ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2367/21 Справа № 197/722/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000072 від 24 лютого 2020 року, за апеляційними скаргами обвинуваченого та його захисника ОСОБА_5 на вирок Широківського районного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2021 року, ухвалений щодо
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Широке Широківського району Дніпропетровської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,
за участю:
секретаря ОСОБА_7 ,
прокурора ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_5 ,
потерпілої ОСОБА_9 ,
представника потерпілої адвоката ОСОБА_10 ,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Широківського районного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2021 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років. Окрім того, вирішено цивільний позов та питання про долю речових доказів.
ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за таких обставин.
Так, 23.02.2020 у вечірній час ОСОБА_6 разом зі своїми знайомими ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , знаходився поблизу Будинку культури по вул. Соборна, 104, в смт. Широке Широківського району Дніпропетровської області, де зустрівся з раніше знайомим йому ОСОБА_13 , який разом зі своїми знайомими ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , відпочивали на лавочці. Під час спілкування, між ОСОБА_6 та ОСОБА_13 на побутовому грунті відбулася сварка, в процесі якої у ОСОБА_6 склалася гостра неприязнь до ОСОБА_13 та виник умисел на спричинення останньому тяжких тілесних ушкоджень за вказаних мотивів. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 , знаходячись на ділянці місцевості, поблизу Будинку культури по АДРЕСА_2 , діючи з метою спричинення ОСОБА_13 тяжких тілесних ушкоджень, з мотивів гострої неприязні до нього, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень та бажаючи їх настання, приблизно о 21:40 годин 23.02.2020 умисно, зі значною силою, завдав потерпілому ОСОБА_13 , який стояв звернутим до нього обличчям один удар правим кулаком в ділянку голови ліворуч, після чого повалив потерпілого ОСОБА_13 на землю вкриту тротуарною плиткою, останній впав на спину вдарившись при падінні лівою кистю об її тверду поверхню, намагаючись відразу ж підвестись на ноги. В цей же час, ОСОБА_6 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу направленого на спричинення ОСОБА_19 , тяжких тілесних ушкоджень з мотивів гострої неприязні, умисно, зі значною силою, завдав ОСОБА_13 , який в цей час сидів на тротуарі звернутим до нього обличчям, один удар правою взутою ногою в ділянку голови та обличчя ліворуч, не переслідуючи за мету заподіяти, потерпілому ОСОБА_13 , смерть. Від отриманого удару ногою, ОСОБА_13 знову впав спиною на тротуар та знепритомнів, після чого ОСОБА_6 припинив свої злочинні дії.
Цього ж вечора, 23.02.2020 потерпілий ОСОБА_13 прибув за місцем свого проживання - до приміщення будинку АДРЕСА_2 , та ліг відпочивати на ліжку встановленому в спальній кімнаті зазначеного помешкання, де в ніч на 24.02.2020 унаслідок погіршення самопочуття, в результаті отриманих від вищевказаних дій ОСОБА_6 , тілесних ушкоджень в області голови та обличчя, помер. Таким чином, в результаті протиправних дій ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_13 , були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: синця верхньої повіки лівого ока, дрібновогнищевого крововиливу в склеру лівого ока біля зовнішнього кута, садна лівої лобної області та дрібних саден пальців лівої кисті, просякуючого поширеного крововиливу у товщу лівого скроневого м`язу, перелому лівої виличної дуги, багатоуламкового вдавленого перелому лівої скроневої кістки з переходом на основу черепа, епідуральної гематоми об`ємом у 80 см.куб. у проекції багатоуламкового перелому, здавлення мозку гематомою зі зміщенням серединних структур мозку вправо, набряку-набухання тканин мозку, венозного повнокрів`я та дистрофічних змін внутрішніх органів, субарахноїдальної мікрогеморагії в області великої півкулі мозку. Виявлені у потерпілого ОСОБА_13 , тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно- мозкової травми: просякуючого крововиливу усієї товщі лівого скроневого м`язу, перелому лівої виличної дуги, багатоуламкового вдавленого перелому кісток склепіння черепу зліва, з переходом на його основу та формуванням лівобічної епідуаральної гематоми, за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя та перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку зі смертю потерпілого ОСОБА_13 , яка настала в ніч на 24.02.2020 року в приміщенні будинку АДРЕСА_2 , в результаті закритої черепно-мозкової травми у вигляді багатоуламкового перелому кісток склепіння черепу зліва, з переходом на його основу, яка ускладнилась формуванням епідуральної гематоми, з подальшим здавленням нею мозку, зміщенням серединних структур його та розвитком набряку-набухання тканини мозку.
В апеляційній скарзі захисник просить вирок скасувати та призначити новий розгляд провадження у суді першої інстанції, змінивши запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 на домашній арешт.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги, захисник посилається на незаконність судового рішення, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Так, захисник вказує, що судом не було безсумнівно встановлено суб`єктивну сторону складу інкримінованого злочину, а саме: чи передбачав або чи міг передбачити ОСОБА_6 , під час нанесення ударів потерпілому, можливість настання в подальшому тяжких наслідків. Також, судом не було встановлено дійсного часу смерті потерпілого та не усунуто протиріч у висновку додаткової судово-медичної експертизи в частині можливості отримання Прохоровим тяжких тілесних ушкоджень внаслідок падіння з висоти власного зросту або удару об бетонне покриття, й безпідставно не було допитано експерта для уточнення зроблених ним висновків. До того ж, на переконання захисника, суд залишив поза увагою ті обставини, що обвинувачений був вимушений захищатися від агресивних дій потерпілого, направлених в його сторону, що підтверджується показами свідків, тобто в його діях вбачається перевищення меж захисту, оскільки він помилково уявляв, що удар ногою в обличчя ОСОБА_13 є необхідною обороною, та внаслідок цих обставин суд допустив неповноту судового розгляду. Також, захисник зазначає, що суд, проявляючи упереджене ставлення до обвинуваченого, неточно відобразив у вироку покази свідків, та не усунув протиріч між їх показами в частині обставин удару ОСОБА_6 потерпілого ОСОБА_13 та жоден із свідків прямо не підтвердили наявність умислу у обвинуваченого на спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому. Захисник наголошує й на тому, що того дня було викликано швидку медичну допомогу, від надання послуг якої сам потерпілий відмовився, а висновком експерта не було належним чином встановлено зв`язок цих обставин зі смертю потерпілого. До того ж, захисник зазначає, що з приводу ненадання працівниками швидкої медичної допомоги потерпілому ОСОБА_13 було звернення до поліції з метою внесення відомостей до ЄРДР за ознаками ст. 139 КК України, та заява про вчинення злочину незаконно була розглянута в порядку закону України «Про звернення громадян», однак 05.04.2021 стороною захисту ОСОБА_6 до Широківського районного суду Дніпропетровської області було подано скаргу на бездіяльність працівників поліції, що полягає у неналежному розгляді цієї заяви. Разом з цим, захисник вказує на незаконність дій органу досудового розслідування в частині перекваліфікації дій обвинуваченого на ч. 2 ст. 121 КК України. Захисник вважає, що всі докази зібрані у кримінальному провадженні до перекваліфікації дій обвинуваченого, є такими, що не відповідають обставинам вчиненого злочину, а після - мають бути визнанні недопустимими.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Свої вимоги обвинувачений обґрунтовує незаконністю вироку та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Так, обвинувачений вказує, що суд належним чином не встановив дійсні події, за яких потерпілий отримав тілесні ушкодження, та внаслідок яких настала його смерть, зокрема, проявам агресивної поведінки потерпілого, внаслідок чого він був вимушений захищатися. Також, обвинувачений вважає, що суд належним чином не встановив чи міг потерпілий отримати тілесні ушкодження внаслідок падіння з висоти власного зросту, та вплив на ці обставини саме ненадання потерпілому медичної допомоги працівниками швидкої. На переконання обвинуваченого, в діях працівників швидкої медичної допомоги вбачаються ознаки злочину, передбаченого ст. 139 КК України, однак працівниками поліції, в порушення вимог закону, не було внесено відомості до ЄРДР за цим фактом та не проведено належне досудове розслідування, а Широківським районним судом Дніпропетровської області навмисно затягується розгляд його скарги на бездіяльність уповноважених осіб. Разом з цим, обвинувачений вказує і на суперечливість висновків судово-медичних експертиз у провадженні та безпідставність відмови в допиті експерта Фірсова. Окрім того, обвинувачений вважає, що суд безпідставно застосував щодо нього найсуворішу міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та вважає, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешту буде більш доцільним, з огляду на те, що він навчається, характеризується позитивно.
Заслухавши суддю-доповідача, думки учасників провадження, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно з положеннями, закріпленими у ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим, що передбачає його ухвалення компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, а також вмотивованим, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до вимог ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.
Згідно п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи винуватою зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.
Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях вказує на необхідність аналізувати положення п.п. а п. 3 ст. 6 Конвенції у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (п. 52 рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» від 25.03.1999; п. 58 рішення у справі «Матточіа проти Італії» від 25.07.2000; п. 34 рішення у справі «І.Н. та інші проти Австрії» від 20.04.2006).
Аналогічного висновку про необхідність «доведення винуватості особи у вчиненні злочину поза будь-яким розумним сумнівом», а відповідно і наведення його обґрунтованості у судовому рішенні, Верховний Суд України дійшов у постанові від 03.03.2014 у справі №5-49кс13, де зазначив про те, що необґрунтованість судових рішень є істотним порушенням таких засад судового провадження, як законність, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів, безпосередність дослідження показань та інших доказів. Ці порушення мають визнаватися достатніми і необхідними для визнання результатів розгляду обвинувачення сумнівними, недостовірними і такими, що не відповідають істині. За їх наявності судові рішення не можуть (не повинні) залишатися в силі.
Отже, судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією принципу верховенства права.
На переконання колегії суддів, судом першої інстанції не дотримано належним чином зазначених вимог кримінального процесуального закону при розгляді провадження та ухваленні судового рішення, а тому вирок не може вважатися законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Як видно із вироку, суд, дійшовши висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, послався на низку доказів, зокрема покази свідків, а також письмові докази у провадженні.
Між тим, суд обмежився лише формальним переліков цих доказів, не надавши їм належної правової оцінки, не навів у вироку переконливих мотивів чому він бере до уваги кожен з доказів обвинувачення окремо та у їх сукупності, чи є вони допустимими, не зважаючи на заявлені стороною захисту доводи про недопустимість доказів у провадженні, й такими, що «поза розумним сумнівом» доводять винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого злочину, внаслідок чого допустив неповноту судового розгляду.
Так, з матеріалів провадження видно, що ОСОБА_6 заперечував винуватість у вчиненні інкримінованому злочину та відмовився давати показання, згідно положень статті 63 Конституції України.
Разом з цим, свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 показали що першим спровокував бійку потерпілий, на що ОСОБА_20 наніс удар у відповідь, від якого той впав й втратив свідомість, з огляду на що було викликано швидку допомогу, від надання послуг якої потерпілий відмовився та пішов додому.
Воночас, свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_21 показали, що між ОСОБА_22 та ОСОБА_20 виник конфлікт, внаслідок чого розпочалась бійка в процесі, якої ті впали на землю, після чого потерпілому стало погано та він лежав на лавочці. Свідки наголошували на тому, що обвинувачений потерпілого штовхав руками, та вони не бачили ударів ногою.
До того ж, не надано судом належної оцінки тим, обставинам, що потерпіла ОСОБА_9 вказувала, що її син, після того як повернувся додому та ліг спати, близько о 02.00 год ночі впав з ліжка, вдарився губою об відро, й вона поклала сина на ліву сторону.
Разом з цим, у висновку експерта № 47 (додаткова) від 01.06.2020, окрім іншого, зазначено, що черепно-мозкова травма знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті потерпілого.
Отже, за наявності різних версій, в частині механізму спричинення обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілому, суд вказані суперечності не усунув, й не надав цим обставинам належної оцінки. Водночас, в частині встановлення причинно-наслідкового зв`язку між спричиненими тілесними ушкодженнями потерпілому та його смертю, не надано оцінки, тим обставинам, чи могло падіння з ліжка та удар головою об відро вплинути на обставини настання смерті потерпілого.
Водночас, не усунено судом і протиріч в частині встановлення причини смерті потерпілого, оскільки в лікарському свідоцтві про смерть від 25.02.2020 причина смерті вказана як токсична дія інших неуточнених речовин, випадкове отруєння та дія інших неуточнених отруйних речовин, що суперечить висновку експерта № 47 від 28.05.2020.
До того ж, суд, при формулюванні обвинувачення, яке визнано судом доведеним, в мотивувальній частині вироку, в порушення вимог кримінального процесуального закону, послався на висновок судово-медичного експерта № 47 від 28.05.2020, в той час як докази на підтвердження встановлених судом обставин мають викладатись окремо у мотивувальній частині судового рішення при їх оцінці.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції не з`ясував всі обставини, які мають істотне значення для прийняття законного та обґрунтованого рішення, не перевірив належним чином доводи як сторони обвинувачення так і сторони захисту, та не навів у вироку переконливого обґрунтування, чому прийняв одні докази та відкинув інші, не усунув наявних протирічь в показах свідків, внаслідок чого дійшов до передчасного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.
Згідно п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.
Відповідно до ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
З огляду на вищенаведені обставини, судова колегія вважає за необхідне, керуючись ст. 9 КПК України, де вказано, що у випадках, коли положення КПК не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені, зокрема п.п. 2, 15 ч. 1 ст. 7 КПК України, скасувати вирок та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
При новому розгляді провадження суду необхідно усунути зазначену вище неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та порушення кримінального процесуального закону, всебічно, повно та об`єктивно дослідити всі обставини провадження, перевірити усі доводи, які викладені в апеляційних скаргах, й прийняти законне і обґрунтоване рішення.
Що стосується запобіжного заходу, обраного ОСОБА_6 , то враховуючи той факт, що він хоча і характеризується позитивно, не одружений, проживає з матір`ю, однак обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, внаслідок якого настала смерть людини, та зважаючи на практику ЄСПЛ, зокрема те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту, колегія суддів вважає за необхідне залишити обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до проведення підготовчого судового засідання в суді першої інстанції, але не більш ніж на 60 днів.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_5 задовольнити частково.
Вирок Широківського районного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2021 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_6 залишити у вигляді тримання під вартою строком до 10 лютого 2021 року, включно.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4