справа №619/5603/21
провадження №1-кп/619/402/21
УХВАЛА

06 грудня 2021 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого - суддіОСОБА_1

розглянув заяву про забезпечення позову по кримінальному провадженню № 0000085 від 13.03.2021 за обвинуваченням:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Руська Лозова Дергачівського району Харківської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ;
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України,

установив:
До суду надійшов обвинувальний акт у відношенні ОСОБА_2 за фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.

03 грудня 2021 року потерпілий ОСОБА_3 подав до канцелярії суду цивільний позов у кримінальному провадженні про відшкодування моральної та майнової шкоди.
03 грудня 2021 року потерпілий ОСОБА_3 подав до канцелярії суду заяву про забезпечення позову, в якій просить вжити заходів забезпечення позову, а саме: накласти арешт шляхом заборони вчинення будь-яких дії направлених на відчуження земельної ділянки, кадастровий номер: :00:000:1422, площею 0,17 га, за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .
Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.
Частиною п`ятою статті 128 КПК України визначено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Норми КПК України не регулюють порядок розгляду заяви про забезпечення позову.
На підставі ч. 5 ст. 128 КПК України суд застосовує норми Цивільного процесуального кодексу України щодо вирішення зазначеного питання.
Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що 22.11.2021 було складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000085 відносно ОСОБА_2 відомості по якому внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.03.2021, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України. Досудовим розслідуванням встановлено, що 12.03.2021 приблизно 20:00 ОСОБА_2 , знаходився біля входу в кафе «Акація», розташованого по вулиці Білгородська, 3, с. Руська Лозова, Харківського району, Харківської області, де спілкувався зі своїм знайомим ОСОБА_3 . Під час спілкування на підставі раптово виниклих непризивних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виник словесний конфлікт. В ході словесного конфлікту у ОСОБА_2 виник прямий умисел на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_3 . Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , знаходячись біля входу в кафе «Акація», розташованого по вулиці Білгородська, 3, с. Руська Лозова, Харківського району, Харківської області, на відстані не більше одного метру від ОСОБА_3 , з метою заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_3 , усвідомлюючи протиправність і соціально-небезпечний характер своїх дій, діючи умисно, завдав один удар кулаком правої руки в область щелепи ОСОБА_3 , зліва, спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді - синця на обличчі, крайового перелому кісток носу без значного зсуву, перелому лівої скулової кіски з порушенням цілісності нижнього краю лівої орбіти, перелому скуло-альвеолярного відростку, закритої черепно-мозкової травми з клінічним проявленням струсу головного мозку, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 12-14/449-А/21 від 04.08.2021 у своїй сукупності по ступеня тяжкості відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, по критерію тривалості розладу здоров`я. Докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження, є належними, допустимими й достовірними та у взаємозв`язку свідчать про їх достатність стверджувати, що ОСОБА_2 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КК України, а саме умисне спричинення середньої тяжкості тілесне ушкодження. Загальна сума заподіяної шкоди внаслідок вчинення злочину, що вчинений Відповідачем становить: 128 946,65 грн. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 287812539 від 01.12.2021 на праві приватної власності ОСОБА_2 належить земельна ділянка кадастровий номер :00:000:1422, площа 0,17 га за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідно до інформаційної довідки виданої АН «АСТ» вих. 11/02.12.2021 від 02.12.2021 вартість нерухомого майна, що належить ОСОБА_2 , а саме земельна ділянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 складає 230 000,00 грн. Зазначає, що відповідач вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнає, згоди про добровільне відшкодування шкоди заданої кримінальним правопорушенням досягнуто не було.
Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви з таких підстав.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Право на ефективний судовий захист закріплено у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першому протоколі та протоколах № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першому протоколі та протоколах № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).
Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Положеннями статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.
Оскільки забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог, то розглядаючи заяву про забезпечення позову, з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, суд пересвідчується, зокрема, в тому, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясовує відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Статтею 170 КПК України встановлено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Відповідно до частини 8 статті 170 КПК України вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову або стягнення отриманої неправомірної вигоди, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові, розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).
ОСОБА_3 зазначає, що сума заподіяної шкоди внаслідок вчинення злочину, становить 128 946,65 грн, однак відповідач вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнає, згоди про добровільне відшкодування шкоди заданої кримінальним правопорушенням досягнуто не було.
Вирішуючи питання про забезпечення позову необхідно встановити наявність зв`язку між вказаним заходом забезпечення позову і предметом спору, співрозмірність та адекватність заходу із заявленими позивачем вимогами.
В своїй заяві ОСОБА_3 не вказує, в чому саме він вбачає загрозу несплати шкоди заданої кримінальним правопорушенням, моральної шкоди, чому існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.
Заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Відповідно до п. 4 постанови Пленуму ВС України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 № 9, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Виходячи з принципів співмірності, розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.
Згідно з ч. 6 ст. 153 ЦПК України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.
Згідно з ч. 1 ст. 392 КПК України в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме: 1) вироки, крім випадків, передбачених статтею 394 цього Кодексу; 2) ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру; 3) інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 392 КПК України ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.

Отже, ухвала суду про відмову у забезпеченні позову оскарженню не підлягає.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 128, 170 КПК України, статтями 149-153, 157 ЦПК України, суд
постановив:
Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову.

Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення щодо ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч. 1 ст. 392 КПК України.

Повне судове рішення складено 09 грудня 2021 року.

Суддя ОСОБА_1