Номер провадження: 11-кп/813/693/21
Номер справи місцевого суду: 509/3986/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_7 на вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 31.10.2019 року в кримінальному провадженні №0000585, внесеному до ЄРДР 14.06.2017 року відносно:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Іллічівськ, Одеської область, громадянки України, заміжної, яка має на утримані двох неповнолітніх дітей ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешкаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Оскаржуваним вироком суду затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 16 липня 2019 року між прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_9 і ОСОБА_8 та останню визнана винною у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України та призначено їй покарання, у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати посаду начальника Управління соціального захисту населення Овідіопольської районної державної адміністрації на строк 2 (два) роки.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнена від відбування призначеного покарання, з іспитовим строком на 1 рік.

На підставі ст. 76 КК України на неї покладені обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Згідно з вироком районного суду, розпорядженнями Голови Овідіопольської районної державної адміністрації №52/к-2016 від 22.02.2016 начальник відділу соціальних компенсацій та гарантій управління соціального захисту населення Овідіопольської районної державної адміністрації ОСОБА_8 з 01.03.2016 приступила до роботи достроково до закінчення відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відповідно до розпорядженнями Голови Овідіопольської районної державної адміністрації, №97/к-2016 від 05.04.2016, №132/к-2016 від 27.04.2016 та №142/к-2016 від 17.05.2016, на ОСОБА_8 покладено виконання обов`язків начальника Управління соціального захисту населення Овідіопольської районної державної адміністрації, з правом підпису документації, яка згідно з приміткою 1 до ст. 364 КК України є службовою особою.
Так, ОСОБА_8 діючи в порушення вимог Постанови КМУ від 24.02.2003 №250 «Про затвердження порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям», неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, а саме: начальника Управління соціального захисту населення Овідіопольської районної державної адміністрації, знаходячись на своєму робочому місці у приміщенні Овідіопольської районної державної адміністрації, за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Овідіополь, вул. Шевченка, буд. 169, в період з 05.04.2016 по 31.07.2016, без належної перевірки особових справ та законності призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям підписала супровідні відомості (тип відомості 7) на нарахування державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям за період з 2 квітня 2016 року по 22 квітня 2016 року та з 2 червня 2016 року по 22 червня 2016 року, що стало підставою для подальшого незаконного нарахування державної соціальної допомоги 68 громадянам України, особові справи яких були відсутні в Управлінні соціального захисту населення Овідіопольської РДА, що вказує на незаконність та безпідставність їх нарахування.
Крім цього, ОСОБА_8 продовжуючи неналежне виконання свої службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, діючи в порушення вимог Постанови КМУ від 24.02.2003 № 250 «Про затвердження порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям», знаходячись на своєму робочому місці у приміщенні Овідіопольської районної державної адміністрації, за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Овідіополь, вул. Шевченка, буд. 169, не перевірила супровідні відомості (тип відомості 7) на нарахування соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям за період з 2 травня 2016 року по 22 травень 2016 року та з 2 липня 2016 року по 22 липня 2016 року, в яких були відображені завідомо неправдиві відомості щодо громадян, які мають право на отримання державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, що стало підставою для подальшого незаконного нарахування державної соціальної допомоги 68 громадянам України, особові справи яких були відсутні в Управлінні соціального захисту населення Овідіопольської РДА, що вказує на незаконність та безпідставність їх нарахування.
В результаті неналежного виконання своїх функціональних обов`язків, через несумлінне ставлення до них, ОСОБА_8 здійснила незаконне нарахування державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, чим спричинила збитків (матеріальної шкоди) державному бюджету на загальну суму 600936 гривень 27 копійок.
Таким чином, ОСОБА_8 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, а саме: службова недбалість, тобто неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало тяжкі наслідки державним інтересам.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з вироком суду ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок суду першої інстанції скасувати, а справу провернути прокурору для продовження досудового розслідування. В якості доводів апеляційної скарги ОСОБА_7 вказує, що організоване досудовим слідством окреме провадження щодо ОСОБА_8 (замість об`єднання всіх поєднаних фактів в одне провадження) є проявом наміру органу досудового розслідування через ухвалення вироків за угодами «про визнання винуватості» чи з інших нереабілітуючих підстав, створити штучні докази винуватості ОСОБА_7 . Наголошує, що в угоді, укладені між прокурором і обвинуваченою не міститься умов щодо відшкодування шкоди, що порушує ст. 472 КПК України та є підставою для відмови у затвердженні угоди, порушує права ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні дій, що спричинили ту ж саму «шкоду», що і дій ОСОБА_8 .

Вказує, що укладання угоди має бути добровільною зі сторони обвинуваченої, та зазначає, що на ОСОБА_10 чинився тиск. Зазначає, що на утриманні ОСОБА_8 перебувають двоє неповнолітніх дітей, відповідно при встановленні вини, вона підлягає звільненню від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році», який набув чинності з 07.09.2017 року. Також вказує, що по справі відсутні фактичні підстави визнання винуватості, а відтак є підстави для виправдання обвинуваченої. Так, висновки судової бухгалтерської - економічної експертизи, що є основою обвинувачення, ґрунтуються на «довідці спеціаліста», яка є недопустимим доказом.

У судове засідання апеляційного суду апелянт ОСОБА_7 , захисник обвинуваченої ОСОБА_11 та обвинувачена ОСОБА_8 , будучи належним чином повідомлені про дату, місце та час судового розгляду не прибули, про поважні причини неявки апеляційний суд не повідомили.

До початку судового засідання від обвинуваченої ОСОБА_8 , надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги без її участі.

Зважаючи на наведені вище обставини та думку прокурора, який вважав за можливе провести розгляд за відсутності апелянта, обвинуваченої та її захисника, враховуючи ту обставину, що участь захисника у даному кримінальному провадженні не є обов`язковою, апеляційний суд вважав за можливе та необхідне провести апеляційний розгляд за відсутності потерпілої та захисника, що не суперечить положенням ст. 52 та ст. 405 КПК України.

Позиції учасників судового розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача; прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, та просила закрити апеляційне провадження, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Положення п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначають одну з основних засад судочинства - забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Частиною 2 вказаної норми процесуального закону гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому КПК, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

Згідно з вимогами статей 398, 399 КПК питання про те, чи подана апеляційна скарга на вирок чи ухвалу суду першої інстанції особою, яка має права її подавати, розглядається і вирішується суддею-доповідачем суду апеляційної інстанції до прийняття рішення про відкриття апеляційного провадження. Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК апеляційна скарга повертається, якщо її подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу.

Коло осіб, які мають право подати апеляційну скаргу, визначено ст. 393 КПК. Пунктом 10 цієї норми передбачено, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 475 КПК вирок на підставі угоди може бути оскаржено у порядку, передбаченому цим Кодексом, на підставах, передбачених ст. 394 цього Кодексу.

Згідно з ч. 4 ст. 394 КПК вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржено:

1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно на підставах: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, установлених частинами 4, 6, 7 ст. 474 цього Кодексу, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладання угоди;

2) прокурором виключно на підставах: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з ч. 4 ст. 469 цього Кодексу угоди не може бути укладено.

21.12.2019 року суддею Одеського апеляційного суду ОСОБА_12 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_7

20.07.2021 року відповідно до пунктів 2.3.49, 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №509/3989/19 відносно обвинуваченої ОСОБА_8 та справу передано судді-доповідачу ОСОБА_2 .

23.07.2021 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 за апеляційною скаргою ОСОБА_7 прийнято до свого провадження.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження апеляційний суд приходить до наступного висновку.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 31.10.2019 року затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 16 липня 2019 року між прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_9 і ОСОБА_8 .
Суд першої інстанції визнав встановленим, що ОСОБА_8 будучи начальником відділу соціальних компенсацій та гарантій управління соціального захисту населення Овідіопольської районної державної адміністрації, яка згідно з приміткою 1 до ст. 364 КК України ОСОБА_8 є службовою особою в порушення вимог Постанови КМУ від 24.02.2003 №250 «Про затвердження порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям», неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, здійснила незаконне нарахування державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, чим спричинила збитків (матеріальної шкоди) державному бюджету на загальну суму 600936 гривень 27 копійок.
Апелянт ОСОБА_7 , оскаржуючи зазначений вирок суду першої інстанції в апеляційній сказі, стверджує, що організоване досудовим слідством окреме провадження щодо ОСОБА_8 (замість об`єднання всіх поєднаних фактів в одне провадження) є проявом наміру органу досудового розслідування через ухвалення вироків за угодами «про визнання винуватості» чи з інших нереабілітуючих підстав, створити штучні докази винуватості ОСОБА_7 , а в угоді не міститься умов щодо відшкодування шкоди, що порушує ст. 472 КПК України та є підставою для відмови у затвердженні угоди, чим порушено права ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні дій, що спричинили ту ж саму «шкоду», що і дій ОСОБА_8 . Також зазначає і інші доводи, які є порушенням у відношенні самою обвинуваченої ОСОБА_8 .

Окрім того, апелянт у своїй апеляційній скарзі посилається на правовий висновок Верховного Суду України, викладеного у постанові від 3 березня 2016 року (справа №5-347кс15) відповідно до якого вирок суду може бути оскаржений іншою особою, яка не брала участі у судовому розгляді, якщо судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів.

Апеляційний суд приймає до уваги дані, щодо можливості оскарження на підставі вищевказаного рішення, однак зазначає наступне:

Так конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення особи до суду зі скаргою в апеляційному чи касаційному порядку, яке має бути реалізовано, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження; і при цьому відсутність «інших осіб» у вичерпному переліку суб`єктів оскарження, передбаченому ст. 394 КПК, за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів, не є перешкодою в доступі до правосуддя та звернення до суду вищої інстанції, що передбачено ч. 2 ст. 24 КПК.

Зазначене свідчить про те, що у апелянта ОСОБА_7 право на оскарження вироку щодо ОСОБА_8 , як іншої особи, може виникнути тільки у випадку, якщо вирок стосується його прав, свобод та інтересів, що повністю узгоджується з правовим висновком на який посилається апелянт.

Однак перевіривши доводи апеляційної скарги та позицію викладену у правовому висновку, апеляційний суд вважає, що вирок на який подано апеляційну скаргу, не містить жодних відомостей щодо апелянта ОСОБА_7 , а тому він не є особою, яка має право на оскарження вироку Овідіопольського районного суду Одеської області від 31.10.2019 року затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 16 липня 2019 року між прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_9 і ОСОБА_8 , а тому доводи апелянта проте, що його права та інтереси порушено вироком та віг є особою, яка може особисто оскаржити вирок щодо ОСОБА_8 є безпідставним.

Щодо доводів апелянта про те, що організоване досудовим слідством окреме провадження щодо ОСОБА_8 є проявом наміру органу досудового розслідування через ухвалення вироків за угодами «про визнання винуватості» чи з інших нереабілітуючих підстав, створити штучні докази винуватості ОСОБА_7 , а в угоді не міститься умов щодо відшкодування шкоди, що порушує ст. 472 КПК України та є підставою для відмови у затвердженні угоди, чим порушено права ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні дій, що спричинили ту ж саму «шкоду», що і дій ОСОБА_8 , то апеляційний суд вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.

Так відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці 3 пункту 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №13 від 11 грудня 2015 року «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод», вирок, ухвалений на підставі угоди, у такому випадку (стосовно однієї із декількох осіб) не має преюдиційного значення для кримінального провадження відносно інших осіб, а визнання винуватості першою не є доказом вини останніх.

При цьому відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено у встановленому законом порядку.

У національному законодавстві презумпцію невинуватості як один з основних конституційних принципів судочинства відображено в ч. 1 ст. 62 Конституції України та ч. 1 ст. 17 КПК. Згідно із цими правовими нормами особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Чинний КПК не звільняє сторону обвинувачення від доказування відповідних обставин у кримінальному провадженні щодо однієї особи в разі наявності судового рішення стосовно іншої особи.

Більше того, інші процесуальні кодекси так само передбачають обмежену преюдиціальність вироку чи ухвали суду, постановлених в кримінальному провадженні. Так, відповідно до ч. 6 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, і лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Такі ж норми містяться у ст. 82 Цивільного кодексу України та ст. 75 Господарського кодексу України.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 23 лютого 2016 року у справі «Навальний і Офіцеров проти Росії» (Navalnyy and Ofitserov v Russia, заяви №46632/13 і №28671/14) підкреслив, що обставини, встановлені у провадженні, в якому не беруть участь інші обвинувачені, не повинні мати преюдиціальне значення для їх справ. Статус доказів, використаних в одній справі, повинен залишатися суто відносним, а їх сила обмежуватися даними конкретного провадження.

Зазначене також стосується вироків, ухвалених на підставі угоди, а тому доводи в цій частині є необґрунтованими та безпідставними.

Інші доводи викладені в апеляційній скарзі апеляційний суд не перевіряє, оскільки вони не стосуються апелянта ОСОБА_7 та відносяться безпосередньо до обвинуваченої ОСОБА_8 , яка в даному випадку вирок не оскаржує.

Беручи до уваги наведене, а також вимоги норми п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК, апеляційний суд вважає, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою апелянта ОСОБА_7 підлягає закриттю, оскільки останній не є особою, яка має право на апеляційне оскарження.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 412, 415, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 31.10.2019 року в кримінальному провадженні №0000585, внесеному до ЄРДР 14.06.2017 року відносно ОСОБА_8 , обвинуваченої у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.

Апеляційну скаргу з доданими матеріалами невідкладно надіслати апелянту.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4