Номер провадження: 11-сс/813/1160/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.08.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника підозрюваної ОСОБА_7 ,

підозрюваної ОСОБА_8 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 19 липня 2021 року про продовження строку тримання під вартою підозрюваній ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4,6 ст. 153 КК України, у кримінальному провадженні №0000877 від 24.07.2020 року,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 19 липня 2021 року підозрюваній ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4,6 ст. 153 КК України, у кримінальному провадженні №0000877 від 24.07.2020 року продовжено строк тримання під вартою до 17.09.2021 року, з утриманням в Державній установі «Одеський слідчий ізолятор».

Рішення суду мотивоване тим, що ризики встановлені в ухвалі Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 2021 року не зникли та продовжують існувати, а в рамках кримінального провадження необхідно отримати висновки експертиз, провести ряд слідчих та процесуальних дій.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді, захисник ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що оскаржена ухвала є необґрунтованою, зокрема, захисник стверджує, що:

-у клопотанні про продовження строку тримання під вартою застосовані шаблонні формулювання, а долучені до нього матеріли не містять достатніх та допустимих доказів співучасті підозрюваної у вчиненні інкримінованого злочину;

- стороні захисту не було надано протоколи допиту малолітніх потерпілих;

- застосований запобіжний захід є занадто суворим , з огляду на недоведеність вини підозрюваної у інкримінованому їй злочині;

- підозрюване не має на меті уникати кримінального відповідальності, протягом 10 місяців з початку досудового розслідування ніякого запобіжного заходу щодо ОСОБА_8 не застосовувалось, втім остання знаходилась вдома, нікуди не зникала, злочинів не вчиняла;

- у матеріалах справи наявні свідчення дітей, яких виховувала підозрювана про її високий моральний стан, примірну поведінку та невчинення нею інкримінованого злочину;

- відеозаписи допитів малолітніх та копії висновку експерта місять протиріччя та викликають сумніви у достовірності наданих дітьми свідчень;

- чоловік підозрюваної має другу групу інвалідності та потребує догляду у зв`язку із перенесеним інсультом;

- підозрювана раніше не судима, має третю групу інвалідності, постійне місце проживання, 4х малолітніх онуків, займається приватним викладанням.

Посилаючись на викладене, захисник просить скасувати оскаржену ухвалу і ухвалити нову ухвалу, якою обрати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Позиції учасників судового розгляду.

У судовому засідання, призначеному на 18.08.2021 року, захисник підозрюваної звертав увагу на те, що стороною захисту з початку досудового розслідування заявлялись клопотання про допит свідків, призначення психологічно-психіатричної експертизи малолітнім потерпілим, у яких ним було відмовлено. Окрім того захисник звернув увагу на те, що підозрювана є інвалідом 3ї групи, має добрі характеристики з останнього місця роботи та онуків, у вихованні яких приймає участь. Окрім того, захисник звертає увагу на суперечливість свідчень малолітнього ОСОБА_9 . На підставі викладено просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувати оскаржувану ухвалу та обрати запобіжний захід відносно підозрюваної у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Прокурор ОСОБА_6 зазначила, що обґрунтованість підозри ОСОБА_8 підтверджуються зібраними матеріалами досудового розслідування, ризики, наведені у клопотанні слідчого, доведені та продовжують мати місце.

На підставі викладеного просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін, як таку, що є законною та обґрунтованою.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.
Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити такі дії: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ч.1, п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше судимої особи, яка підозрюється у вчиненні злочину, за який законом передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Вказані вимоги кримінального процесуального закону суддею дотримані, його висновки про необхідність застосування відносно ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є обґрунтованими.

Щодо посилань апелянта не відсутність достатніх та допустимих доказів співучасті підозрюваної у вчиненні інкримінованого злочину та відсутність події злочину апеляційний суд, звертає увагу на таке.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ.

Аналіз норм КПК України дає підстави дійти до висновку про те, що КПК України оперує поняттям доказування, яке у даному випадку втілюється у понятті «обґрунтованість підозри», а також у стандарті «достатніх підстав».

Разом з тим, чинним КПК України не визначено саме поняття «обґрунтованість підозри».

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 276 КПК України повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, передбаченому статтею 278 цього Кодексу, у випадках наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення. Таким чином, при повідомлені особі про підозру при вказаних обставинах, КПК України передбачає дотримання стандарту «достатніх підстав».

Стандарт «достатніх підстав (доказів)» передбачає наявність доказів, які лише об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним кримінальним правопорушенням і є достатніми, щоб виправдати подальше розслідування для висунення обвинувачення або спростування такої підозри (рішення ЄСПЛ у справах «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства» від 28.10.1994 та «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30.08.1990).

Аналогічно, в п. 175 рішення ЄСПЛ від 21.04.2011 у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» наведено поняття «обґрунтована підозра», яке означає, що існують факти й інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Крім того, відповідно до практики ЄСПЛ розумна підозра у вчиненні кримінального правопорушення, про яку йдеться у статті 5 (підпункт с) пункту 1) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила злочин.

Також ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово зазначав, що факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи висунення обвинувачення, черга до яких надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування.

Вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення, відповідно обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його вини потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Крім того, відповідно до п. 73 рішення «Степуляк проти Молдови» (Stepuleac v. Moldova), 8207/06, 6 листопада 2007 року, ЄСПЛ вказує на те, що інформація, яка перебуває у розпорядженні об`єктивного спостерігача, повинна давати можливість останньому дійти висновку щодо можливості причетності особи до вчинення конкретного правопорушення.

Стандарт переконання «обґрунтована підозра» достатньо вимогливий, хоча значно слабкіший за стандарт «поза розумним сумнівом», який вимагається для кримінального засудження.

При цьому, на етапі досудового розслідування слідчий суддя неуповноважений вирішувати питання, які підлягають вирішенню судом під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, з`ясовувати наявність складу кримінального правопорушення в діях підозрюваної особи, правильність кваліфікації цих дій, оцінювати докази у справі з точки зору їх достатності та допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину.

Крім того, враховуючи положення п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України, відповідно до якої повідомлення про підозру є лише початковою стадією притягнення до кримінальної відповідальності, оцінка обґрунтованості підозри не повинна пред`являти до наданих доказів у кримінальному провадженні таких же високих вимог, як під час прийняття рішення про висунення обвинувачення чи прийняття рішення судом по суті розгляду кримінального провадження.

Слідчий суддя повинен, ґрунтуючись на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, встановити певну співрозмірність між рівнем обмеження прав і свобод підозрюваного, з одного боку, та між рівнем обґрунтованості повідомленої підозри, з іншого.

У даному випадку, слідчий суддя звернув увагу на наявність доказів обґрунтованості підозри, без прямого їх дослідження, чим було виконано вимоги чинного кримінального процесуального законодавства, та дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, про існування обґрунтованої підозри в даному кримінальному провадженні.

Щодо тверджень захисника про відсутність жодних доказів того, що заявлені ризики не зменшились або з`явились нові ризики, які виправдовують подальше тримання особи під вартою, апеляційний суд, відхиляючи посилання захисника ОСОБА_8 на їх формальність як безпідставні, звертає увагу на таке.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного/обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний/обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Враховуючи обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.153, ч.6 ст.153 КК України, тяжкість покарання, що загрожує підозрюваній у разі визнання її винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, які їй інкримінуються, у вигляді позбавлення волі на 15 років або довічного позбавлення волі, враховуючи суспільно-небезпечний характер такого діяння, те, що кримінальні правопорушення вчинені відносно малолітніх дітей, а також характеризуючи дані підозрюваної, апеляційний суд приходить до переконання, що наявний ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України, а саме ризик у вигляді можливого переховування підозрюваної від органу досудового розслідування та суду.

Окрім того апеляційний суд приймає до уваги те, що відповідно до клопотання та долучених в обґрунтування матеріалів, ОСОБА_8 підозрюється в вчинені особливо тяжкого злочину, пов`язаного із вчиненням дій сексуального характеру, не пов`язаних із проникненням в тіло іншої особи (сексуальне насильство), вчинене групою осіб (вчинене повторно), щодо особи яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди.

В частині існування ризику впливу підозрюваного на потерпілих та свідків в рамках кримінального провадження, слідчим суддею також було враховано, що підозрюваній відомі особи малолітніх потерпілих та свідків, та на яких вона може здійснювати вплив, схиляючи їх до надання неправдивих показань, усвідомлюючи тяжкість покарання, що їй загрожує у разі визнання винуватою, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Зважаючи на те, що остаточне рішення по справі відносно підозрюваної ОСОБА_8 не прийнято та на теперішній час досудове розслідування триває, та оскільки у випадку подальшого можливого направлення обвинувального акту до суду відносно ОСОБА_8 потерпілі та свідки будуть допитуватися безпосередньо судом, апеляційний суд вважає, що в даному випадку існує ризик можливого незаконного впливу підозрюваною на свідків в зазначеному кримінальному провадженні.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що ч.4 ст.95 КПК України передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано у порядку, передбаченому ст.225 цього кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Отже, лише з моменту надання показань свідками у суді першої інстанції під час розгляду справи та їх повної фіксації на технічному носії такі показання, з огляду на положення стст.84, 95 КПК, набувають ознак доказу в кримінальному провадженні.

Щодо посилань на відсутність у підозрюваної судимостей, наявність постійного місця проживання, міцних соціальних зв`язків, зокрема необхідності доглядати чоловіка 2ї групи інвалідності, який переніс інсульт, то, на переконання апеляційного суду, вищенаведені обставини не є достатньо переконливими, щоб нівелювати вище зазначені ризики. Щодо обставини наявності у підозрюваної 4х онуків, апеляційний суд зауважує, що надані захисником копії свідоцтв про їх народження, самі по собі не підтверджують прийняття активної участі у їх вихованні, проживання однією сім`єю чи перебування їх на утриманні у підозрюваної та не є безумовною обставиною, яка унеможливлює продовження строку тримання під вартою або ж беззаперечно знижує (зменшує) ймовірність реалізації ризиків, розглянутих вище.

Окрім того, на думку апеляційного суду, доводи ОСОБА_8 про те, що вона не має наміру уникати кримінальної відповідальності, готова давати свідчення як і її характеристики не є настільки факторами міцними та впливовими на поведінку підозрюваної щоб гарантовано забезпечити виконання підозрюваною процесуальних обов`язків.

Доводи апеляційної скарги щодо протиріч у наявних у справі відеоматеріалах та висновку експерта апеляційний суд до уваги не приймає, виходячи з наступного.

Апеляційний суд констатує, що у відповідності до положень ч. 2 ст. 94 КПК України жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі доказі в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч.1 ст.94 КПК України.

Відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК України оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті. При цьому підстав для визнання доказів недопустимими, які передбачені в ч. 3 ст. 87 КПК України, стороною захисту апеляційному суду не наведено.

Апеляційний суд також не погоджуються з доводами апеляційної скарги та поясненнями сторони захисту в ході апеляційного перегляду про необхідність зміни запобіжного заходу з тих підстав, що стан здоров`я ОСОБА_8 не дозволяє їй утримуватись в умовах слідчого ізолятору, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в слідчому ізоляторі організовуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я.

Положеннями наказу Міністерства юстиції України № 460/5 від 18.03.2013 року «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України», наказу Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України № 239/5/104 від 10.02.2012 року «Про затвердження Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту» визначено, що медична частина забезпечує надання первинної лікувально-профілактичної допомоги ув`язненим і засудженим.

Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

Окрім того, хоча захисником і було надано медичні довідки ОСОБА_8 , однак вони не містять інформації про те, що підозрювана не може отримувати належне лікування в умовах утримання в слідчому ізоляторі, вільно обирати лікаря чи бути направленим на лікування до обраного закладу охорони здоров`я в передбаченому законом порядку.

Враховуючи наведене вище, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що за наявності ризиків, на які посилається сторона обвинувачення, неможливим є застосування жодного із більш м`яких запобіжних заходів забезпечити виконання підозрюваною покладених на неї процесуальних обов`язків, тому застосування тримання під вартою, на даному етапі є виправданим.

Апеляційним судом не встановлено обставин, які могли би бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Аналізуючи вищевикладені обставин в їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про те, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу слідчого судді без змін.

Керуючись статями 177, 178, 370, 372, 376, 404, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд

постановив:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 19 липня 2021 року про продовження строку тримання під вартою підозрюваній ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4,6 ст. 153 КК України, у кримінальному провадженні №0000877 від 24.07.2020 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4