ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1179/21 Справа № 182/7570/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника-адвоката ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження № 0002319 за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 та прокурора Нікопольської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_9 на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2021 року щодо ОСОБА_7 , -

ВСТАНОВИЛА:
цим вироком
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нікополь Дніпропетровської області, громадянина України, із середньою освітою, неодруженого, працюючого неофіційно, проживаючого без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.

Строк покарання ухвалено рахувати з моменту фактичного затримання.

Зараховано у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення обвинуваченого ОСОБА_7 , починаючи з 07 вересня 2019 року відповідно до протоколу затримання до 01 грудня 2020 року, включно.

Запобіжний захід стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 не обирався. Інші заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися.

Вирішено долю речових доказів.
Вказаним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні наступного.

Приблизно о 18 годині 30 хвилин 07 вересня 2019 року, ОСОБА_7 разом із своїм знайомим ОСОБА_10 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходились на території кінцевої автобусної зупинки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , де чекали маршрутний автобус.

В ході спілкування між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин виникла словесна сварка, яка в подальшому переросла в обопільну бійку.

При цьому, ОСОБА_7 , діючи умисно, з метою спричинення тяжких тілесних ушкоджень, без мети вбивства, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки у вигляді спричинення тілесних ушкоджень та бажаючи їх настання, кулаками обох рук наніс удар в обличчя потерпілого. Від нанесеного удару ОСОБА_10 захитався і впав головою на бетонне покриття автобусної зупинки. Далі, ОСОБА_7 , продовжуючи реалізовувати свій умисел, направлений на спричинення саме тяжких тілесних ушкоджень, без мети вбивства, але передбачаючи можливість настання смерті потерпілого і легковажно розраховуючи на відвернення таких наслідків, підійшов до ОСОБА_10 , який лежав на бетонному покритті зупинки і не підводився, і правою ногою, обутою у кросівки наніс один удар в область тулуба потерпілого.

В результаті ОСОБА_7 спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, а саме: садна і забитої рани на його тлі в лобно-тім`яній області посередині; інфільтруючого крововиливу, ознаки набряку у м`яких покрівних тканинах голови лобно-тім`яної області, розповсюджені субарахноїдальні крововиливи з ознаками слабко вираженої лейкоцитарної реакції у головному мозку; дрібновогнищеві крововиливи та периваскулярні мікрогеморагії у речовині головного мозку підкоркових та стовбурових відділах мозку, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень і перебувають в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті ОСОБА_10 , яка настала внаслідок закритої черепно-мозкової травми у вигляді садна і забитої рани на його тлі в лобно-тім`яній області голови, крововиливів під оболонки та в речовину головного мозку, зокрема у стовбурову частину мозку, забоїв головного мозку. Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_10 помер на місці.

При судово-медичному дослідженні трупа виявлені і інші тілесні ушкодження у вигляді саден на задній поверхні лівого плеча, на задній поверхні лівого передпліччя, в проекції гребеня лівої клубової кістки, в проекції медіального кінця правої ключиці, які мають ознаки легких тілесних ушкоджень. В даному випадку, в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті останні не перебувають.

Зазначені умисні дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування були кваліфіковані за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Але з такою кваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_7 суд першої інстанції не погодився та ретельно дослідивши матеріали кримінального провадження прийшов до висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 необхідно кваліфікувати за ч. 2 ст. 121 КК України.
В апеляційних скаргах:
- захисник обвинуваченого просить вказаний вирок змінити. Виключити з вироку висновок про перебування ОСОБА_7 в стані алкогольного сп`яніння як недоведений. Перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 121 на ч. 1 ст. 119 КК України та призначити йому покарання в межах санкції даної статті з застосуванням ст. 75 КК України.

Зазначає, що як видно з матеріалів кримінального провадження, тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, було не безпосереднім наслідком заподіяного засудженим удару в ділянку голови потерпілого, а результатом падіння останнього та удару головою об тверду поверхню, чого засуджений хоча і не передбачав, але повинен був і міг передбачити.
Звертає увагу на вимоги п. 26 Постанови Верховного Суду України № 2 від 07.02.2003 року, де зазначено: не можна, зокрема, розглядати як умисне вбивство випадки, коли смерть потерпілого сталася від ушкодження, одержаного при падінні від поштовху або удару, якщо винний не усвідомлював, що від таких його дій можуть настати тяжкі наслідки.

На думку захисника, смерть ОСОБА_10 наступила не через нанесений ОСОБА_7 удар в обличчя, а від удару об бетонне покриття, а тому дії ОСОБА_7 необхідно кваліфікувати за ч. 1 ст. 119 КК України, як вбивство, вчинене через необережність.

Також вважає, що судом першої інстанції безпідставно зроблено висновок про знаходження ОСОБА_11 в стані алкогольного сп`яніння. Відповідно до встановлених обставин справи, після конфлікту ОСОБА_7 знаходився на автобусній зупинці та чекав, коли ОСОБА_12 підніметься. Він нікуди не тікав, на місці події був затриманий в той же день одразу працівниками поліції та доставлений до Нікопольського ВП. Перед поміщенням до Нікопольського ІТТ він був оглянутий лікарем, стану сп`яніння не виявлено.

- прокурор просить вказаний вирок змінити та перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 115 КК України. Визнати винним ОСОБА_7 та призначити йому покарання за ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 12 років. В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Вважає висновки суду невірними, твердження суду першої інстанції про необхідність кваліфікації дій засудженого за ч. 2 ст. 121 КК України є необґрунтованими, які, на його думку, спростовуються встановленими фактичними обставинами кримінального правопорушення.

Зазначає, що суб`єктивне ставлення засудженого проявилось в тому, що ОСОБА_7 «не думав, що ОСОБА_10 не підведеться і він залишився чекати на зупинці, доки останній прийде до тями». При цьому, ОСОБА_7 не мав жодного знаряддя для завдання тілесних ушкоджень, і з переглянутого відео є очевидним, що обвинуваченим було спричинено один удар із значною силою в обличчя, від якого потерпілий впав на бетонне покриття, вдарившись головою.

На думку прокурора, сукупність доказів свідчать про те, що поведінка засудженого ОСОБА_7 до та після вчинення злочину, механізм, характер, спосіб завдання, сила удару та локалізація тілесного ушкодження вказують на спрямованість його дій саме на позбавлення життя потерпілого.

Заслухавши суддю-доповідача, думку обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційні вимоги сторони захисту та просили їх задовольнити, проти задоволення апеляційної скарги прокурора, - заперечували, прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора та просила її задовольнити, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого просила залишити без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Перевіркою наявних матеріалів встановлено, що суд першої інстанції вказаних вимог дотримався у повному обсязі.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 121 КК України, - вірні та ґрунтуються на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінці сукупності доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності, яким суд першої інстанції дав правильну оцінку, з якою погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Доводи апеляційної скарги захисника про невірну кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України та необхідності перекваліфікації скоєного на ч. 1 ст. 119 КК України, на думку колегії суддів є необґрунтованими, з огляду на наступне.
Так, частиною 2 ст. 121 КК України передбачена відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.
Колегія суддів зазначає, що умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, належить до категорії складних злочинів. З об`єктивної сторони цей злочин характеризуються суспільно небезпечними, протиправними діяннями та суспільно небезпечними наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень, а також смерті. При цьому тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинному зв`язку між собою та із вчиненим суспільно небезпечним діянням.
Суб`єктивна сторона даного злочину характеризується двома формами вини - умислом (прямим/непрямим) щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті потерпілого (похідні наслідки). При цьому винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного.
З іншого боку специфіка вбивства з необережності полягає в його суб`єктивній стороні: воно має місце лише при необережній формі вини, яка може виступати у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.
Колегія суддів зазначає, що розмежування умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК України), і вбивства через необережність (ч. 1 ст. 119 КК України), здійснюється за їх суб`єктивною стороною. Зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до цих наслідків.
Питання про умисел необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень.

Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, має місце тоді, коли в результаті описаного у ч. 2 ст. 121 КК України діяння настає смерть потерпілого. Особливістю зазначеного кваліфікованого виду умисного тяжкого тілесного ушкодження є те, що у ньому присутні два суспільно небезпечні наслідки (первинний тяжкі тілесні ушкодження і похідний смерть), психічне ставлення до яких з боку винного є різним. До заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження він ставиться умисно, а до настання смерті потерпілого від такого ушкодження необережно. При цьому винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного.

В ході апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що приблизно о 18 годині 30 хвилин 07 вересня 2019 року, ОСОБА_7 разом із своїм знайомим ОСОБА_10 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, спілкуючись між собою, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, що переросло в обопільну бійку, діючи умисно, з метою спричинення тяжких тілесних ушкоджень, без мети вбивства, усвідомлював суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачав суспільно-небезпечні наслідки у вигляді спричинення тілесних ушкоджень та бажаючи їх настання, оскільки кулаками обох рук наніс удар в обличчя потерпілого.
Від нанесеного удару ОСОБА_10 впав, вдарившись головою об бетонне покриття автобусної зупинки. Незважаючи на це, ОСОБА_7 продовжив реалізовувати свій умисел, направлений на спричинення саме тяжких тілесних ушкоджень, без мети навмисного вбивства. В той же час він передбачав можливість настання смерті потерпілого, легковажно розраховуючи на відвернення таких наслідків.
Є неспроможними доводи захисту, що скоєне ОСОБА_7 слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 119 КК України, адже після нанесеного удару, обвинувачений підійшов до ОСОБА_10 , який лежав на бетонному покритті зупинки і не підводився, і правою ногою, обутою у кросівки наніс один удар в область тулуба потерпілого.
Згідно висновку судово-медичного експерта № 472 від 18.10.2019 року у потерпілого виявлені тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, садна, забита рана на його тілі в лобно-тім`яній області посередині; інфільтруючого крововиливу, ознаки набряку у м`яких покрівних тканинах голови лобно-тім`яної області, розповсюджені субарахноїдальні крововиливи з ознаками слабко вираженої лейкоцитарної реакції у головному мозку; дрібновогнищеві крововиливи та периваскулярні мікрогеморагії у речовині головного мозку підкоркових та стовбурових відділах мозку, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень та перебувають в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті ОСОБА_10 . Смерть потерпілого настала внаслідок закритої черепно-мозкової травми у вигляді садна і забитої рани на його тілі в лобно-тім`яній області голови, крововиливів під оболонки та в речовину головного мозку, зокрема у стовбурову частину мозку, забоїв головного мозку. Саме від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_10 помер на місці.
Обвинувачений ОСОБА_7 в суді першої інстанції свою провину визнав частково, та пояснив, що не мав наміру вбивати потерпілого. Він не заперечував, що наніс йому удар кулаком в обличчя, від чого ОСОБА_10 впав на бетонне покриття.
Суд першої інстанції обґрунтовано послався на відеозапис події, згідно якого обвинувачений ОСОБА_13 підійшов до потерпілого ОСОБА_14 , який сидів на лавці на території огородженої зупинки і між ними відбувалася словесна сварка під час якої ОСОБА_13 штовхав потерпілого руками, а останній відштовхував його ногами. Після чого, ОСОБА_13 підняв потерпілого з лавки і вони почали переміщуватися по території зупинки. В цей час ОСОБА_13 наніс кулаками обох рук один удар в обличчя потерпілого, від якого останній розвернувся на місці та впав головою вниз на бетонне покриття і більше не підводився. Після чого ОСОБА_13 наблизився до лежачого на бетоні потерпілого і завдав зі значною силою один удар взутою ногою в область тулуба потерпілого.
Тобто на вказаному відеозаписі чітко зображено нанесення ОСОБА_7 не тільки зазначеного удару, але й те, що після цього обвинувачений ще наніс удар ногою по тулубу потерпілого, який був у непритомному стані.
Доводи захисника та ОСОБА_7 про недоведеність винуватості у скоєному також спростовані і іншими доказами, ретельно проаналізованими та вірно викладеними у вироку.
Так, свідок ОСОБА_15 , який був очевидцем події, коли між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 виникла бійка. Йому здалося, що потерпілий не бажав битися і намагався втекти, але обвинувачений наздоганяв його. При цьому вони обидва були в стані алкогольного сп`яніння. Обвинувачений декілька разів завдавав потерпілому удари по голові. Також обвинувачений завдав потерпілому один удар рукою в обличчя, від чого потерпілий впав на землю, та йому стало зле. Свої покази свідок підтвердив в ході слідчого експерименту, зазначивши обставини вчиненого злочину.

Суд першої інстанції вірно послався на висновок додаткової судово-медичної експертизи №472 від 24.10.2019 року, де на підставі даних судово-медичної експертизи трупа гр. ОСОБА_10 , з огляду на відомі обставини випадку і дані додаткових методів дослідження, враховуючи локалізацію, характер та механізм утворення виявлених тілесних ушкоджень у вигляді закритої черепно-мозкової травми, експертом зазначено, що утворення тілесних ушкоджень при механізмі та обставинах, можливо на підставі пояснень, наданих свідком ОСОБА_15 при проведенні слідчого експерименту.

Судом першої інстанції було вжито всіх заходів для всебічного, об`єктивного розгляду справи. Так, в судовому засіданні в присутності експерта ОСОБА_16 було переглянуто відеозапис з камер зовнішнього спостереження програми «Безпечне місто». З якого вбачається, що обвинувачений ОСОБА_13 підійшов до потерпілого ОСОБА_14 , який сидів на лавці на території огородженої зупинки і між ними відбувалася перепалка та бійка. ОСОБА_13 наніс кулаками обох рук один удар в обличчя потерпілого, від якого останній розвернувся на місці та впав головою вниз на бетонне покриття і більше не підводився. Після чого ОСОБА_13 наблизився до лежачого потерпілого і завдав зі значною силою один удар взутою ногою в область тулуба.

При цьому, допитана в суді першої інстанції експерт ОСОБА_16 підтвердила надані нею висновки експертиз, зазначивши, що зазначений удар кулаками в обличчя, призвів до того, що потерпілий впав фактично під прямим кутом головою на бетонне покриття. Наявність на трупі черепно-мозкової травми, садна в надбрівній області, крововиливи в тім`яній області свідчать про удар по голові, який був смертельним, але він міг бути спричинений при падінні з висоти власного зросту з прискоренням, як відбувалося на відеозапису. Виявлені при судово-медичному дослідженні трупа тілесні ушкодження у вигляді прямого перелому тіла грудини і непрямих переломів 2-5 ребер по лівій середньо-ключичній лінії і 3-5 ребер по правій середньо-ключічній лінії; утворилися найвірогідніше при наданні некваліфікованої медичної допомоги у вигляді реанімаційних заходів непрямого масажу серця.

В ході судового розгляду були належно перевірені всі доводи як обвинувачення, так і захисту, в тому числі і аналогічні наведеним в апеляційній скарзі, та яким надана вірна оцінка.

Як видно з вироку, докази були перевірені на їх належність, допустимість та достатність.

В зв`язку з цим, посилання захисника обвинуваченого про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у фактично скоєному, необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_7 на ч. 1 ст. 119 КК України є безпідставними, оскільки суперечать фактичним обставинам справи та наведеним доказам.

Крім цього, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого, що судом першої інстанції безпідставно зроблено висновок про знаходження ОСОБА_11 в стані алкогольного сп`яніння, є безпідставними, оскільки спростовані показами обвинуваченого про те, що він в той день, в кафе «Берлога» вживав сидр, який містить алкоголь. Крім цього свідок ОСОБА_15 послідовно поясняв, що як потерпілий, так і обвинувачений знаходились у стані алкогольного сп`яніння.
Колегією суддів також перевірені і доводи апеляційної скарги прокурора щодо необхідності перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 115 КК України, та з цього приводу зазначає.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. п. 4, 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
В ході апеляційного розгляду встановлено, що при кваліфікації дій ОСОБА_7 органами досудового розслідування було залишено поза увагою диспозицію ч. 1 ст. 115 КК України, яка свідчить, що умисне вбивство може бути вчинено лише за наявності умислу на позбавлення життя потерпілого, тобто коли особа усвідомлює суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно-небезпечні наслідки і бажає їх настання. Якщо такий умисел не встановлено або особа діяла з неконкретизованим умислом, то такі дії належить кваліфікувати за наслідками, які фактично настали.
Для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження необхідно ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій. При умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, у випадку заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, внаслідок якого сталася смерть потерпілого, ставлення до настання смерті характеризується необережністю.
Як вбачається з наявних матеріалів, судом першої інстанції ретельно досліджено докази, що мали значення як для фактичних обставин справи, так і для з`ясування змісту та спрямованості умислу винного, виходячи з сукупності всіх обставин фактично вчиненого діяння. Суд також врахував обставини конфлікту, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, поведінку обвинуваченого як до скоєного, так і після цього, та ретельно з`ясував мотив та умисел ОСОБА_7 при вчинені вказаних вище дій.
Тому, враховуючи вищевикладене, та з огляду на докази наведені у вироку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вина ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, а саме в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого, доведена в повному обсязі.
Будь-яких підстав для перекваліфікації скоєного на ч. 1 ст. 115 КК України або на ч. 1 ст. 119 КК України, колегія суддів не знаходить, та відповідно доводи як прокурора, так і відповідно захисника, - задоволенню не підлягають.
Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про призначення ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 121 КК України, саме у виді реального позбавлення волі на строк 9 років.
Призначаючи покарання ОСОБА_7 за скоєне, суд обґрунтовано врахував, що наслідком вчиненого злочину є позбавлення життя потерпілого ОСОБА_10 , а також відомості про особу обвинуваченого, який вперше притягається до кримінальної відповідальності за вчинення тяжкого злочину, який вчинив перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння. Обвинувачений працював хоча і неофіційно, проживав без реєстрації разом з батьками у спадковому будинку. Він не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра і задовільно характеризується за місцем постійного проживання. Висловлював жаль з приводу вчиненого і щиро розкаюється. Суд прийняв до уваги і позицію потерпілих, які наполягали на призначенні суворого покарання обвинуваченому.
Зазначений висновок є обґрунтованим та відповідає вимогам ст. ст. 65-67 КК України, а призначене судом покарання у відповідності до ст. 50 КК України є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та для запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

При цьому колегія суддіввважає за необхідне зазначити, що згідно ст. 2 Конвенції Про захист прав людини та основоположних свобод, право кожного громадянина на життя охороняється законом. Відповідно до ст. ст. 3, 27 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, ніхто не може бути свавільно позбавлений життя.
Також колегія суддів враховує і практику рішень Європейського суду з прав людини. Так, в справі Скополла проти Італії від 17.09.2009 року, Високий суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Будь-яких підстав для призначення обвинуваченому як більш суворого так і меншого покарання, колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень норм права, які тягнуть за собою обов`язкове скасування або зміну вироку суду першої інстанції, під час перевірки кримінального провадження в порядку апеляційної процедури, - не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду є вмотивованим, обґрунтованим та законним, не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг як захисника обвинуваченого так і прокурора.
Керуючись ст. ст. 403, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 та прокурора Нікопольської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_9 , - залишити без задоволення.

Вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2021 року щодо ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_17 ОСОБА_18 ОСОБА_19