжує існувати та обумовлений тяжкістю ймовірного покарання та суворістю можливого вироку.

Так, ОСОБА_9 розуміючи, що злочин передбачений ч. 2 ст. 121 КК України є тяжким злочином, санкцією якого передбачено покарання у виді позбавлення волі, враховуючи відсутність обставин, які пом`якшують покарання може вчинити спроби направленні на переховування від суду.
При встановленні наявності ризику впливу на свідків та потерпілого слід враховувати встановлену Кримінальним процесуальним кодексом України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК України.

З огляду на зазначені положення закону, ризик впливу на свідків та потерпілого існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

При цьому, як ОСОБА_9 добре зазнає свідка, проживає із ним в одному населеному пункті, тому є вагомі підстави вважати, що у разі застосування до обвинуваченого альтернативного по відношенню до тримання під вартою запобіжного заходу, не пов`язаного з виключними запобіжниками у комунікації та його переміщеннях, останній зможе здійснити незаконний вплив на свідка з метою зміни наданих ним показань для уникнення від кримінальної відповідальності за скоєний злочин.
Ризик вчинення ОСОБА_9 нових кримінальних правопорушень підтверджується обставинами справи, відповідно до яких причиною вчинення ним інкримінованого злочину є не бажанням обвинуваченого вирішувати конфлікти у повсякденному житті мирним шляхом.
Окрім цього, особисте зобов`язання не може бути застосоване до підозрюваного ОСОБА_9 оскільки даний запобіжний захід є найбільш м`яким, а кримінальне правопорушення, яке вчинив останній є тяжким.

Особиста порука, яка полягає у наданні особам, яких суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків і зобов`язуються за необхідністю доставити його до органу досудового розслідування чи суду на першу про те вимогу, так в ході розслідування даного провадження таких осіб не встановлено.

Що стосується тверджень захисників, що можливо ОСОБА_9 застосувати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою,то такі доводи захисника на переконання колегії суддів не спростовують висновок судді про наявність у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та не можуть бути самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання про застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та доданих ініціатором клопотання доказів на підтвердження його обґрунтованості.

Доводи апеляції захисника про те, що судом першої інстанції не враховано особу ОСОБА_9 колегією судді не можуть бути враховано, оскільки останній на даний час становить підвищену суспільну небезпеку, а саме у нього наявний високий ризик можливості переховування від органів досудового розслідування та з метою уникнення кримінальної відповідальності наявний ризик впливу на свідків, а також ризик вчинення нового кримінального правопорушення.
В той же час, у справі наявна реальна можливість обвинуваченого ухилятись від кримінальної відповідальності шляхом переховування від органів досудового розслідування та/або суду шляхом залишення постійного місця проживання зумовлена наявністю можливості і засобів, в тому числі здійснення виїзду за межи території України.

З цих же підстав колегія суддів залишає без задоволення доводи апеляції про недоведеність ризиків.

Враховуючи наведене, беручи до уваги обставини вчинення кримінального правопорушення, а також те, що інший більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою - не забезпечить виконанням підозрюваним процесуальних обов`язків, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи захисту про необхідність обрання підозрюваним запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.
Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Отже, ризики передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які мали місце та були враховані судом при обранні міри запобіжного заходу та продовженні строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжують існувати на даний час та не вичерпались і будуть продовжувати мати місце. Можливість настання ризиків безпосередньо залежить від застосування до обвинуваченого, більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, зокрема таких як особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт, застава.

А тому, належна поведінка ОСОБА_9 не може бути забезпечена шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою та не зможе запобігти спробам переховуватись суду, намагався переховуватися в іншій країні, незаконного впливу на свідків, вчинення нових кримінальних правопорушень, намагання знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Також, слідчий суддя у відповідності до вимог п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України при постановленні ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою правильно не визначив ОСОБА_9 розмір застави оскільки він підозрюється у вчиненні злочину, який спричинив загибель людини.

Крім того, твердження захисника про те, що стан здоров`я ОСОБА_9 не дозволяє йому перебувати під вартою колегія суддів залишає без задоволення, оскільки за матеріали справи не містять будь-яких протипоказань, які б унеможливлювали утримання під вартою обвинуваченого, що було б встановлено висновком уповноваженого органу по даному провадженню - не має. Навіть за наявності хронічних хвороб, які має обвинувачений ОСОБА_9 належна медична допомога може буди надана та забезпечена медичною частиною установи відбування покарань.

Керуючись ст.ст. 183, 376, 407, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Спільну апеляційну скаргу захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які діють в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 жовтня 2021 року, якою відносно обвинуваченого ОСОБА_9 , продовжено строк триманняпід вартою строком на 60 днів, тобто з 18 жовтня 2021 року до 16 грудня 2021 року, включно, без визначення розміру застави, - залишити без змін.
Відповідно до ст. 206 КПК України, зобов`язати начальника ДУ "Кропивницький слідчий ізолятор" невідкладне проведення медичного обстеження обвинуваченого ОСОБА_9 для надання невідкладної медичної допомоги.
Контроль за виконанням ухвали в частині проведення медичного обстеження покласти на процесуального прокурора.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_16 ОСОБА_4