Провадження № 11-кп/4820/467/21
Справа № 675/463/21 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія : ухвала суду Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

доповідача-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря
судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Хмельницькому, в режимі відеоконфенцзв`язку, матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 на ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 11 травня 2021 року,-

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну призначеного йому покарання у виді довічного позбавлення волі на певний строк.
Таке рішення суд мотивував тим, що чинне законодавство України передбачає можливість заміни невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, лише шляхом помилування засудженого, а підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким поширюються лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не можуть бути застосовані.
Захисник засудженого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 , в поданій апеляційній скарзі, просить ухвалу суду скасувати та прийняти нову, якою замінити ОСОБА_7 довічне позбавлення волі на певний строк. Вказує, що місцевий суд відмовився застосовувати вимоги Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у її розумінні. Йдеться про вимогу низки рішень ЄСПЛ, в частині того, що засуджений до довічного позбавлення волі має право з самого початку відбування покарання знати, коли його строк може бути переглянутий та на підставі яких критеріїв. Однак, районний суд відмовився застосовувати конвенцію та відповідну практику ЄСПЛ, посилаюсь на відсутність механізму звільнення від довічного покарання у нормах законів України. Цим саме не тільки було порушено міжнародний договір, а й право його підзахисного, передбачене ст. 28 Конституції України, з урахування прямої її дії. Суд проігнорував те, що інститут помилування не задовольняє вимог ст. 3 Європейської конвенції в частині вимоги існування реалістичної перспективи звільнення від довічного покарання. Вважає, що суд першої інстанції не застосував закон, який підлягав застосуванню, застосувавши закон, який суперечить нормам Конституції та міжнародного договору, які мали вищу юридичну силу.

Засуджений ОСОБА_7 не погоджуючись з ухвалою місцевого суду подав на неї апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу місцевого суду та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Посилається на те, що ухвала є незаконною, безпідставною та постановленою з порушенням Конституції України та Законів України. Наголошує, що 23.02.2006 року Президентом України ОСОБА_9 був підписаний Закон України «Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини» за № 3477-IV, в якому визначено порядок і умови виконання даного закону. Не погоджується з критичною оцінкою суду висновків ЄСПЛ, який встановив , що інститут помилування в Україні є неефективним і не відповідає вимогам Європейської Конвенції. А тому, вважає, що суд першої інстанції при розгляді його клопотання, проігнорував вимоги Конституції України, КПК України, а також практику і рішення Європейського Суду з прав людини.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 , на підтримку поданих апеляційних скарг, з посиланням на зазначені у них доводи, прокурора, який вважає ухвалу суду законною і обґрунтованою, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів уважає, що вони не підлягають задоволенню з таких підстав.

У відповідності до ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Суд першої інстанції зазначені вимоги виконав в повному обсязі.
Як убачається з матеріалів справи, вироком Апеляційного суду Хмельницької області від 20.03.2007 року ОСОБА_7 було засуджено до довічного позбавлення волі із конфіскацією належного йому майна, крім житла, за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 1 ст. 357 КК України.
Ухвалою Верховного суду України від 13.11.2007 року вирок Апеляційного суду Хмельницької області від 20.03.2007 року щодо ОСОБА_10 залишено без зміни.
Підстави для умовно-дострокового звільнення регламентовано ст. 81 КК України, яка передбачає, що до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання.
Відповідно до ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.
Якщо ставиться питання щодо застосування ст. 81 КК України, то обов`язкової умовою для можливого звільнення засудженого від відбування покарання умовно- достроково є фактичне відбуття ним певного строку покарання залежно від тяжкості вчиненого ним злочину.
Разом з тим, у питанні, що розглядається, суд позбавлений можливості визначити, який строк необхідно відбути засудженим до довічного позбавлення волі, тоді як чинне законодавство України не має механізму захисту осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі.
При цьому колегія суддів звертає увагу, що обґрунтовуючи своє клопотання та доповідаючи про підстави його подання, ні ОСОБА_7 , ні захисник не вказують на будь-які відомості, які б свідчили про щире переконання в тому, що відбутий вже ОСОБА_7 термін покарання має своїм наслідком його виправлення та перевиховання.
При розгляді справи "Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства" 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.
В 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим, інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальних строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні становить 20-25 років.
Таке право на помилування в Україні передбачено ст. 87 КК України, яке має засуджений при відбутті 20 років ув`язнення.
Правом помилування наділений лише Президент України стосовно індивідуально визначеної особи. При прийнятті рішення про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на строк не менше 25 років.
Отже, чинним законодавством України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.
При цьому, слід зазначити, що згідно з Положенням про порядок здійснення помилування, затвердженим Указом Президента України № 223/2015 від 21.04.2015 засуджена особа до особистого клопотання про помилування може долучити інші документи, які, на її погляд, мають значення для застосування помилування.
Таким чином, у своєму зверненні до Президента, засуджений має право викласти свої доводи щодо недієвості державного механізму помилування, з посиланням на наведене ним рішення Європейського суду з прав людини, а також, відомості, що на його думку підтверджують відсутність підстав для продовження визначеного йому покарання.
Доказів того, що засуджений звертався до Президента України для розгляду в установленому порядку питання про помилування матеріали справи не містять.
В силу Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15.05.2019 у справі № 757/12726/18-ц (п.36) звернула увагу на те, що 12.03.2019 Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі "Петухов проти України".
Так, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини "Пєтухов проти України (2)" від 12.03.2019 Європейський суд з прав людини повторює, що Договірні держави користуються широкою свободою розсуду, вирішуючи питання щодо належної тривалості покарання у виді позбавлення волі за конкретні злочини. Сам факт того, що зрештою покарання у виді довічного позбавлення волі може бути відбутим у повному обсязі не суперечить ст. 3 Конвенції.
Отже, перегляд покарання у виді довічного позбавлення волі необов`язково має призвести до звільнення відповідного засудженого (п. 193).
Тим не менш, Європейський суд з прав людини зазначив, що оскільки ця справа стосується питання того, що покарання у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити, вона свідчить про наявність системної проблеми, для вирішення якої вимагається вжиття заходів загального характеру.
Характер встановленого за ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод порушення свідчить, що для належного виконання цього рішення від держави-відповідача вимагатиметься впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі. Механізм такого перегляду повинен гарантувати перевірку у кожному конкретному випадку, чи обґрунтовано триваюче тримання під вартою законними пенологічними підставами, та має надавати засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити з певним ступенем точності, що їм треба зробити, аби було розглянуто питання щодо їх звільнення, та за яких умов це можливо, відповідно до стандартів, розроблених практикою Європейського суду з прав людини (п. 194).
Отже, Європейський суд з прав людини визначив, які заходи повинна вжити Україна для виправлення ситуації з встановленим порушенням (вжити заходи загального характеру - впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі), при цьому Судом окремо обумовлено, що застосування довічного позбавлення волі будь-яким чином не суперечить вимогам Конвенції.
Тобто, для вирішення цієї проблеми держава має вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці Європейського суду з прав людини (§194).
При цьому право на розгляд питання щодо дострокового звільнення від довічного позбавлення волі не означає, що засудженого звільнять. Звільнення можливе тільки за умови, якщо зникнуть обґрунтовані "пенологічні підстави" для подальшого ув`язнення.
Одним із найбільш важливих кроків при визначенні ефективної політики щодо довічного позбавлення волі є розроблення справедливої, добре обміркованої та гуманної процедури, що дозволить оцінити "готовність" того чи іншого засудженого до виходу на волю та повноцінного існування в соціумі.
Однак, що також і доводиться поданими ОСОБА_7 документами, на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі не реформована, зміни до законодавства не внесені, тому відсутні підстави у суду вирішувати питання дострокового звільнення засудженого від відбування довічного позбавлення волі, або ж встановлення строку та умов звільнення, тому правильним видається наголошення на тому, що суди не є суб`єктами уповноваженими на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог ст. 3 Конвенції про захист прав та основоположних свобод та в даному випадку єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада, до повноважень якої в тому числі належить й прийняття законів.
Суд враховує, що дійсно у рішенні справі "Петухов проти України" Європейський суд з прав людини визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції.
Крім того, у справі "Лопата та інші проти України" Європейським судом з прав людини також визнано, що довічне ув`язнення без перспектив звільнення розкриває порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де закріплено, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність поводженню чи покаранню".
Разом з тим, Європейський суд з прав людини у цих рішеннях вказав, з огляду на неможливість скорочення строків довічного позбавлення волі заявників зазначив, що саме визнання порушення і є достатньою справедливою сатисфакцією (п. 201 рішення "Пєтухов проти України", п. 4 рішення "Лопата та інші проти України).
Незважаючи на викладене, суд зазначає, що він не є законодавчим органом, а діє лише в межах чинного законодавства України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а тому, без відповідного порядку та повноважень, не наділений правом перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі. Крім того, як вказувалося вище, суд позбавлений можливості визначити, який строк необхідно відбути засудженим до довічного позбавлення волі, якщо підходити до кожного засудженого індивідуально та погоджується, що чинне законодавство України не має механізму усунення таких прогалин у правах осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі.
Враховуючи відсутність у Конституції України та законах України повноважень суду на застосування умовно-дострокового звільнення до особи, засудженої до довічного позбавлення волі або ж замінювати покарання у виді довічного позбавлення на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, а тому на даний час відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги засудженого та його захисника.
З огляду на викладене, підстав для скасування ухвали суду колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-
п о с т а н о в и л а:
Ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 11 травня 2021 року щодо засудженого ОСОБА_7 залишити без зміни, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 та засудженого ОСОБА_7 без задоволення.

Судді:
ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4