Ухвала
Іменем України
16 листопада 2021 року
м. Київ
Справа № 750/3455/21

Провадження № 51-4911 ск 21

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 17 вересня 2021 року щодо останнього,
встановив:
За вироком Деснянського районного суду міста Чернігова від 02 червня 2021 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Вирішено питання процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 17 вересня 2021 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

Відповідно до змісту оскарженого судового рішення і встановлених судом першої інстанції обставин, ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 20 грудня 2020 року близько 17:57, керуючи автомобілем марки «CHEVROLET»модель «LACETTI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись у м. Чернігові по вул. Рокосовського, на ділянці дороги з одностороннім рухом, зі сторони вул. Захисників України в напрямку вул. Всіхсвятська, по крайній лівій смузі проїзної частини дороги, поряд з корпусом 2 будинку № 12 по вул. Рокосовського, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, перевищуючи дозволену у населених пунктах швидкість руху, порушуючи вимогу, яка зобов`язує водіїв триматися правого краю проїзної частини, проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку, не зважаючи на транспортний засіб, що зупинився на сусідній (середній) смузі справа, перед нерегульованим пішохідним переходом, не зменшив швидкість та не зупинився, щоб надати дорогу пішоходу ОСОБА_6 , яка переходила по нерегульованому пішохідному переходу проїзну частину справа наліво відносно напрямку руху автомобіля під керуванням ОСОБА_5 , у зв`язку з чим здійснив наїзд на потерпілу.

У результаті дорожньотранспортної події пішохід ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 1275 від 09 лютого 2021 року відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя та знаходяться в прямому причиннонаслідковому зв`язку з настанням смерті останньої.
У даній дорожній обстановці водій ОСОБА_5 порушив вимоги пунктів 1.3, 1.5, 1.7, 2.3 (б), 11.2, 11.5, 12.4, 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху України, що стало причиною настання даної дорожньотранспортної пригоди.
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеня тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції.
В обґрунтування своїх вимог, посилаючись на пом`якшуючи обставини, вказує, що призначене засудженому судом першої інстанції покарання, яке залишено апеляційним судом без зміни не відповідає вимогам статей 50, 65 КК України та є явно несправедливим через його суворість, вказує на можливість застосування до засудженого положень ст. 69 КК України.
Крім того, вважає, що судом апеляційної інстанції, у порушення вимог ст. 419 КПК України, залишено поза увагою викладені в його апеляційній скарзі доводи щодо можливості звільнення ОСОБА_5 від призначеного покарання з випробуванням, не врахувавши, що на час вчинення засудженим злочину діяла норма закону, яка не забороняла застосування положень ст. 75 КК України.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження, з наведених у ній мотивів, з огляду на наступне.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційній скарзі захисником не оспорюється.
Доводи касаційної скарги захисника про можливість застосування до засудженого положень статей 69 і 75 КК України, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

За змістом положень ст. 69 КК України, призначення більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції відповідної норми, можливе лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення винуватому навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

Крім того, згідно з приписами ст. 75 КК України (в редакції від 14.11.2020 року) якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду, переглядаючи вирок за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 доводи, якої за своїм змістом є аналогічні доводам його касаційної скарги щодо можливості застосуванням до засудженого положень 75 КК України, апеляційний суд навів докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що б потягнуло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_5 , внаслідок суворості.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу захисника, в якій він просив вирок щодо ОСОБА_5 в частині призначеного покарання змінити та звільнити засудженого від відбування покарання з випробуванням, апеляційний суд при залишені апеляційної скарги сторони захисту без задоволення, обґрунтовано прийшов до висновку про їх безпідставність та зазначив в ухвалі відповідні мотивів прийнятого рішення.
Мотивуючи своє рішення апеляційний погодився з висновками суду викладеними у вироку щодо заходу примусу та міри покарання засудженому ОСОБА_5 без застосування положень ст. 75 КК України.
Так, при призначенні покарання судом у вироку враховано характер і ступінь тяжкості вчиненого засудженим кримінального правопорушення, який, відповідно до ст. 12 КК України, класифікуються як тяжкий злочин, конкретні обставини справи, дані про особу винного, те, що він працює та має постійне місце проживання.

Судом визнано обставини, які пом`якшують покарання засудженому - щире каяття та добровільне відшкодування завданих збитків та наявність обставини яка обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.
Врахувавши зазначене, суд у вироку призначив ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, яке є наближеним до мінімального строку, встановленого санкцією вказаної норми, а також застосував додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
При цьому, врахувавши конкретні обставини вчиненого засудженим, а саме: грубе порушення правил дорожнього руху, обтяжене станом алкогольного сп`яніння, скоєння наїзду на потерпілу на пішохідному переході, з перевищенням швидкості руху, а також незворотні наслідки що настали смерть потерпілої, суд першої інстанції не знайшов підстав для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.
Взявши до уваги викладене та ретельно вивчивши доводи захисника, апеляційний суд, погодився з призначеним судом першої інстанції покаранням, навіть з урахуванням всіх пом`якшуючих обставин, на які вказував захисник у своїй скарзі, проте не знайшов підстав для застосування до засудженого положень ст. 75 КК України.
Відповідно до вимог ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що ухвала апеляційного суду є належним чином вмотивованою, обґрунтованою і відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Покарання призначене вироком суду, яке залишене апеляційним судом без зміни, на думку колегії суддів касаційного суду, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення ним кримінальних правопорушень.

Доводи захисника щодо наявності підстав для зменшення міри покарання засудженому, є безпідставними, а встановлені у кримінальному провадженні помякшуючі покарання обставини та ті на які вказує захисник у своїй касаційній скарзі, істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення і в даному випадку не можуть бути підставою для застосування до засудженого положень як ст. 69 так і ст. 75 КК України.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а зі змісту касаційної скарги, доданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника необхідно відмовити.
На підставі викладеного та керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 17 вересня 2021 року щодо останнього,
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3