Дата документу 21.12.2021 Справа № 314/2083/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №314/1883/21 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/1624/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року місто Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за клопотанням засудженого
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який засуджений 08 жовтня 2015 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч.3 ст.187, ч.4 ст.187, п.п.6,12,13,ч.2 ст.115, ч.1 ст.70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна,
про визнання катуванням, нелюдським та принижуючим гідність покарання у виді довічного позбавлення волі
за участю прокурора ОСОБА_7 ,
захисника - адвоката ОСОБА_8 ,
засудженого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Вільнянська виправна колонія (№20)».
Засуджений ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 09 червня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого, який відбуває покарання у Державній установі «Вільнянська установа виконання покарань (№11)», ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання катуванням, нелюдським та принижуючим гідність покарання у вигляді довічного позбавлення волі.
В апеляційній скарзі засуджений просить усунути грубі порушення основного закону України Конституції України, ЄСПЛ, міжнародних Договорів України та визнати, що стосовно нього порушено ст.3 ЄСПЛ.
В обґрунтування скарги зазначає, що неодноразово ЄСПЛ вказував, що Україні та українським судам необхідно виходити за рамки українського законодавства.
Суди першої інстанції ігнорують як закони України так і міжнародні договори України.
Згідно з ухвалою суду, до Вільнянського районного суду Запорізької області надійшло вищевказане клопотання. Суд, вислухавши всіх учасників процесу, вивчивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню, оскільки не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.
У порядку виконання судових рішень предметом судового розгляду є вирішення лише тих питань, які прямо передбачені законом, зокрема ст.537 КПК України, а не вирішення кримінального провадження чи кримінальної справи по суті, у тому числі в частині вирішення питання про відповідність чи невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого.
Із змісту положень статей 14, 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права вбачається, що застосування покарання у виді довічного позбавлення волі не суперечить ні Конституції України, ні міжнародним нормам,застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах. Метою і виправданням вироку із застосуванням такого покарання, як було зазначено в параграфі 58 Мінімальних стандартних правил поводження з в`язнями ООН, є захист суспільства і попередження скоєння в майбутньому жорстоких злочинів. Цієї мети можливо досягти у випадку, коли правопорушник готовий і здатен підкорятись законодавству.
Тому відбування зазначеного виду покарання направлено на реабілітацію засудженого, та ніяк не може розцінюватись як катування чи жорстоке, нелюдське або принижуюче гідність ставлення чи дискримінацію щодо нього. Також, згідно п.49 рішення ЄСПЛ «Ласло Магьяр проти Угорщини» ЄКПЛ не забороняє державам засуджувати осіб, що вчинили серйозні злочини к невизначеному строку покарання у виді позбавлення волі, яке дозволяє тривале тримання під вартою правопорушника у випадку необхідності захисту від населення з наведенням численних рішень ЄСПЛ з цього питання. При цьому ЄСПЛ наголошує, що це особливо вірно для осіб, визнаних винуватими у вбивстві та інших тяжких злочинах проти особистості. Той факт, що такий засуджений, можливо, відбув тривалий термін тюремного ув`язнення, не зменшує позитивне зобов`язання держави по захисту населення; держава може виконати це зобов`язання, продовжуючи тримати під вартою таких довічно ув`язнених до тих пір, доки вони залишаються небезпечними.
Крім того, згідно п.97 рішення «Кафкаріс проти Кіпру» ЄСПЛ зазначив, що призначення покарання у виді довічного позбавлення волі дорослому злочинцю само по собі не заборонено і не протирічить ст.3 та будь-якій іншій статті ЄКПЛ.
Заслухавши доповідь судді; засудженого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги засудженого і вважав ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Частиною 1 ст.64 КК України передбачено, що довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Виходячи з положень цієї правової норми, довічне позбавлення волі є найбільш суворим основним та безстроковим покаранням, відповідно до якого засуджений за вироком суду ізолюється від суспільства і примусово поміщується до спеціальної кримінально-виконавчої установи без зазначення у вироку строку його тримання в ній.
Отже, застосування вказаного виду покарання у певних випадках прямо передбачено чинним законодавством України про кримінальну відповідальність та не суперечить Конституції України, на що обґрунтовано звернув увагу суд першої інстанції, вказавши окрім іншого на те, що такий вид покарання передбачений і в багатьох Договірних країнах Європейського союзу.
Також суд правильно вказав на те, що метою і виправданням вироку із застосуванням такого покарання, як було зазначено в параграфі 58 в Мінімальних стандартних правил ООН, є захист суспільства і попередження скоєння в майбутньому жорстоких злочинів.
Цієї мети можливо досягти у випадку, коли правопорушник готовий і здатен підкорятись законодавству.
Тому, відбування зазначеного виду покарання направлено на реабілітацію засудженого та не може розцінюватись як катування чи нелюдське ставлення до нього.
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі-ЄСПЛ) від 12 березня 2019 року у справі «Пєтухов проти України» («Petukhov v. Ukraine», заява №41216/13) (на яке посилається засуджений ОСОБА_6 ) зазначено, що існуючий в Україні режим для довічно ув`язнених не відповідає меті їх реабілітації. ЄСПЛ дійшов висновку, що оскільки ця справа стосується питання того, що покарання у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити, вона свідчить про наявність системної проблеми, для вирішення якої вимагається вжиття заходів загального характеру.
На викладене звернув увагу і Конституційний Суд України у рішенні від 16 вересня 2021 року №6-р(ІІ)2021 року у справі №3-349/2018 (4800/18,1328/19,3621/19, 6/20), зазначивши, що довічне позбавлення волі як вид кримінального покарання не суперечить приписам частини першої статті 3, статті 23, частини другої статті 28 Конституції України, якщо засудженому до такого виду покарання на законодавчому рівні гарантовано право на дострокове звільнення від відбування такого покарання та/або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.
Конституційний Суд України зазначив, що з метою реалізації статей 3,23,28 Конституції України та приведення Кодексу у відповідність до Конституції України, а також з огляду на міжнародні зобов`язання, що їх взяла на себе Україна шляхом набуття членства в Раді Європи, обов`язком Верховної Ради України є законодавчо забезпечити реалістичну перспективу звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, від подальшого відбування такого покарання шляхом унормування порядку заміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням або умовно-дострокового звільнення. Конституційний суд України зобов`язав Верховну Раду України привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.
На цей час відповідні дії до законодавства не внесені.
В свою чергу, призначене засудженому ОСОБА_6 покарання у виді довічного позбавлення волі не є покаранням, призначеним на певний строк, і тому на цей час (до законодавчого врегулювання вказаного питання) на нього не можуть поширювати свою дію положення ст.ст.81,82 КК України.
Відповідно до вимог ч.1 ст.74 КК України, звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання, крім звільнення від покарання або пом`якшення покарання на підставі закону України про амністію чи акта про помилування, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом.
Чинним законодавством України засудженим до довічного позбавлення волі дозволено клопотати перед Президентом про помилування (ст.87 КК України).
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 .
Порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які тягнуть за собою скасування судового рішення, при апеляційному перегляді оскаржуваної ухвали не встановлено.
Керуючись ст.ст.404-405, 407, 418-419 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА:
апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 09 червня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого який відбуває покарання у Державній установі «Вільнянська установа виконання покарань (№11)» ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання катуванням, нелюдським та принижуючим гідність покарання у вигляді довічного позбавлення волі, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3