Провадження № 1-кс/201/2988/2021
УХВАЛА
Іменем України
05 жовтня 2021 року м. Дніпро

Слідчий суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора Правобережної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_3 , розглянувши клопотання прокурора Правобережної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_3 про арешт майна, за матеріалами досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000007 від 08.04.2021 року за ознаками складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 188-1, ч. 3 ст. 197-1 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшло вищевказане клопотання, в обґрунтування якого прокурор зазначає наступне.
У провадженні слідчого відділу відділення поліції № 5 Дніпровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області перебувають матеріали кримінального провадження № 0000007 від 08 квітня 2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України.
Досудовим розслідуванням установлено, що на земельній ділянці, яка розташовується за адресою Б.Слави, буд. 56а, на перехресті АДРЕСА_1 , біля автомобільної стоянки, розташованої по бульвару Слави № 566 у місті Дніпро, знаходиться одноповерхова нежитлова будівля, орієнтовною площею приблизно 200 метрів квадратних.
На зазначеній будові знаходяться вивіски: «Автомойка», « ОСОБА_4 » та «00-24». Установлено, що у вказаній нежитловій будівлі здійснюється підприємницька діяльність, а саме знаходиться: мийка автомобілів та магазин, також наявне службове приміщення.
Установлено, що об`єкт нерухомості знаходиться на земельній ділянці, яка, відповідно до інформації Публічної кадастрової карти України, не має кадастрового номеру, не перебуває у власності чи оренді, тобто є комунальною власністю територіальної громади міста Дніпра.
У ході розслідування кримінального провадження також отримана відповідь від Головного архітектурно - планувального управління департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 30.04.2021. Відповідно до отриманої інформації містобудівні умови і обмеження для проектування об`єктів будівництва не надавались.
Тобто, можна прийти до висновку, що об`єкт нерухомого майна на земельній ділянці, яка розташовується на перехресті АДРЕСА_1 , не був зареєстрований, збудований самочинно на земельній ділянці, яка не належить на праві власності чи користування жодній особі, земельна ділянка під ним є комунальною власністю територіальної громади міста Дніпра.
Відповідно до відповіді, наданої КП Дніпроводоканал, водопостачані автомийки здійснюється від міських водопровідних мереж з колодязя ВК- договори на надання послуг з централізованого питного водопостачан та централізованого водовідведення на об`єкт автомийки відсутні. 13.08.20: представниками виконавця послуги з централізовано водопостачання/централізованого водовідведення складено акт про те, що адресою м. Дніпро, бульвар Слави, буд. 56а, виявлено факт самовільно приєднання до систем централізованого водопостачання/централізовано водовідведення, самовільного користування системами централізовано водопостачання та водовідведення.
Підсумовуючи вищевикладене, сторона обвинувачення, вважає за необхідне накласти арешт на нерухоме майно, а саме: накласти арешт, заборонивши відчуження, розпорядження та/або користування на одноповерхову нежитлову будівлю площею 179 кв.м, на якій знаходяться вивіски: «Автомойка», «Кафе» та «00-24», яка розташована на земельній ділянці площею 0,0179 га за адресою: бульвар Слави, буд. 56а, на перехресті вулиць Євпаторійської та бульвару Слави у місті Дніпрі, біля автомобільної стоянки, розташованої по бульвару Слави № 566 у місті Дніпро, оскільки існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до подальшої передачі майна і продажу, дарування), що в свою чергу потягне матеріальні збитки для добросовісних правонабувачів, третіх осіб.
Враховуючи, що існує загроза передчасного розголошення відомостей, які стосуються суті кримінального провадження та процесуальних дій, які заплановано провести з метою збирання доказів, існує реальна загроза відчуження нерухомого майна, прокурор просить дане клопотання розглядати слідчим суддею без повідомлення власника майна, у порядку ч. 2 ст. 172 КПК України, оскільки це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.
Прокурор в судовому засіданні вимоги клопотання підтримав і просив його задовольнити.
Відповіднодо ст. 107 КПК України здійснювалося повне фіксування кримінального провадження за допомогою технічного засобу.

Слідчий суддя, розглянувши клопотання та додані до нього документи, приходить до наступних висновків.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Окрім того, ч. 2 ст. 328 ЦК України передбачає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Європейська конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (1950), учасником яких є Україна.

Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини.

Конвенція про захист прав і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.

Так, положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004 року).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

В свою чергу, у кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що ці докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, який може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження. Однак слідчий, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 132 КПК України, не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні, а слідчий суддя, в свою чергу, у відповідності до ст. 94 КПК України, належним чином не оцінив ці докази з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.

Для оцінки потреб досудового розслідування слідчий суддя або суд зобов`язаний врахувати можливість без застосованого заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні.

Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Згідно з положеннями ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення:1) збереження речових доказів;2) спеціальної конфіскації;3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за ціною, вищою чи нижчою за ринкову вартість, і знала або повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України.

У випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно ч.2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 КПК України та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 КПК України.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Згідно приписів ч.1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

У відповідності до п. п. 1, 2, 5, 6 ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

- правову підставу для арешту майна;

- можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

- розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

- наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Слідчий суддя, дослідивши клопотання прокурора та надані до нього матеріали, заслухавши пояснення, вважає, що клопотання про накладання арешту задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.
Окрім наведення положень діючого законодавства України, суть обставин, викладених прокурором у клопотанні, зводиться до наступного.

На земельній ділянці, яка розташовується за адресою Б.Слави, буд. 56а, на перехресті АДРЕСА_1 , біля автомобільної стоянки, розташованої по бульвару Слави № 566 у місті Дніпро, знаходиться одноповерхова нежитлова будівля, орієнтовною площею приблизно 200 квадратних метрів, на якій знаходяться вивіски: «Автомойка», «Кафе» та «00-24» і здійснюється підприємницька діяльність, а саме знаходиться: мийка автомобілів та магазин, також наявне службове приміщення.
Об`єкт нерухомості знаходиться на земельній ділянці, яка, відповідно до інформації Публічної кадастрової карти України, не має кадастрового номеру, не перебуває у власності чи оренді, тобто є комунальною власністю територіальної громади міста Дніпра.
Містобудівні умови і обмеження для проектування об`єктів будівництва не надавались.
Тому прокурор прийшов до висновку, що об`єкт нерухомого майна на земельній ділянці, яка розташовується на перехресті АДРЕСА_1 , не був зареєстрований, збудований самочинно на земельній ділянці, яка не належить на праві власності чи користування жодній особі, земельна ділянка під ним є комунальною власністю територіальної громади міста Дніпра.
Крім того, договори на надання послуг з централізованого питного водопостачання та централізованого водовідведення на об`єкт автомийки відсутні, про що складено акт про те, що адресою АДРЕСА_2 , виявлено факт самовільно приєднання до систем централізованого водопостачання/централізовано водовідведення, самовільного користування системами централізовано водопостачання та водовідведення.
На думку прокурора, існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до подальшої передачі майна і продажу, дарування), що в свою чергу потягне матеріальні збитки для добросовісних правонабувачів, третіх осіб.
Разом з тим, з огляду на викладені прокурором у клопотанні обставини, відомості про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 188-1, ч. 3 ст. 197-1 КК України, були внесені до ЄРДР у зв`язку з припущеннями щодо можливого вчинення незаконних дій та можливого порушення законодавства, що підтверджується, в тому числі і тим, що достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження, вищевикладених у клопотанні обставин, прокурор не надав.

Так, відповідно до долученої до клопотання Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 06.04.2021 року, 01.11.2016 року на підставі ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.09.2016 рокускасована державна реєстрація права власності на об`єкт нерухомості за адресою АДРЕСА_2 , який був зареєстрований на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.10.2015 року за гр. ОСОБА_5 (а.с. 8-9).
Відповідно до долученої до клопотання Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 27.05.2021 року право власності на об`єкт нерухомості за адресою АДРЕСА_2 ні за ким не зареєстроване (а.с. 10).

Отже, клопотання про арешт майна та додані до нього матеріали не містять обґрунтування вчинення будь-ким злочинів, передбачених ч. 1 ст. 188-1, ч. 3 ст. 197-1 КК України, з чого не зрозуміло, чи були вони вчинені взагалі, коли і ким саме вчинені з огляду на те, що 22.10.2015 року відбулась державна реєстрація права власності на нерухоме майно, яка в подальшому 01.11.2016 року скасована.

Крім того, на час розгляду клопотання жодній особі не повідомлено про підозру про вчинення будь-якого з зазначених кримінальних правопорушень.

Згідно ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до практики Європейського суду з прав людини (п. 175 рішення ЄСПЛ у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), яка, згідно положень ч.5 ст. 9 КПК України, застосовується у кримінальному процесуальному законодавстві України, термін обґрунтована підозра означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

У ст. 197-1 КК України передбачено відповідальність за два самостійних (хоч і пов`язаних між собою) злочини - самовільне зайняття земельної ділянки, яким завдано значної шкоди її законному володільцю або власнику (ч. 1), і самовільне будівництво будівель або споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці (ч. 3). Відповідальність за їх вчинення обтяжують кваліфікуючі ознаки, вказані, відповідно, у ч. 2 і ч. 4 вказаної статті.

Частиною 1 ст. 197-1 КК України передбачена кримінальна відповідальність за самовільне зайняття земельної ділянки, яким завдано значної шкоди її законному володільцю або власнику.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 1 ст. 197-1, полягає у самовільному зайнятті земельної ділянки, а злочину, передбаченого ч. 3 цієї статті, - у самовільному будівництві будівель або споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці.

Частиною 3 ст. 197-1 КК України передбачена кримінальна відповідальність за самовільне будівництво будівель або споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці, зазначеній у частині першій цієї статті.

Під будівлею як предметом злочину, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України , слід розуміти об`єкт будівництва, призначений для постійного або тимчасового перебування людей із захистом їх від впливу несприятливих атмосферних умов (житловий будинок, літня кухня, школа, вокзал тощо). Споруда - це об`ємна, площинна або лінійна наземна, надземна чи підземна будівельна система (інженерно-будівельний об`єкт), що не належить до будівель і яка складається з несучих та в окремих випадках з огороджувальних конструкцій і призначена до виконання виробничих процесів різних видів, зберігання матеріалів, виробів, устаткування, для тимчасового перебування людей, пересування людей та вантажів тощо (наприклад, цех, склад, сарай, гараж, погріб, вежа, міст, тунель). Для кваліфікації за ч. 3 і ч. 4 ст. 1971 не має значення те, яке призначення має самовільно збудована будівля або споруда - житлово-цивільне, комунальне, промислове або інше.

Якщо користування самовільно зайнятою земельною ділянкою набуває вигляду самовільного будівництва на ній будівлі чи споруди, дії винного треба кваліфікувати за сукупністю злочинів, передбачених ч. 1 і ч. 3 ст. 197-1 (або ч. 2 і ч. 4 ст. 197-1), оскільки у такій ситуації має місце реальна сукупність злочинів, утворена вчиненими у різний час діяннями, передбаченими різними частинами однієї статті Особливої частини КК.

Самовільне будівництво будівель або споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці полягає у веденні на такій ділянці без належного дозволу будівельних робіт (у тому числі земляних), а також виконанні монтажних робіт по спорудженню нового об`єкта - будівлі чи споруди. Поняттям будівництва охоплюється як нове будівництво, так і реконструкція, реставрація, впорядкування або капітальний ремонт вже існуючих об`єктів - будівель чи споруд, розширення і технічне переоснащення підприємств.

За цивільним законодавством самочинним визнається будівництво, яке було здійснене за однієї з таких обставин: 1) на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Вимоги цивільного законодавства в цій частині поширюються як на власників земельних ділянок і землекористувачів, так і на осіб, які не мають юридично оформлених титулів на земельні ділянки.

При цьому із змісту ч. 3 ст. 197-1 КК України випливає, що поняття кримінально караного самовільного будівництва має специфіку, яка полягає у його поєднанні із самовільним зайняттям земельної ділянки. Інші різновиди самовільного (самочинного) будівництва ознак аналізованого складу злочину не містять. Вони можуть визнаватися адміністративним проступком або кримінально караним самоправством (ст. 356).

Факт самовільного зайняття земельної ділянки, яке передувало самовільному будівництву, може бути встановлений: 1) вироком суду, яким особа одночасно визнається винною у скоєнні двох злочинів - самовільного зайняття земельної ділянки та самовільного будівництва на ній будівлі чи споруди; 2) вироком суду, яким особу раніше було засуджено за ч. 1 (ч. 2) ст. 197-1 КК України , постановою суду про звільнення особи від кримінальної відповідальності за злочин, передбачений цією кримінально-правовою нормою, або постановою посадової особи органу земельних ресурсів про накладення адміністративного стягнення.

Злочин, передбачений ч. 3 ст. 197-1 КК України , визнається закінченим не з моменту зведення готової будівлі або споруди, а з початку ведення будівельних робіт на самовільно зайнятій земельній ділянці. Регулятивне законодавство до підготовчих робіт до будівництва об`єкта відносить: підготовку земельної ділянки; влаштування огородження будівельного майданчика та знесення будівель і споруд; спорудження елементів благоустрою; спорудження тимчасових виробничих і побутових споруд, необхідних для організації та обслуговування будівництва; підведення тимчасових інженерних мереж; улаштування під`їзних шляхів; складування будівельних матеріалів.

Суб`єкт злочинів, передбачених різними частинами ст. 197-1 КК України, - загальний. Зі змісту ч. 3 ст. 197-1 КК України випливає, що самовільне будівництво об`єктів на самовільно зайнятій земельній ділянці має визнаватись злочином і у випадку, коли воно здійснюється особою, яка не займала самовільно відповідну земельну ділянку.

Суб`єктивна сторона самовільного зайняття земельної ділянки і самовільного будівництва на ній будівель або споруд характеризується прямим умислом. Винна особа усвідомлює відсутність у неї права на конкретну земельну ділянку (права здійснювати будівельні роботи), однак бажає її захопити (збудувати на ній будівлю або споруду). Психічне ставлення до значної шкоди, заподіяної власнику земельної ділянки або її законному володільцю (ч. 1 ст. 197-1), може бути у формі непрямого умислу. У випадку здійснення самовільного будівництва тим, хто не здійснював самовільне зайняття земельної ділянки - місце будівництва будівлі чи споруди, умисел винного повинен включати усвідомлення того, що земельна ділянка є самовільно зайнятою.

Помилка особи щодо справжніх меж того чи іншого землеволодіння має виключати відповідальність за ст. 197-1 КК через відсутність умислу. Висновок про відсутність складу злочину треба робити і у випадку добросовісного користування земельною ділянкою, коли особа, здійснюючи без законних підстав обробку та присвоєння корисних властивостей земельної ділянки, вважає своє землекористування правомірним. Йдеться про таке користування земельною ділянкою, яке дозволяє набути права на неї за давністю.

Однак, хто, коли і яким чином самовільно зайняв земельну ділянку, з якою метою, хто побудував об`єкт нерухомості і коли в клопотанні прокурора не вказано. Тобто не зазначено суб`єкта, об`єкта, суб`єктивної та об`єктивної сторін складу вказаного злочину.
Органом досудового розслідування не з`ясовано, чи існує склад злочину за ст. 197-1 КК України з огляду на те, що 01.11.2016 року на підставі ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.09.2016 року скасована державна реєстрація права власності на об`єкт нерухомості за адресою АДРЕСА_2 , яка була зареєстрована на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.10.2015 року за гр. ОСОБА_5 .
Крім того, факт самовільного приєднання до систем централізованого водопостачання/водовідведення утворює склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 188-1 КК України, лише при умові завдання значної шкоди. Втім в клопотанні і долучених до нього документах розмір шкоди, завданий самовільним приєднанням до систем централізованого водопостачання/водовідведення не зазначений.
Також, відповідно до положень статті 170 КПК України, у клопотанні не зазначено обґрунтування щодо підстави і мети арешту майна.
При цьому, відповідно до ч. 2, ч.3 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку збереження речових доказів арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Однак, прокурором не було обґрунтовано та доведено, що вказане майно відповідає хоча б одному із вказаних критеріїв.
Прокурором, всупереч п. 3 ч. 3 ст. 132 КПК України, не доведено, що арешт майна може виконати будь-яке завдання, для виконання якого він звернувся з клопотанням, не доведена мета накладання арешту передача майна (продаж, дарування), яке потягне матеріальні збитки для добросовісних правонабувачів з огляду на те, що на даний час право власності на об`єкт нерухомості ні за ким не зареєстровано, а тому слідчому судді не зрозуміло, яким чином об`єкт нерухомості, який не має власника, може бути відчужений.
Також опис об`єкта нерухомого майна, на яке він просить накласти арешт і яке зазначене в Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в клопотанні відсутнє.
Таким чином, прокурор в порушення вимог ч.5 ст. 132, ч.2 ст. 171 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходу забезпечення кримінального провадження не надав слідчому судді докази обставин, на які він посилався, тобто не обґрунтував доводи клопотання.

Згідно п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.

Аналізуючи вищенаведені обставини, слідчий суддя приходить до висновку про те, що з клопотання прокурора та доданих до нього матеріалів не вбачається достатніх підстав що обґрунтовували б достатньою мірою необхідність накладення арешту на відповідне майно.

На підставі викладеного слідчий суддя вважає, що клопотання є необґрунтованим та безпідставним, наведені в клопотанні обставини свідчать про відсутність підстав для накладення арешту, мета арешту ініціатором клопотання не зазначено та не доведено доданими до клопотання матеріалами наявність ризиків, передбачених частиною першою статті 170 КПК України. З огляду на це слідчий суддя вважає, що підстави накладення арешту відсутні.

Отже, з урахуванням наведеного, слідчий суддя дійшов висновку про те, що в задоволенні клопотання про накладання арешту на майно слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 107, 110, 131, 132, 170-173, 369-372 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання прокурора Правобережної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_3 про арешт майна відмовити.

Відповідно до ч. 3 ст. 173 КПК України, відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.
Ухвала слідчого судді набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її оголошення, а особами, що були відсутні при її проголошенні, в той же строк з моменту отримання її копії.

Слідчий суддя ОСОБА_1