Ухвала

іменем України
30 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 290/680/18
провадження № 51-3631 ск 21

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Миропіль Романівського району Житомирської області, проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше несудимого,
на вирок Любарського районного суду Житомирської області від 3 березня 2021 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 29 червня 2021 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Любарського районного суду Житомирської області від 3 березня 2021 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 Кримінального кодексу України (далі КК) та призначено покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки;

- за ч. 1 ст. 135 КК призначено покарання у виді позбавлення волі на строк один рік.
На підставі ч. 5 ст. 74 КК ОСОБА_5 звільнено від призначеного покарання за ч. 1 ст. 135 КК у зв`язку із закінченням строків давності.
Постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_6 матеріальну шкоду в розмірі 22 371,14 грн, моральну шкоду в розмірі 150 000 грн та витрати за надання правової допомоги в розмірі 5 000 грн.
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 29 червня 2021 року вирок щодо ОСОБА_5 залишено без змін.

За вироком суду першої інстанції ОСОБА_5 визнаний винуватим у тому, що він 7 серпня 2017 року близько 03:30, керуючи технічно справним автомобілем, марки ВАЗ 21063, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Шевченка в смт. Романів Житомирської області, допустив порушення вимог пунктів 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою КМУ від 10 жовтня 2001 року №1306 (далі ПДР), в умовах недостатньої видимості не обрав швидкість руху, яка б дала змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги, при виявленні на проїзній частині лежачого пішохода, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, в результаті чого лівим переднім колесом автомобіля здійснив наїзд на лежачого пішохода ОСОБА_7 , внаслідок чого пішохід ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження від яких загинув на місці.

Крім цього, 7 серпня 2017 року близько 3:30 ОСОБА_5 , після здійснення наїзду на лежачого пішохода ОСОБА_7 , внаслідок якого останньому були заподіяні тілесні ушкодження, проявив байдужість і неповагу до права людини на життя, діючи всупереч вимогам п. 2.10 ПДР, маючи змогу надати допомогу, не вжив заходів для надання медичної допомоги потерпілому, не викликав бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, не вжив інших заходів щодо доставки потерпілого до лікувального закладу, а також не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган поліції, не вжив усіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, а натомість, з метою уникнення відповідальності за скоєне зник з місця пригоди, чим завідомо залишив без допомоги ОСОБА_7 , який перебував в небезпечному для життя стані і був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження через безпорадний стан.

Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала

Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27 липня 2021 року касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків п`ятнадцять днів із дня отримання копії ухвали.

У вказаний строк захисник звернувся до касаційного суду зі скаргою на виконання зазначеної ухвали Верховного Суду, в якій просить переглянути судові рішення щодо ОСОБА_5 в касаційному порядку на підставах істотного порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, і скасувати їх, а провадження у справі закрити за відсутністю в діях ОСОБА_5 складу кримінальних правопорушень. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст.430 КПК просить зупинити виконання вироку на період розгляду касаційної скарги, та скаргу розглянути з його участю.

На обґрунтування своїх доводів захисник зазначає, що:
- суд першої інстанції дослідивши слідчий експеримент від 16 серпня 2017 року та висновок експерта за результатами цієї слідчої дії не зазначив у вироку мотиви відхилення, як слідчого експерименту так і висновку експерта, згідного з яким ОСОБА_5 не мав технічної можливості уникнути наїзду на ОСОБА_7 ;

- судом першої інстанції неправильно застосований закон України про кримінальну відповідальність, а саме ч. 1 ст.135 КК, суб`єктивна сторона якого полягає у прямому умислі, тобто коли винний усвідомлює, що інша особа перебуває у небезпечному для життя стані;
- суди першої й апеляційної інстанції погодившись зі стороною обвинувачення не врахували те, що під час досудового слідства, так і під час судового розгляду ОСОБА_5 вказував, що він не знав про наїзд на особу, а вважав, що здійсним наїзд на домашню тварину, та що стороною обвинувачення не надано будь-яких доказів про те, що ОСОБА_5 свідомо залишив місце ДТП, знаючи, що він здійснив наїзд на потерпілого, та лише зазначено про те, що він залишив місце пригоди;

- суд апеляційної інстанції безпідставно відхилив клопотання захисту щодо дослідження слідчих експериментів, яке давало би змогу переконатися, що повторний слідчий експеримент було проведено безпідставно, так як у статиста при першому слідчому експерименті був аналогічний одяг до одягу потерпілого;
- суд апеляційної інстанції, не досліджуючи докази під час апеляційного розгляду, у своїй ухвалі послалася на ці докази, чим порушив вимоги кримінального процесуального закону.

Мотиви Суду

Згідно з вимогами ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Як убачається з вироку, суд першої інстанції на обґрунтування винуватості ОСОБА_5 послався на:

- показання самого засудженого, який вину у вчиненні кримінальних правопорушень визнав частково, а саме вину у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК визнав повністю та не визнав вини у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 135 КК, та вказував на те, що відпочиваючи на озері близько 21:00 відвіз кількох своїх друзів у смт. Романів і повернувся до інших, де знаходився до 03:00, алкогольних напоїв не вживав, однак був виснажений, близько 03:00 повертався з озера додому, фари на його автомобілі у режимі дальнього світла не працювали, а у режимі ближнього світла світили погано, і рухаючись зі швидкістю 50-60 кілометрів на годину в смт. Романів, повернув на вул. Шевченка, тримаючись правої проїзної частини дороги, проїхавши церкву в останній момент побачив щось чорне перед своїм автомобілем та на щось наїхав, ділянка на якій сталась ДТП неосвітлювалася, на його думку він наїхав на собаку, а тому не зупиняв транспортний засіб, та доїхавши до місця проживання візуально, з допомогою ліхтарика на телефоні, оглянув автомобіль та впевнившись у відсутності будь-яких пошкоджень пішов у будинок. Через годину у його домогосподарство прибули працівники поліції, запитували чи керував він припаркованим автомобілем та чи це його автомобіль, та з розмови з працівниками поліції йому стало відомо, що він наїхав на людину;
- показання свідка ОСОБА_8 про те, що 7 серпня 2017 він із ОСОБА_7 перебував у кафе смт. Романова, де вживали спиртні напої. Після закриття цього кафе вийшли на вулицю. ОСОБА_7 намагався викликати таксі, однак не зміг, а тому вони вирішили іти додому пішки. По дорозі вони зупинились, оскільки до нього зателефонували на мобільний. ОСОБА_7 пішов уперед. Завершивши розмову пішов у напрямку в якому пішов потерпілий. Коли він йшов біля дороги, повз нього проїхав автомобіль червоного кольору, який рухався по середині проїжджої частини цієї дороги. Після цього він почув глухий звук. Продовживши свій рух та наближаючись до місця ДТП почув як хтось хрипить. Наблизившись, побачив ОСОБА_7 , який перебував на зустрічній смузі руху та хрипів. Він відразу викликав швидку медичну допомогу та повідомив поліцію. Покриття дороги було сухим, місце ДТП неосвітлене, автомобіль їхав із звичайною швидкістю не маневрував та не гальмував;
- протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 7 серпня 2017 року, згідно з яким на ділянці дороги, поблизу будинку АДРЕСА_2 зафіксовано труп ОСОБА_7 , виявлено сліди волочіння тіла, волосся, фрагменти лакофарбового покриття червоного кольору. До протоколу додано схему місця дорожньо-транспортної пригоди з ілюстративною таблицею та лазерний носій інформації (компакт-диск);
- протокол огляду та вилучення автомобіля що належав ОСОБА_5 від 7 серпня 2017 року, згідно з яким на даному автомобілі виявлені механічні пошкодження, відсутність переднього бамперу, відсутність лівого переднього повторювача поворотів, тріщину на лобовому склі розміром 1 х 2 см., значну деформацію передньої лівої нижньої частини фартуха та переднього номерного знаку, потертості лакофарбового покриття;
- протокол огляду місця події від 7 серпня 2017 року, згідно з яким оглянуто автомобіль, що належить ОСОБА_5 та на момент огляду було виявлено на передній частині автомобіля «фартуха» деформацію, а також на передньому ричазі заднього стабілізатора волосся, на лівій частині фартуха частини фарби. Під час огляду виявлено та вилучено волосся, ґрунт, зразки фарби;
- протокол огляду трупа ОСОБА_7 від 7 серпня 2017 року, згідно з яким на трупі виявлені видимі тілесні ушкодження, а також виявлено та вилучено одяг останнього;
- висновок судової медичної експертизи № 158 від 28 листопада 2017 року, відповідно до якої на трупі ОСОБА_7 виявлені тілесні ушкодження, що відносяться до тяжкого ступеня тілесних ушкоджень і знаходяться в прямому причинному зв`язку зі смертю;
- висновок судової медичної експертизи № 153 від 18 грудня 2017 року, згідно з яким, враховуючи характер виявлених при судовій медичній експертизі трупа ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, врятувати життя останньому, навіть при наданні йому своєчасної кваліфікованої медичної допомоги було неможливо;
- протокол проведення слідчого експерименту від 11 травня 2018 року та додатками до нього, зі змісту яких вбачається, що на місці ДТП, на проїжджій частині дороги по АДРЕСА_2 , з застосуванням манекена одягненого у одяг потерпілого та з залученням автомобіля марки ВАЗ 2106 з водієм, який наближався до манекена поступово з увімкненим ближнім світлом фар, при середніх обертах двигуна виміряно відстань до цієї перешкоди, яка становить 49 м;
- висновок експерта № 3/465 від 05 червня 2018 року, згідно з яким в умовах місця пригоди (при заданому комплексі вихідних даних) водій автомобіля ВАЗ-2106 ОСОБА_5 мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода як шляхом застосування своєчасного термінового гальмування так і шляхом маневру безпечного об`їзду з моменту виявлення небезпеки для руху, та з наведених дорожніх умов (при заданому комплексі вихідних даних) з технічної точки зору, у діях водія ОСОБА_5 вбачається невідповідність вимогам п. 12.3 ПДР;
- висновок експерта № 3/749 від 3 жовтня 2017, згідно з яким на момент ДТП гальмова система, рульове керування та ходова частина автомобіля ВАЗ-2106 знаходилася в технічно працездатному стані. На момент огляду відповідно і до ДТП, внаслідок відсутності живлення передніх фар в режимі ввімкненого «дальнього світла» зовнішні світлові прилади автомобіля знаходились у технічно несправному стані;
- довідку Житомирського обласного центру з гідрометеорології № 24-03-16/1-997 від 11 вересня 2017 року, згідно з якою станом на 03:30 від 7 серпня 2017 року були наступні погодні умови: слабкий вітер; температура повітря - 21 0С; вологість повітря 96%; відмічалось слабке помутніння атмосфери внаслідок наявності в ній мікроскопічних капель води; з 23:30 до 00:44 спостерігалась гроза, з 00:24 до 01:30 зливний дощ; метеорологічна видимість становила 4 км.;
Як убачається з вироку, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, які йому інкриміновано, ґрунтується на зібраних і досліджених доказах, яким суд дав відповідну оцінку.

З такими висновками погодився і суд апеляційної інстанції, який у своєму рішенні навів підстави, з яких апеляційну скаргу захисника визнано необґрунтованими.

Так, суд апеляційної інстанції дав оцінку твердженням сторони захисту щодонедопустимості окремих доказів, на які суд посилається в обвинувальному вироку, а саме протоколу повторного слідчого експерименту від 11 травня 2018 року.

Зокрема, суд апеляційної інстанції зазначив, що у ході апеляційного розгляду справи встановлено, що слідчий експеримент від 11 травня 2018 року було проведено з метою встановлення на місці ДТП відстані реальної видимості водієві транспортного засобу перешкоди схожої на тіло людини лежачої у горизонтальному положенні на проїжджій частині дороги, в умовах максимально наближених до тих, при яких дана пригода відбулась, цей повторний слідчий експеримент проводився за тією ж самою тактикою та за тих самих погодних умовах й освітленні, що й першочерговий слідчий експеримент від 18 серпня 2017 року, у темну пору доби, в суху погоду, при частковому освітленні проїжджої частини дороги, де відбулась ДТП.

Суд апеляційної інстанції зазначив також, що в ході проведення слідчого експерименту від 11 травня 2018 року було застосовано автомобіль ВАЗ-2106, з увімкненим ближнім світлом фар, який наближався до перешкоди при середніх обертах двигуна, а також манекен схожий на тіло людини, в одязі потерпілого. Видимість перешкоди на проїжджій частині дороги з водійського місця автомобіля ВАЗ-2106, та відстань до неї в 49 метрів було продемонстровано понятим, які були присутні при проведення цієї слідчої та засвідчили встановлені вихідні дані про видимість перешкоди та дорожньої розмітки.

Суд апеляційної інстанції дав оцінку і доводам апеляційної скарги захисника про безпідставність та надуманість причин для проведення зазначеного повторного слідчого експерименту від 11 травня 2018 року та зазначив, що в ході апеляційного розгляду провадження встановлено, що першочерговий слідчий експеримент від 16 серпня 2017 року був проведений за участі статиста без застосування одягу потерпілого, який на той час був вилучений для проведення судових медичних та криміналістичних досліджень, а також без висновку судової медичної експертизи про виявлені на трупі ОСОБА_7 тілесні ушкодження, їх кількість, тяжкість, локалізацію та механізм утворення.Суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив, що вихідні дані такої судово медичної експертизи та застосування одягу потерпілого, у який той був одягнений на момент ДТП, є достатньо важливими для правильного вирішення питання по суті, а саме щодо встановлення положення тіла ОСОБА_7 в момент наїзду на нього автомобіля під керуванням ОСОБА_5 та його видимості для водія транспортного засобу. Таким чином суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у органу досудового слідства були усі належні підстави для проведення повторного слідчого експерименту від 11 травня 2018 року.

Дав оцінку суд апеляційної інстанції і доводам адвоката ОСОБА_4 про те, що суд в обвинувальному вироку не навів мотивів щодо неврахування вихідних даних протоколу першочергового слідчого експерименту від 16 серпня 2017 року та висновків експертиз механізму та обставин ДТП, виконаних на основі вихідних даних цього слідчого експерименту. Зокрема суд апеляційної інстанції зазначив, що такий факт дійсно мав місце, однак він не спростовує вини обвинуваченого та у даному випадку не може бути підставою для скасування оскаржуваного вироку на таких підставах, оскільки під час апеляційного розгляду справи встановлено, що при проведенні слідчого експерименту від 16 серпня 2017 року були зафіксовані наступні вихідні дані: видимість перешкоди в горизонтальному положенні - 34.8 м., об`єктивна видимість перешкоди цьому ж положенні 16.5 м., видимість елементів проїжджої частини - 29.9 м. На підставі цих вихідних даних було призначено та проведено відповідні експертизи механізму та обставин ДТП № 3/886 від 4 жовтня 2017 року та № 3/1282 від 28 лютого 2018 року, висновки та методика проведення досліджень яких сходяться між собою, в ході проведення цих експертиз, при визначенні наявності технічної можливості обвинуваченого ОСОБА_5 уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_7 взято до уваги лише відстань об`єктивної видимості перешкоди (тіла людини), що становить 16.5 метрів, при цьому не взято до уваги ні видимості перешкоди в горизонтальному положенні - 34.8 м., ні видимості елементів проїжджої частини - 29.9 м. В свою чергу, при проведенні експертизи механізму та обставин ДТП № 3/465 від 5 червня 2018, на яку у вироку послався суд першої інстанції, при розрахунку визначення наявності технічної можливості ОСОБА_5 уникнути наїзду на пішохода взято до уваги відстань видимості самої перешкоди - 49 метрів.

Таким чином суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що, враховуючи зазначену у висновках судових експертиз № 3/886 від 4 жовтня 2017 року, № 3/1282 від 28 лютого 2018 року та № 3/465 від 5 червня 2018 року методику розрахунку визначення наявності технічної можливості у водія транспортного засобу уникнути наїзду на перешкоду, вихідні дані, які судовий експерт використовував при цих дослідженнях, а також положення п.п. 12.2 та 12.3 ПДР, найбільш точною є методика та результати зазначені у висновку експерта № 3/465 від 5 червня 2018 року, оскільки у цьому висновку взято до уваги саме видимість перешкоди на проїжджій частині дороги, у разі виявлення якої водій повинен вжити усіх заходів, аж до зупинки транспортного засобу, з метою її об`їзду, а у темну пору доби визначити таку швидкість транспортного засобу, щоб мати можливість його зупинити у межах видимості дороги. Суд апеляційної інстанції також зазначив, що при проведенні розрахунків, покладених в основу висновків судових експертиз № 3/886 від 4 жовтня 2017 року та № 3/1282 від 28 лютого 2018 року не взято до уваги усіх вихідних даних первинного слідчого експерименту від 16 серпня 2017 року, а тому такі висновки не можуть бути взяті до уваги ні як докази вини обвинуваченого, ні як докази її відсутності.

Щодо доводів у касаційній скарзі захисника про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відхилив клопотання захисту щодо дослідження слідчих експериментів, яке давало би змогу переконатися, що повторний слідчий експеримент було проведено безпідставно, так як у статиста при першому слідчому експерименті був аналогічний одяг до одягу ОСОБА_7 , то Суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Як вбачається зі змісту касаційної скарги клопотання захисника в суді апеляційної інстанції зводилось до переоцінки доказів та про наявність під час апеляційного перегляду будь-яких підстав, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК, захисник не зазначає.

З урахуванням зазначеного, доводи касаційної скарги у цій частині є необґрунтованими.

Безпідставними є і доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не досліджуючи доказів, у своїй ухвалі послалася на ці докази, чим, на думку захисника, порушив вимоги кримінального процесуального закону, оскільки таке твердження суперечить положенням КПК.

Так, чинний КПК не вбачає обов`язкового дослідження доказів судом апеляційної інстанції, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК. Водночас, коли принцип безпосередності дослідження був дотриманий судом першої інстанції і з оцінкою цих доказів повністю погодився суд апеляційної інстанції, відсутні обґрунтовані підстави для висновку про те, що за таких обставин судом апеляційної інстанції було допущено такі порушення КПК, які вплинули чи моли вплинути на законність прийнятого рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Посилаючись на те, що судом апеляційної інстанції не викладено мотивів і підстав відхилення апеляції, захисник не зазначає у чому саме конкретно полягає таке порушення.

Разом з тим зі змісту ухвали апеляційного суду не вбачається, що доводи апеляційної скарги захисника обґрунтовувалися тим, що ОСОБА_5 не знав про наїзд на особу і вважав, що здійснив наїзд на домашню тварину. При цьому у своїй касаційній скарзі захисник не посилається на те, що такі доводи ним зазначалися у поданій апеляційній скарзі. Таким чином касаційна скарга не містить обґрунтувань про те, що на етапі апеляційного оскарження (коли до повноважень суду відноситься питання оцінки доказів) вирок в частині засудження за ч. 1 ст. 135 КК оскаржувався з вищезазначених підстав і суд апеляційної інстанції не надав саме в цій частині належної оцінки.

Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і з урахуванням положень ст. 433 КПК не уповноважений вирішувати питання щодо оцінки фактичних даних, які вказують на спрямованість умислу засудженого за ч. 1 ст. 135 КК.

З урахуванням вищезазначеного Суд не має підстав вважати, що постановлені в цьому провадженні судові рішення є незаконними з огляду на порушення вимог чинного КПК або КК та відсутні підстави для висновку про неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі ОСОБА_5 .

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Клопотання у скарзі захисника про зупинення виконання судового рішення щодо ОСОБА_5 та розгляд касаційної скарги з участю сторони захисту, не можуть бути вирішені на цьому етапі провадження, оскільки такі питання вирішуються судом касаційної інстанції у разі відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою і витребування матеріалів кримінального провадження та під час підготовки кримінального провадження до касаційного розгляду. Однак, Суд не знайшов підстав для відкриття касаційного провадження за скаргою.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Любарського районного суду Житомирської області від 3 березня 2021 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 29 червня 2021 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_9 ОСОБА_2 ОСОБА_3