ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/116/22 Справа № 202/7312/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7
потерпілого ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційними скаргами прокурора Лівобережної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Амур Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2021 року щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Струги-Красні, Струго-Красненського району, Псковської області, громадянина України, одруженого, офіційно не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України,
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Амур Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2021 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.
На підставі п. 2 ч. 1ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_9 звільнено від покарання за ч. 4 ст. 358 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік, у зв`язку з закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Також ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна.
Строк відбування покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_9 ухвалено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 до ОСОБА_9 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_8 200 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Судом також вирішено долю речових доказів та питання розподілу процесуальних витрат.

Вироком суду ОСОБА_9 визнано винним в тому, що приблизно 05.12.2015, не пізніше, більш точного часу та місця встановити не виявилось можливим, у нього виник умисел на придбання права на майно шляхом обману (шахрайство), вчинене в особливо великих розмірах, з використанням завідомо підробленого документу.
Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на придбання права на майно шляхом обману (шахрайство), вчинене в особливо великих розмірах, ОСОБА_9 05.12.2015 приблизно об 11:30 годині прибув до службового кабінету державного нотаріуса Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_11 , що розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Комсомольська, 5, та, перебуваючи у вказаному місці та у зазначений час, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою придбання права на майно в особливо великому розмірі, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, надав нотаріусу завідомо підроблені документи, а саме:
- заяву про реєстрацію довіреності та дубліката довіреності у Єдиному реєстрі довіреностей (від 19.11.2015 вих. № 899-93/015 за номером у реєстрі нотаріальних дій 692/2/2-1998) від імені ОСОБА_8 на громадянина ОСОБА_9 , яку, нібито, складено та посвідчено у Консула Генерального консульства України в Мюнхені ОСОБА_12 , відповідно до якої ОСОБА_9 є представником з питання відчуження, здачі в найм (оренду), передачу в заставу, в забезпечення майнових зобов`язань, належної на праві приватної власності квартири АДРЕСА_3 , в якій підпис та рукописний запис від імені ОСОБА_8 в графі: «Підпис заявника» у заяві про реєстрацію довіреності та дубліката довіреності у Єдиному реєстрі довіреностей від 19.11.2015, виконані не ОСОБА_8 , а іншою особою;
- довіреність за реєстровим номером №692/2/2-1998 від 19.11.2015 від імені ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , видану та посвідчену консулом Генерального консульства України в Мюнхені Березкіним Ігорем Миколайовичем 19.11.2015 у м. Мюнхені Федеративної Республіки Німеччина, якою ОСОБА_8 уповноважив ОСОБА_9 розпоряджатися та користуватися всім його майном, з чого б воно не складалося та де б не знаходилося, у тому числі набувати та реєструвати на ім`я ОСОБА_8 будь-яке нерухоме та рухоме майно, відчужувати належне ОСОБА_8 , на праві власності майно, а також уповноважив ОСОБА_9 бути представником з питань: відчуження, здачі в найм (оренду), передачі в заставу, в забезпечення виконання ОСОБА_8 майнових зобов`язань, належної йому на праві приватної власності квартири АДРЕСА_3 , визначаючи у всіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд; ОСОБА_8 до Генконсульства за вчиненням будь-яких консульських дій, у т.ч. нотаріальних, не звертався; будь-яка інша нотаріальна дія за реєстровим № 692/2/2-1998 від 19.11.2015 в Генконсульстві не вчинялась; така реєстрація не відповідає порядку ведення реєстру нотаріальних дій в Генконсульстві та 19.11.2015 в Генконсульстві не було вчинено жодної нотаріальної дії.
Державний нотаріус Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_11 , отримавши від ОСОБА_9 підроблені документи, маючи неправдиве уявлення відносно об`єктивності та достовірності відомостей, відображених у вищевказаних документах, того ж дня, а саме 05.12.2015, об 11:48 годині вніс дані щодо реєстрації довіреності № 692/2/2-1998 від 19.11.2015, посвідченої Консулом Генерального консульства України в Мюнхені Березкіним ОСОБА_13 , до Єдиного реєстру довіреностей реєстраційний запис під № 43229073, надавши цьому документу статус офіційного на території України.
Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, направлений на придбання права на майно шляхом обману (шахрайство), вчинене в особливо великих розмірах, ОСОБА_9 , маючи на меті отримати матеріальні блага на свою користь або на користь інших осіб, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, надав державному нотаріусу ОСОБА_11 дані на ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , як на особу, якій доручає відчуження, здачу в найм (оренду), передачу в заставу, в забезпечення виконання майнових зобов`язань, належної Довірителю на праві приватної власності квартири АДРЕСА_3 , на підставі чого державний нотаріус Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_11 того ж дня, тобто 05.12.2015, о 12:57 годині посвідчив довіреність, видану у порядку передоручення №1-1929 від імені ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що вніс відповідний реєстраційний запис до Єдиного реєстру довіреностей під №43229485.
Відповідно до вказаної довіреності ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , діючи по праву передоручення (на підставі довіреності від імені ОСОБА_8 , яка не посвідчувалась уповноваженою особою), уповноважив ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , бути представником з питань: відчуження, здачі в найм (оренду), передачі в заставу, у забезпечення виконання майнових зобов`язань, належної Довірителю на праві приватної власності квартири АДРЕСА_3 , визначаючи у всіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд.
Таким чином, ОСОБА_9 уповноважив ОСОБА_14 на відчуження квартири АДРЕСА_3 , що належала на праві приватної власності ОСОБА_8 , вартість якої складає 583 761,00 гривень.
ОСОБА_14 , не будучи обізнаним про придбання ОСОБА_9 шляхом обману права на майно, а саме: квартири АДРЕСА_3 , діючи на підставі отриманої довіреності від 05.12.2015 за № 1-1929, в інтересах ОСОБА_9 , прибув до управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, яке розташоване за адресою: м. Дніпро, вул. Воскресенська, 16, та особисто звернувся із заявою щодо видачі дубліката свідоцтва про право власності на приватизовану квартиру АДРЕСА_3 , долучивши при цьому примірник вказаної довіреності. На підставі зазначених документів ОСОБА_14 отримав у відділі житлової політики управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради два примірника дубліката свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 .
Після цього, ОСОБА_14 21.03.2016 у невстановлений час, знаходячись за адресою: АДРЕСА_5 , будучи введеним в оману щодо належності нерухомого майна та не бажання його законного власника ОСОБА_8 здійснювати його відчуження, використовуючи дублікат свідоцтва про право власності на квартиру, діючи в інтересах ОСОБА_9 на підставі довіреності від 05.12.2015 за № 1-1929, шляхом укладання договору купівлі-продажу, передав у власність ОСОБА_15 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .
Таким чином, ОСОБА_9 , використовуючи завідомо підроблені документи, придбав право на майно шляхом обману (шахраство), а саме: на квартиру АДРЕСА_3 , яка належала на праві приватної власності ОСОБА_8 , вартість якої складає 583 761 гривень, що станом на 21.03.2016 у 847 разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян України і є особливо великим розміром, чим спричинив потерпілому ОСОБА_8 матеріальну шкоду на вищевказану суму.

В апеляційних скаргах:

- прокурор просить вирок Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16.06.2021 року у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_9 скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання за ч. 4 ст. 190 КК України у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна.
В інший частині зазначений вирок суду залишити без змін.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що не заперечуючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 у скоєнні ним кримінальних правопорушень, не оскаржуючи фактичних обставин злочину, місця, часу, способу його вчинення та інших обставин, вважає, що зазначений вирок підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Зазначає, що судом під час призначення обвинуваченому мінімального розміру покарання за санкцією ч. 4 ст. 190 КК України, не враховано низки обставин, а саме: ОСОБА_9 вину у скоєнні вказаного кримінального правопорушення не визнав, більше того, як під час досудового розслідування, так і судового слідства своєю поведінкою вводив в оману, не вжив будь-яких заходів щодо відшкодування спричинених ним потерпілому збитків.
Вважає, що рішення суду про можливість призначення обвинуваченому ОСОБА_9 мінімального розміру покарання, передбаченого санкцією статті 190 ч. 4 КК України, є безпідставним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

- захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 просить скасувати вирок Амур Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2021 року щодо ОСОБА_9 за ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України та кримінальне провадження закрити на підставі відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що у вироку встановлено невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, а стороною обвинувачення не доведено об`єктивної сторони злочину в безперечно - допустимий спосіб, в матеріалах кримінального провадження відсутня суб`єктивна сторона складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.
Вказує, що стороною обвинувачення належним чином не доведено, що у ОСОБА_9 виник злочинний умисел на придбання права на майно шляхом обману з використанням підробленого документу та подальшої передачі такого права на користь іншої особи, з метою власного збагачення, або отримання матеріальних благ, інших переваг, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, розуміючи при цьому та достовірно знаючи, що наявні в нього документи не відповідають дійсності та містять завідомо недостовірні відомості ніким та нічим не
підтвердженні.
Також посилається на те, що в судовому засіданні стороною обвинувачення не було надано належних, допустимих та достовірних доказів, що ОСОБА_9 мав умисел на обман (шахрайство), так і судового розгляду даного кримінального правопорушення не підтверджено та не доведено про будь які відносини між потерпілими та обвинуваченим, обвинуваченим та свідками.
Звертає увагу, що суд першої інстанції зазначив, що винуватість ОСОБА_9 підтверджується показами свідка ОСОБА_14 , але судом не було з`ясовано, якою особою було введено в оману цього свідка. Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 також не надав суду свідчень, щодо причетності у будь-який спосіб ОСОБА_9 до відчуження спірного нерухомого майна, оскільки він купував квартиру у ОСОБА_16 , та грошові кошти також передавав ОСОБА_16 . Показ квартири здійснював ОСОБА_16 . ОСОБА_9 бачить вперше в залі судового засідання. Свідок ОСОБА_11 допитувався судом тричі, та чітко не показав, що саме ОСОБА_17 надав до нотаріальної контори заяву та довіреність від 19.11.2015 року, посвідчену консулом Генерального консульства України в Мюнхені. Інші свідки, допитані у судовому засіданні, також надали суду покази, що з ОСОБА_9 не знайомі.
Крім того, апелянт зазначає, що судом не надана належна оцінка почеркознавчій експертизі, оскільки, для проведення експертизи стосовно підпису ОСОБА_9 в розпорядження експерта було надано замалу кількість порівняльного матеріалу, що суперечить «інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та відповідних методик «Дослідження підписів», із яких вбачаться, що вільних підписів повинно бути не менше 10-11 аркушів, а також рукописний та графічний матеріал. А органами досудового розслідування не проведену почеркознавчу експертизу «Книги реєстру для реєстрації нотаріальних дій» для встановлення, чи дійсно ОСОБА_9 здійснював нотаріальні дії, які йому інкримінуються.
Також, на думку захисника, судом не надана оцінка повідомленню про підозру ОСОБА_9 від 11.04.2018 року, а саме те, що дана підозра останньому не вручена та ним не отримана, оскільки є наявний конверт та поштове повідомлення щодо повернення процесуальних документів органам досудового розслідування без вручення.
Зауважує адвокат ОСОБА_7 і з приводу того, що орган досудового розслідування всупереч вимогам кримінального процесуального законодавства проводив певні слідчі дії під час зупинення кримінального провадження.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримала апеляційну скаргу сторони обвинувачення та просила її задовольнити, заперечувала проти задоволення апеляції захисника.
Обвинувачений та його захисник підтримали апеляційну скаргу сторони захисту, просили її задовольнити, заперечували проти задоволення апеляції прокурора.
Потерпілий заперечував проти задоволення апеляції захисника, підтримав апеляційну скаргу прокурора.__________________
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддю доповідача, думки учасників судового провадження, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступних висновків.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто в тому числі ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.
Законним є судове рішення, постановлене за умови правильного застосування кримінального закону і дотримання при проваджені у справі кримінально-процесуального закону.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог кримінально-процесуального закону.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави для його ухвалення.
Відповідно до вимог ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Посилання в апеляційній скарзі сторони захисту на те, що судове слідство у справі проведено неповно і необ`єктивно, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджені зібраними у ній доказами, є необґрунтованими.
Матеріалами провадження підтверджено, що судове слідство у ньому проведено з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у справі не допущено. Відповідно не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження органами досудового розслідування та судом обставин кримінального провадження. Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_9 у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 190, ч.4 ст. 358 КК України, за які він засуджений, підтверджується сукупністю доказів, які зібрані з додержанням вимог кримінального процесуального закону та перевірені під час розгляду кримінального провадження, яким суд дав належну оцінку.
Вироком суду ОСОБА_9 визнано винним за ч. 4 ст. 190 КК України - у придбанні права на майно шляхом обману (шахрайство), вчиненому в особливо великих розмірах, та за ч. 4 ст. 358 КК України - у використанні завідомо підробленого документа. Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні зазначених кримінальних правопорушень за вказаних у вироку обставин та кваліфікація його дій за ознаками ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні та правильно оцінених судом доказах, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені розглянутими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами і, зокрема, даними, що містяться в показаннях учасників судового провадження та даними досліджених в судовому засіданні документів. Будь-яких підстав, які б викликали сумнів у викладених висновках суду перевіркою матеріалів провадження не виявлено. Оскільки наведені докази зібрані у встановленому законом порядку і узгоджуються між собою, підстав піддавати сумніву їх достовірність та допустимість колегія суддів не вбачає.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження, технічних носіїв інформації фіксування судового провадження та журналів судових засідань встановлено, що суд першої інстанції провів всебічне, повне й неупереджене дослідження всіх обставин кримінального провадження, безпосередньо перевірив при судовому розгляді наявні у кримінальному провадженні докази, допитав обвинуваченого, потерпілого, свідків, експерта, перевірив письмові докази, яким дав оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності доказів достатності та взаємозв`язку.
На підтвердження винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 190, ч.4 ст. 358 КК України, суд обґрунтовано послався на показання під час судового розгляду потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_11 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , а також на матеріали письмових документів, а саме: протокол тимчасового доступу до речей та документів від 18.04.2016, копію довіреності від імені ОСОБА_8 на ім`я ОСОБА_9 від 19.11.2015, заяву про реєстрацію довіреності та дубліката у Єдиному реєстрі довіреностей від 19.11.2015, довіреність від імені ОСОБА_9 на ім`я ОСОБА_14 від 05.12.2015, копію реєстру нотаріальних дій, лист заступника директора Департаменту консульської служби Міністрерства закордонних справ України, лист першого заступника начальника Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 03.08.2016 вих №0.64-16330/0/15-16, лист заступника начальника Головного Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 21.04.2016 вих №1201/5687, висновок почеркознавчої експертизи №3521-16 від 01.08.2016, висновок технічної експертизи документів №28/2.1/700 від 31.10.2018, протоколи тимчасового доступу до речей та документів від 18.04.2016, висновок оціночно-будівельної експертизи №4472-17 від 16.02.2018, висновок експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи №5170/17 від 22.02.2018, роз`яснення експерта ОСОБА_22 .
Надаючи оцінку зазначеним доказам у своїй сукупності, колегія суддів не сумнівається у їх належності та допустимості, вважає такі докази достатніми для доведеності вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому кримінально-протиправних діянь, а тому не вбачає підстав визнати наведені у вироку висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.
Наведеними доказами, яким суд дав належну оцінку, спростовуються викладені в апеляційній скарзі сторони захисту доводи про те, що в діях ОСОБА_9 відсутній склад інкримінованих йому кримінальних правопорушень, та що у провадженні немає об`єктивних доказів, які вказують на його вину.
Як убачається з матеріалів провадження, потерпілий ОСОБА_8 суду показав, що він є власником квартири за адресою: АДРЕСА_4 . В 2014 році він поїхав працювати до м. П`ятихатки. Після його від`їзду в квартирі за вказаною адресою ніхто не проживав. Він, не маючи наміру продавати квартиру, здав її в оренду ОСОБА_21 , який з листопада 2015 року став проживати в ній. Він сам до квартири не приїжджав та не перевіряв її, так як на одному сходовому майданчику проживає його дядько ОСОБА_18 , який і приглядав за квартирою. В кінці травня 2016 року ОСОБА_18 зателефонував йому та спитав, чи не продає він свою квартиру. Він здивувався цьому питанню дядька, оскільки ніколи не виставляв на продаж квартиру. ОСОБА_18 розповів, що 26.03.2016 він стояв поряд з під`їздом, де знаходяться їх квартири та фарбував вхідні двері до під`їзду і до нього звернулись невідомі люди, які запитали про продаж квартири АДРЕСА_6 в його будинку. Він одразу відповів їм, що ніхто цю квартиру не продає. Невідомі люди подзвонили своєму ріелторові та останній повідомив, що їх зустріч переноситься. Після розповіді ОСОБА_18 він одразу поїхав до м. Дніпра. Пізніше його знайомий ріелтор повідомив, що начебто він ОСОБА_8 продав свою квартиру ще тиждень тому, та напевно відбулось шахрайство. Приїхавши до м. Дніпра, він змінив замки в своїй квартирі та взяв у нотаріуса довідку, що його квартира була переоформлена у нотаріуса ОСОБА_23 . Після він сходив до «ЖЄКу», де йому повідомили, що приходив чоловік з довіреністю з Німеччини та йому надавались довідки. В них була копія цієї довіреності, вони йому надали її та він одразу поїхав до поліції, щоб написати заяву. Цю квартиру він приватизував у 2012 році, там проживав він, його мати та брат. З 2014 року брат не проживав в цій квартирі, так як відбував покарання у виді позбавлення волі. Він свій паспорт ніколи не губив, має ще паспорт для виїзду закордон. В Німеччину ніколи не був. Він нікому не надавав довіреність на розпорядження його квартирою. Він самостійно намагався дізнатися, що трапилось з його квартирою, тому сам їздив і до приватного нотаріуса ОСОБА_23 , у якого оформлювалась угода про продаж квартири. У останнього він дізнався, що приходили люди з документами, які були в порядку, тому він і переоформив квартиру. Він знає, що на досудовому слідстві надавались запити до консула в Німеччині з приводу того, чи посвідчувались у нього довіреності, і прийшли негативні відповіді. Також проводили почеркознавчі експертизи. Йому відомо, що ОСОБА_15 намагався прописатись в його квартирі. В квітні 2018 року до нього в квартиру намагались проникнути люди, як потім він дізнався це був ОСОБА_15 . Він останньому повідомив, що відбулось шахрайство, квартиру він не продавав, квартира на даний час належить йому, але той не погодився, сказав, що квартиру купив для свого сина у знайомого ОСОБА_24 , та він є законним власником цієї квартири. Він судився зі ОСОБА_25 за свою квартиру та згідно з рішенням судів першої та апеляційної інстанцій право власності на квартиру визнано за ним.
Дані свідчення підтверджуються й показами свідка ОСОБА_18 , який суду повідомив, що потерпілий ОСОБА_8 є його племінником. Він проживає із ним на одному поверсі в будинку за адресою: АДРЕСА_7 , він проживає в квартирі АДРЕСА_8 . 26.03.2016 він ремонтував вхідні двері до під`їзду їх будинку і в цей час повз нього проходила компанія молодих осіб, які всі дивились у вікна квартири ОСОБА_8 . Вони запитали у нього про сусідів та повідомили, що вони купують квартиру АДРЕСА_6 . Він розуміючи, що це квартира племінника, зателефонував йому та повідомив, що прийшли покупці. ОСОБА_8 сказав, що квартиру він не продає. Про це він повідомив невідомих покупців, які були розгублені, почали питати свого ріелтора, яка сказала, квартирою володіє інша особа. Вони швидко пішли та не надали свій номер телефону. Потім він та племінник в Інтернеті побачили інформацію та знайшли оголошення про продаж квартири з фотографіями самої квартири зсередини. В 2016 році на квартиру ОСОБА_8 був накладений арешт, у зв`язку з тим, що у племінника був податковий борг. Він вирішив питання по цьому боргу та ходив до виконавчої служби Індустріального району, де йому повідомили, що ще один чоловік питав про зняття арешту з цієї квартири, начебто приходив з довіреністю, але його контактних даних йому не надали. З листопада 2015 року по березень 2016 року в квартирі ОСОБА_8 проживав орендар. Він вважав його дивним, бо останній зняв для себе трикімнатну квартиру, де проживав один, часто не був вдома. Після того, як ОСОБА_8 дізнався щодо шахрайства з його квартирою, він попросив з`їхати орендаря, бо його запідозрив у причетності до цього.
Вищезазначені показання цілком відповідають і поясненням свідка ОСОБА_11 , який суду показав, що в 2015 році працював державним нотаріусом в м. Новомосковськ Дніпропетровської області. До нього звернулась особа, щоб зареєструвати консульську довіреність та зробити передоручення. Він встановив особу, яка до нього звернулась, шляхом перевірки її паспорту. Взагалі для того, щоб зареєструвати консульську довіреність необхідна ця консульська довіреність та заява на внесення довіреності до реєстру. Він, перевіривши всі документи, які не викликали у нього ніяких сумнівів, вніс до реєстру консульську довіреність. В архіві залишається копія консульської довіреності та оригінал заяви про внесення. Ця консульська довіреність була з правом передоручення, тому одразу на прохання представника, який надав консульську довіреність він зробив передоручення. Про це до книги нотаріальних дій він вніс відомості. Він може впевнено вказати, що ця особа, яка до нього звернулась це ОСОБА_9 , тому що він перепровірив та встановив особу перед вчиненням нотаріальних дій. ОСОБА_9 був один, інших осіб з ним не було, він добре пам`ятає його. Всі документи нотаріальних дій підписуються тільки в приміщенні нотаріальної контори. ОСОБА_9 все підписував сам в нотаріальній конторі. ОСОБА_9 говорить неправду.
Загалом узгоджуються з викладеними вище показами й пояснення допитаного судом експерта ОСОБА_26 про те, що він повністю підтримує та підтверджує наданий ним висновок почеркознавчої експертизи №5170-17 від 22.02.2018 року. Він проводив дослідження підписів та рукописних записів та порівнював їх з наданими зразками. Конкретну кількість зразків підпису та почерку він встановлює самостійно, оскільки рекомендацій з цього приводу в них немає.
Всі вищенаведені свідчення узгоджуються і з показаннями свідка ОСОБА_15 , який суду повідомив, що в 2016 році він домовився із батьком дружини сина купити квартиру їх дітям, які одружились. Він в компанії знайомих говорив, що шукає квартиру, ОСОБА_14 , який був в тій компанії повідомив, що продається квартира. Останній познайомив його з ОСОБА_16 , який і продавав квартиру. Вони домовились про ціну 14 тисяч доларів США: 10 тисяч доларів він віддає йому, а потім ще сват віддасть 4 тисячі доларів. Прізвище ОСОБА_16 він не пам`ятає. Квартира знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 . Він питав про власника квартири. ОСОБА_16 повідомив, що у власника проблеми з братом, через те він і продає квартиру. Власник постійно знаходиться за кордоном, тому надав довіреність на її продаж. Договір про продаж квартири вони укладали у нотаріуса в офісі на пр. Слобожанському в м. Дніпро. Був присутній він, ОСОБА_14 та ОСОБА_16 . Нотаріус оглянув всі документи, після чого уклали договір. По документам він був покупцем, а ОСОБА_14 був продавцем. Всі документи підписував він та ОСОБА_14 . Він не користувався квартирою, так як там на момент покупки ще проживав орендар. ОСОБА_16 сказав, що він доживе зазначений термін та з`їде з квартири. Потім він дізнався, що його обдурили. Він прийшов до квартири, але вийшов сусід по поверху та повідомив, що у цієї квартири інший власник. Він одразу зателефонував ОСОБА_16 , той пообіцяв, що вирішить це питання, але потім зник. Він особисто не займався документами для купівлі-продажу квартири, ці документи перевірялись нотаріусом. В документах були довіреності, які він бачив, там були прізвища ОСОБА_27 , ОСОБА_9 та ОСОБА_24 . Як повідомив ОСОБА_16 , він був другом власника квартири ОСОБА_27 , який просив його продати квартиру. Про Невмержицького він у ОСОБА_16 не питав. На даний час триває судовий розгляд справи з приводу квартири за адресою: АДРЕСА_4 , справа знаходиться у Верховному Суді. Відповідно до рішень першої та другої інстанції власником квартири є ОСОБА_8 . Після того, як захворів сват він вирішив продавати квартиру та звернувся до ріелтора. Він сам показував один раз квартиру покупцям. Він вважає, що його теж обманули та він хоче повернути собі квартиру або гроші, які він за неї заплатив. Він сам власника квартири ОСОБА_8 ніколи не знав, а також не знав і ОСОБА_9 .
Не суперечать викладеному раніше і покази свідка ОСОБА_21 , який суду показав, що він орендував квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , з кінця осені 2015 року до березня 2016 року, так як бажав пожити окремо від батьків. Він не постійно ночував там, іноді був там зі своєю дівчиною ОСОБА_28 . Саме вона знайшла цю квартиру, як саме, він не знає. В березні 2016 року володілець квартири ОСОБА_8 повідомив, що в нього якісь проблеми та йому необхідно з`їхати з квартири. Коли він проживав в квартирі, то ключі завжди були із ним, нікому він не передавав їх. Сторонніх осіб в квартирі не було, але інколи він помічав, що в квартирі хтось був, але вважав, що це міг бути дядько ОСОБА_8 . Він саме йому передавав орендну плату за квартиру щомісяця. З обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_15 він особисто не знайомий. ОСОБА_14 він знає, бо навчався із ним в одній школі.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_19 повідомив, що він в 2016 році володів ріелторським агентством. Йому зателефонували з органів поліції та запитали, чи показував хтось з його ріелторів квартиру за адресою: АДРЕСА_4 . Він запитав про це у своїх співробітників, зокрема у ОСОБА_29 . Всі повідомили, що такої адреси не знають, не працювали з такою квартирою. Особисто він цю адресу також не знав. Йому показували оголошення з Інтернету, на якому дійсно був логотип його компанії, але вони не займались продажем квартири за вказаною адресою.
Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні повідомила, що вона в 2016 році працювала ріелтором з продажу нерухомості. Її опитував слідчий органів поліції з приводу шахрайства по квартирі в будинку АДРЕСА_7 . Особисто вона цю квартиру не бачила, нікому її не показувала, угоди не укладала.
Також в судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_14 , який суду показав, що він не знайомий з потерпілим ОСОБА_8 та з обвинуваченим ОСОБА_9 . До нього звернувся раніше знайомий ОСОБА_16 , більш точних його даних він не знає, та попросив допомогти зробити документи за винагороду. Він погано пам`ятає обставини того, що трапилось, так як він взимку 2019 року отримав травму голови. ОСОБА_16 надав йому документи на квартиру, зокрема довіреність, яка була оформлена від особи на прізвище ОСОБА_17 на нього. Артема прізвище він не знає. Він цікавився у ОСОБА_16 , чому довіреність видана від імені Невмержицького, але його відповіді не пам`ятає. ОСОБА_16 хотів продати квартиру, а він збирав документи. Він не запитував у ОСОБА_16 , чия це квартира та хто там проживає. Ключів від квартири особисто він не мав. ОСОБА_15 був покупцем даної квартири. ОСОБА_15 бачив квартиру. Пам`ятає, що угоду про продаж квартири укладали у нотаріуса на АДРЕСА_9 . По цій угоді він був продавцем квартири, а ОСОБА_15 покупцем. Вони все підписали та він передав наявні у нього документи на квартиру ОСОБА_15 . Останній грошей ніяких йому не передавав, ОСОБА_16 також не надавав грошей за квартиру, оскільки у них були інші домовленості. ОСОБА_16 після укладення договору зник.
Із матеріалів провадження істотних суперечностей, які б впливали на правильність установлення фактичних обставин провадження при скоєнні кримінальних правопорушень, у даних показаннях потерпілого, свідків та експерта не вбачається, а деякі розбіжності у зазначених показах свідчать про індивідуальне сприйняття кожною особою подій, учасником яких вони були, і не впливають на вищевикладений висновок суду. Втім суд першої інстанції, на думку колегії суддів, надав і цим невідповідностям належну оцінку.
Так, суд не взяв до уваги показання обвинуваченого ОСОБА_9 про те, що він не вчиняв кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України, оскільки вони дані ним з метою уникнення відповідальності за скоєння кримінальних правопорушень та суперечать фактичним обставинам справи, встановленим в суді при розгляді справи. До того ж, потерпілий ОСОБА_8 , свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_14 , будучи попередженими судом про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показів та допитані під присягою, впевнено надали суду свої покази, відповівши на всі питання сторін обвинувачення та захисту щодо обставин вчинених ОСОБА_9 діянь., підстав сумніватися в їх об`єктивності, достовірності у суду не має, оскільки дані покази є послідовними і такими, що не містять істотних суперечностей, співпадають між собою, підстав не довіряти їм у суду немає, як і мотивів для обмови потерпілим, свідками обвинуваченого ОСОБА_9 .
Отже, під час вивчення матеріалів кримінального провадження не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що потерпілий чи свідки, які були допитані судом під присягою, з будь-яких причин обмовили чи могли обмовити обвинуваченого у зазначених кримінальних правопорушеннях. Тому колегія суддів не вбачає в діях суду першої інстанції будь-яких порушень законодавства під час відправлення ним правосуддя у даному кримінальному провадженні. А та обставина, що слідство і суд по-іншому оцінюють докази, зокрема, показання потерпілого, свідків, експерта, висновки експертиз, протоколи проведення слідчих дій та інших письмових доказів, порівняно з оцінкою їх стороною захисту, не свідчить про необ`єктивність слідчих органів і суду, на що є посилання в поданій захисником апеляції.
Правильність та об`єктивність вищезазначених доказів підтверджується також матеріалами письмових документів, які містяться в матеріалах провадження, а саме:
- протоколом тимчасового доступу до речей та документів від 18.04.2016 року, відповідно до якого слідчим ОСОБА_30 у приміщенні каб. №1 державного нотаріусу Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області за участі ОСОБА_11 було вилучено заяву про реєстрацію довіреності та дубліката у Єдиному реєстрі довіреностей; копію завіреної для архіву довіреності від 19.11.2015 р. від імені ОСОБА_8 на ОСОБА_9 ; оригінал витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей; оригінал довіреності від 05.12.2015 від імені ОСОБА_9 на ОСОБА_14 ; копію паспорта та копію ідентифікаційного коду ОСОБА_9 ; копія довіреності від 19.11.2015 від імені ОСОБА_8 на ОСОБА_9 з відміткою про передовіреність (передоручення); оригінал витягу з Єдиного реєстру довіреностей (перевірка дійсності довіреності); оригінал витягу про реєстрацію; копію з реєстру реєстрації нотаріальних дій від 05.12.2015;
- копією довіреності від імені ОСОБА_8 на ім`я ОСОБА_9 від 19.11.2015року, посвідченої консулом Генерального консульства України в Мюнхені ОСОБА_12 , в якій ОСОБА_8 (особу якого встановлено паспортом України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , виданий 04.08.2012 органом видачі 1235) уповноважує ОСОБА_9 бути представником з питань: зокрема: відчуження, здачі в найм (оренду), передачі в заставу, в забезпечення виконання ОСОБА_8 майнових зобов`язань, належної йому на праві приватної власності квартири номер АДРЕСА_3 , з правом передачі повноважень третім особам строком на один рік, яка зареєстрована в реєстрі за №692/2/2-1998;
- заявою про реєстрацію довіреності та дубліката у Єдиному реєстрі довіреностей від 19.11.2015 року, яка зареєстрована в реєстрі за №693/2/2-1998, про реєстрацію довіреності від імені ОСОБА_8 на ім`я ОСОБА_9 , посвідченої консулом Генерального консульства України в Мюнхені ОСОБА_12 , в якій ОСОБА_9 уповноважено бути представником з питань: відчуження, здачі в найм (оренду), передачі в заставу, в забезпечення виконання ОСОБА_8 майнових зобов`язань, належної йому на праві приватної власності квартири номер АДРЕСА_3 , зі строком дії до 19.11.2016;
- довіреністю від імені ОСОБА_9 на ім`я ОСОБА_14 від 05.12.2015 року, яка зареєстрована в реєстрі за №1-1929, в якій ОСОБА_9 , який діє з правом передоручення на підставі довіреності від імені ОСОБА_8 , уповноважує ОСОБА_14 бути представником з питань: зокрема: відчуження, здачі в найм (оренду), передачі в заставу, в забезпечення виконання ОСОБА_8 майнових зобов`язань, належної йому на праві приватної власності квартири номер АДРЕСА_3 , посвідчену державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_11 , в якій вказано, що особу ОСОБА_9 встановлено, його дієздатність і повноваження перевірено;
- копією реєстру нотаріальних дій, в якій вказаний номер нотаріальної дії: 1929; особа, віднсоно якої вчиняються нотаріальні дії: ОСОБА_9 , який діє на підставі довіреності, посвідченої консулом ОСОБА_12 19.11.2015 за № 692/2/2-1998; документи, яким встановлено особу: паспорт НОМЕР_3 , виданий 23.07.2015 Новомосковським РВ ГУМВС в Дніпропетр. обл.; зміст нотаріальної дії: довіреність на розпорядження квартирою; сума сплаченого мита: 1,7; підпис особи, яка звернулась за нотаріальною дією ОСОБА_17 ;
- листом заступника директора Департаменту консульської служби Міністрерства закордонних справ України, згідно з яким довіреність за реєстровим № 692/2/2-1998 від 19 листопада 2015 року в Генеральному консульстві України в Мюнхені не посвідчувалась. Громадянин ОСОБА_8 до Генконсульства за вчиненням будь-яких консульських дій, у тому числі нотаріальних, не звертався. Будь-яка інша нотаріальна дія за реєстровим № 692/2/2-1998 від 19 листопада 2015 року в Генконсульстві не вчинялась. Крім того, така реєстрація не відповідає порядку ведення реєстру нотаріальних дій в Генконсульстві. 19 листопада 2015 року в Генконсульстві не було вчинено жодної нотаріальної дії;
- листом першого заступника начальника Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 03.08.2016 вих №0.64-16330/0/15-16, в якому надана інформація про перетинання державного кордону України громадянином ОСОБА_31 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зокрема вказано те, що в 2015 році останній здійснював перетин кордону на пунктах пропуску: Чаплинка 30.03.2015 (виїзд), Чонгар 07.04.2015 (виїзд), інших перетинів кордону не здійснював;
- листом заступника начальника Головного Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 21.04.2016 вих №1201/5687, згідно з яким відповідно до обліків паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 від 04.08.2012, орган видачі 1235, не значиться. Даний паспортний документ серії НОМЕР_4 , виданий 06.06.2014, орган видачі 5102 (Сектор оформлення паспортних документів № 2 ГУ ДМС України в Одеській області), виданий на ім`я гр. ОСОБА_32 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ;
- висновком почеркознавчої експертизи №3521-16 від 01.08.2016 року, відповідно до якого підпис та рукописний запис від імені ОСОБА_8 в графі: «Підпис заявника» у заяві про реєстрацію довіреності та дубліката довіреності у Єдиному реєстрі довіреностей від 19 листопада 2015 року, виконані не ОСОБА_31 , а іншою особою;
- висновком технічної експертизи документів №28/2.1/700 від 31.10.2018 року, відповідно до якого ознак заміни фотокартки в паспорті громадянина України з серійним номером НОМЕР_3 , заповненого на ім`я ОСОБА_9 , не виявлено. Ознак внесення змін до первинного змісту реквізитів паспорта громадянина України з серійним номером НОМЕР_3 , заповненого на ім`я ОСОБА_9 , не виявлено;
- протоколом тимчасового доступу до речей та документів від 18.04.2016 року, згідно з яким слідчим ОСОБА_30 за участі ОСОБА_23 у кабінеті нотаріуса по АДРЕСА_5 було тимчасово вилучено оригінал договору купівлі-продажу квартири від 21.03.2016, копію договору купівлі-продажу квартири від 21.03.2016, копію витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей, копію довіреності від ОСОБА_9 на ОСОБА_14 від 05.12.2015, копію інформаційної довідки з Єдиного реєстру спец. бланків нотаріальних документів, інформаційну довідка з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів, копію повного витягу з Єдиного реєстру довіреностей, копію скороченого витягу з Єдиного реєстру довіреностей, копію дубліката свідоцтва про право власності на житло АДРЕСА_4 , копію інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копію технічного паспорту на кв. АДРЕСА_3 , копію звіту про оцінку майна, копію довідки оцінки майна, копію витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави, копію інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копію довідки з БТІ, копію заяви ОСОБА_14 , копію заяви ОСОБА_15 , копію паспорту ОСОБА_8 , копію паспорту ОСОБА_14 , копію ідентифікаційного номеру ОСОБА_14 , копію паспорта ОСОБА_15 , копію рішення суду від 20.03.2015, копію квитанції, копію інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав, копія витягу з реєстру № 1 за 2016 рік приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_23 № 182, копія довідки з КЖЄП;
- протоколом тимчасового доступу до речей та документів від 18.04.2016 року, згідно з яким у приміщенні Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради за адресою: вул. Воскресенська, 16, за участю слідчого ОСОБА_33 у присутності головного спеціаліста відділу приватизації були вилучені документи для оформлення дубліката свідоцтва про право власності на житло, а саме відповідно до опису речей та документів: розпорядження органу приватизації, розписка від ОСОБА_14 , розпорядження від 30.12.2017, довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, лист від ОСОБА_34 , копія свідоцтва про права власності на житло, лист від ОСОБА_35 , заява від 10.12.2015, копія картка фізичної особи, копія паспорту ОСОБА_14 , копія паспорту ОСОБА_8 , копія довіреності від 25.12.2015, копія свідоцтва про право власності на житло, розрахунок площини на квартиру, копія паспорту ОСОБА_8 , витяг з рішення від 15.10.2004, свідоцтво про смерть, згода на зборів та обробку персональних даних, заява від 27.09.2012, довідка від 27.09.2012, сімейна газета «Ніка» 2015 р.;
- висновком оціночно-будівельної експертизи №4472-17 від 16.02.2018 року, відповідно до якого ринкова вартість квартири АДРЕСА_3 станом на 21.03.2016 складала 583 761,00 грн;
- висновком експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи №5170/17 від 22.02.2018 року, відповідно до якого підпис від імені ОСОБА_14 , в графі «підпис» бланку отримання дубліката свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_5 від 05.01.2016 виконаний самим ОСОБА_14 . Підпис від імені ОСОБА_14 , в графі «Підпис» бланку заяви про видачу дубліката свідоцтва про право власності, на приватизовану квартиру АДРЕСА_3 , від 10.12.2015 виконаний самим ОСОБА_14 . Підпис та рукописний запис від імені ОСОБА_17 в графі «Підпис» довіреності від 05.12.2015 виконані самим ОСОБА_17 .
Вивченням матеріалів справи не виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення вищевказаних доказів у справі, які б викликали сумніви в їх достовірності. Наявні у справі докази відповідають вимогам закону щодо допустимості, достовірності й достатності доказів. Протоколи слідчих дій, висновки експертів, інші письмові докази у цьому кримінальному провадженні, а також покази потерпілого, свідків, експерта оцінювалися колегією суддів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалося на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи, а за результатами судового розгляду судом першої інстанції було надано цілком законну та обгрунтовану кримінально-правову оцінку протиправним діянням обвинуваченого ОСОБА_9 .
Що ж стосується викладених в апеляційній скарзі сторони захисту доводів про відсутність вини ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 190, ч.4 ст. 358 КК України, доцільність кваліфікації дій останнього за цими статтями КК України, визнання певних доказів у кримінальному провадженні неналежними та недопустимими, наявність деяких суперечностей в показаннях свідків та потерпілих тощо, колегія суддів не може з ними погодитись та вважає, що ці заперечення проти обвинувачення, як і апеляційні доводи захисника, які є схожими по суті з доводами, що захист висловлював під час судового розгляду, детально розглядалися судом першої інстанції і спростовані наведеними у вироку доказами.
Так, доводи захисника стосовно не призначення ані під час досудового розслідування, ані протягом судового розгляду справи почеркознавчої експертизи для перевірки належності підпису ОСОБА_17 в реєстрі нотаріальних дій, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ґрунтовно не прийняв їх до уваги, оскільки ані захисником ОСОБА_7 , ані обвинуваченим ОСОБА_9 під час судового розгляду не заявлялось клопотань про призначення будь-яких експертиз, у тому числі і почеркознавчої. До того ж, належність підпису саме обвинуваченому ОСОБА_9 в судовому засіданні підтвердив свідок державний нотаріус ОСОБА_11 , який під час судового розгляду неодноразово пояснював, що в книзі-реєстрі нотаріальних дій ставить свій підпис особисто особа, яка звернулась за вчиненням нотаріальних дій, тобто в даному випадку це був сам обвинувачений ОСОБА_9 , який оформлював довіреність в порядку передоручення, надавши консульську довіреність.
Також не є слушними й доводи сторони захисту щодо незрозумілості постанови прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 від 11.04.2018 про об`єднання матеріалів досудових розслідувань, оскільки, як зазначено колегією суддів, в даній постанові прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 чітко вказано про об`єднання матеріалів кримінального провадження №0000726 від 29.03.2016 та №0000567 від 11.04.2018, присвоєння єдиного номеру НОМЕР_6 , оскільки дані кримінальні правопорушення були вчинені однією особою, підозрюваною у вчиненні кількох правопорушень, а саме ОСОБА_9 , що відповідно до ст. 217 КПК України і послугувало підставою для об`єднання матеріалів досудового розслідування.
Не можна вважати обґрунтованими і посилання адвоката ОСОБА_7 на те, що слідчий Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_33 не мала повноважень в той час, коли у даному кримінальному провадженні нею було складено повідомлення про підозру ОСОБА_9 від 11.04.2018 року та була винесена постанова від 04.03.2018 року про зміну правової кваліфікації з ч. 3 ст. 190 КК України на ч. 4 ст. 190 КК України. Як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції в судовому засіданні дослідив надані прокурором матеріали кримінального провадження з наявними в них постановами начальників СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області про призначення та зміну груп слідчих в кримінальному провадженні №0000726 від 29.03.2016 року, зокрема постановою про призначення групи слідчих від 30.06.2017 року, згідно з якою слідчий СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_33 входила до складу групи слідчих для здійснення досудового розслідування кримінального провадження №0000726 від 29.03.2016 року та, маючи повноваження, 04.03.2018 року винесла постанову про зміну правової кваліфікації в кримінальному провадженні №0000726 від 29.03.2016 року з ч. 3 ст. 190 КК України на ч. 4 ст. 190 КК України та 11.04.2018 року склала повідомлення про підозру ОСОБА_9 за ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України, яку 12.04.2018 року було направлено останньому поштою, і лише відповідно до постанови про зміну групи слідчих від 15.05.2018 року слідчого ОСОБА_33 було виключено з групи слідчих по кримінальному провадженню №0000726. Тож, враховуючи викладене, суд дійшов висновку, з яким повністю погоджується й апеляційний суд, про наявність у слідчого ОСОБА_33 належних повноважень під час здійснення вищезазначених слідчих дій, а отже й повідомлення про підозру ОСОБА_9 , на думку колегії суддів, складене належною особою, а саме уповноваженим слідчим ОСОБА_33 , яка на час його складання входила до групи слідчих в даному кримінальному провадженні. Фактично ж, нарочно повідомлення про підозру було вручено ОСОБА_9 . 11.10.2018 року слідчим ОСОБА_36 , якою, до того ж, було невідкладно повідомлено ОСОБА_9 відповідно до ч. 2 ст. 276 КПК України про його права, передбачені ст. 42 КПК України, про що свідчать підписи слідчої ОСОБА_36 та підозрюваного ОСОБА_9 в пам`ятці про процесуальні права та обов`язки.
З огляду на вищевикладене, та, беручи до уваги правову позицію ККС ВС в постанові від 24.02.2021 (по справі № 601/313/17), суд дійшов вірного висновку, що вручення повідомлення про підозру ОСОБА_9 було здійснено належною процесуальною особою в строки досудового розслідування. Разом з цим, під час досудового розслідування стороною захисту не оскаржувалось як повідомлення про підозру, так і сам спосіб повідомлення про підозру ані в порядку ст. 303 КПК України до слідчого судді, ані до суду під час проведення підготовчого судового засідання в даному кримінальному провадженні.
На думку колегії суддів, місцевим судом було надано обгрунтовану відповідь і на посилання захисту на неправомірні звернення слідчого в період зупиненого досудового розслідування до слідчого судді в даному кримінальному провадженні з клопотаннями, а саме, що хоча постановою слідчого від 16.05.2016 року досудове розслідування по кримінальному провадженню №0000726 від 29.03.2016 року було зупинено, слідчій декілька разів звертався до суду з клопотаннями про дозвіл на затримання з метою приводу підозрюваного, про дозвіл на обрання запобіжного заходу, але ці дії в даний період фактично були направлені на встановлення місцезнаходження ОСОБА_9 та його затримання, що повністю відповідає вимогам ч. 5 ст. 280 КПК України. Крім того, ухвали слідчого судді, постановлені за результатами розгляду вказаних клопотань слідчого судом першої інстанції не були визнані доказами в даному кримінальному провадженні і в оскаржуваному вироку суд на них не посилався.
Не знайшли свого підтвердження під час судового та апеляційного розгляду і доводи сторони захисту стосовно сумнівів у проведенні почеркознавчої експертизи №5170/17 від 22.02.2018 року в частині дослідження підпису ОСОБА_9 з тих підстав, що для її проведення в розпорядження експерта було надано замалу кількість порівняльного матеріалу, що суперечить «інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та відповідних методик «Дослідження підписів», із яких вбачаться, що вільних підписів повинно бути не менше 10-11 аркушів, а також рукописний та графічний матеріал, оскільки в судовому засіданні допитаний під присягою експерт ОСОБА_26 в повному обсязі підтримав свій експертний висновок та пояснив, що він проводив дослідження підписів та рукописних записів та порівнював їх з наданими зразками, а конкретну кількість зразків підпису та почерку він встановлює самостійно, оскільки рекомендацій з цього приводу в них немає.
Посилання ж сторони захисту на недотримання органом досудового розслідування «Вимог до оформлення документів ДТСУ 4163-2003», затверджених наказом Держспоживстандарту України 07.04.2003 № 55, щодо посвідчення копій документів, хоча і слушними, в даному випадку це жодним чином не впливає на належність та допустимість доказів в кримінальному провадженні та на висновки суду щодо винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, а також ці порушення не є істотними, які перешкодили суду ухвалити законне та обгрунтоване рішення,
Таким чином, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції в даному випадку вірно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_9 за ч.4 ст. 190, ч.4 ст. 358 КК України та належним чином мотивував свій висновок, зазначивши у вироку, що ОСОБА_9 умисно, шляхом обману, придбав право на майно, а саме на квартиру АДРЕСА_3 , з використанням підробленого документу, а саме довіреності з реєстровим номером № 692/2/2-1998 від 19.11.2015 від імені ОСОБА_8 на ОСОБА_9 , видану та посвідчену консулом Генерального консульства України в Мюнхені, та в подальшому передав таке право на користь іншої особи, і надання завідомо підроблених документів державному нотаріусу ОСОБА_11 . ОСОБА_9 відбулось безпосередньо останнім, цілеспрямовано та за його волею.
Тож, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав правильну юридичну оцінку діям обвинуваченого ОСОБА_9 та визнав його винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190 КК України - у придбанні права на майно шляхом обману (шахрайство), вчиненому в особливо великих розмірах, та ч. 4 ст. 358 КК України - у використанні завідомо підробленого документа. Доводи ж сторони захисту, як і показання обвинуваченого в частині його непричетності до інкримінованих кримінальних правопорушень та відсутності в його діях складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не підтверджуються, а взагалі спростовуються іншими доказами по кримінальному провадженню, а також розцінює таку поведінку обвинуваченого як захисно-установчу в суб`єктивно складній несприятливій для нього судово-слідчій ситуації з метою уникнути або пом`якшити покарання за скоєні ним кримінальні правопорушення.
Апеляційний суд вважає, що у цьому кримінальному провадженні органами досудового розслідування здобуті беззаперечні докази, які свідчать про те, що ОСОБА_9 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України, а суд першої інстанції, давши належну оцінку всім зібраним доказам у сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про винність обвинуваченого у вчиненні зазначених кримінальних правопорушень. На підтвердження такої своєї позиції суд першої інстанції навів досить обґрунтовані і вмотивовані, на думку колегії суддів, висновки, які в повному обсязі спростовують вищезазначену лінію, побудовану стороною захисту для уникнення обвинуваченим покарання за скоєні кримінальні правопорушення. За таких обставин вважати, що останнього необгрунтовано засуджено за вказані кримінально-протиправні дії, немає підстав.
Отже, аналізуючи позицію обвинуваченого ОСОБА_9 , співставляючи її з обвинуваченням, що йому інкримінується, а також з показами учасників судового провадження та з іншими доказами, дослідженими судом, які повністю викривають обвинуваченого у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, колегія суддів робить висновок про те, що вищезазначені покази та інші наведені судом докази мають характер логічних, послідовних та об`єктивних. Зазначені докази винуватості ОСОБА_9 є такими, що доповнюють одне одного, є належними, достовірними, допустимими, достатніми та такими, що не суперечать Конституції та нормам КПК України.
З урахуванням наведеного, виходячи з того, що доводи захисника не знайшли свого підтвердження протягом судового та апеляційного розглядів та спростовуються наявними в матеріалах кримінального провадження доказами у всій своїй сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги апеляційної скарги останньої про необхідність скасування вироку як винесеного з суттєвими порушеннями процесуальних норм та закриття кримінального провадження щодо її підзахисного у зв`язку з відсутністю в діянні останнього складу інкримінованих кримінальних правопорушень задоволенню не підлягають.
Також апеляційний суд вважає, що на підставі тих доказів, які були предметом перевірки в судових засіданнях, з достатньою повнотою з`ясовано всі обставини зазначених у вироку кримінальних правопорушень. Так як вивченням матеріалів справи не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження слідчими органами та судом обставин кримінального провадження, немає й підстав вважати, що у справі була допущена суттєва неповнота досудового або судового слідства, яка б викликала необхідність скасування вірного по суті судового рішення, на чому наполягає в своїй апеляції захисник.
Що ж стосується призначення обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, то апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно зі ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Для його вибору суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші обставини, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
З огляду на матеріали кримінального провадження, суд при призначенні покарання обвинуваченому в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України, яке згідно зі ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_9 , який свою вину не визнав, раніше не судимий, скоїв кримінальні правопорушення вперше, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, характеризується позитивно, одружений, має на утриманні малолітню доньку: ОСОБА_37 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , а також відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування ст.ст. 69,75 КК України та необхідність призначення обвинуваченому покарання в межах санкції статті у вигляді позбавлення волі строком, наближеним до нижчої межи статті, але з реальним його відбуттям, з ізоляцією від суспільства, строком на 5 років, з конфіскацією майна, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.
Також місцевий суд цілком вірно призначив обвинуваченому ОСОБА_9 покарання за ч. 4 ст. 358 КК України у виді обмеження волі строком 1 рік та звільнив від призначеного покарання на підставі ч. 5 ст. 74 КК України, зазначивши, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, яке відноситься до кримінального проступку у відповідності до ч. 1 ст. 12 КК України, останній станом на час зупинення досудового розслідування не набув статусу підозрюваного та про вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 358 КК України, ОСОБА_9 було особисто повідомлено про підозру 11.10.2018 року, після чого розшукуваних заходів відносно нього не оголошувалось та фактично не здійснювалось.
Таким чином, на думку колегії суддів, вимоги закону суд першої інстанції виконав і обґрунтував у мотивувальній частині вироку свій висновок про вид і розмір покарання належним чином, наведені судом обставини ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та даних судового розгляду справи, підтверджені відповідними документами. При призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчинених кримінальних правопорушень та дані про особу ОСОБА_9 , й призначив покарання, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, у звязку з чим апеляційні доводи прокурора щодо скасування вироку в частині призначення покарання у звязку з необхідністю призначення обвинуваченому більш суворого покарання у вигляді 6 років позбавлення волі є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Крім того, апеляційним переглядом встановлено, що потерпілий ОСОБА_8 звернувся до суду з цивільним позовом до обвинуваченого ОСОБА_9 про відшкодування спричиненої моральної шкоди в сумі 3 000 000 гривень.
Суд першої інстанції з дотриманням вимог чинного законодавства під час вирішення цивільного позову у даному кримінальному провадженні, належним чином обґрунтував порядок стягнення шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, з урахуванням характеру вчиненого правопорушення, майнового стану обвинуваченого, глибини фізичних та душевних страждань потерпілого, вини обвинуваченого, яка встановлена під час розгляду даної справи, та вимог розумності та справедливості.
Вирішуючи цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 в частині відшкодування моральної шкоди, суд дійшов висновку, що зазначена в позовній заяві сума є явно завищеною та такою, що не відповідає завданій моральній шкоді потерпілого, а тому враховуючи моральні страждання, перенесені потерпілим внаслідок вчинення відносно його майна кримінального правопорушення, тривалий час не повернення квартири в його власність, негативні наслідки цього, визнав за доцільне стягнути в якості компенсації моральної шкоди з обвинуваченого ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_8 суму в розмірі 200 000 гривень.
З правильністю такого рішення погоджується і колегія суддів, оскільки при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди враховано характер, обсяг і ступінь моральних страждань, заподіяних потерпілому, порушення його нормальних життєвих зв`язків, засад розумності, виваженості та справедливості.
Таким чином, виходячи з системного аналізу матеріалів кримінального провадження можливо зробити висновок, що суд першої інстанції під час ухвалення даного обвинувального вироку виходив першочергово з загальних засад кримінального процесуального законодавства, у зв`язку з чим було постановлено законне та обґрунтоване рішення, яке підлягає залишенню без змін, а подані в даному кримінальному провадженні апеляційні скарги такими, що не підлягають задоволенню.
Будь-яких даних, які б свідчили про наявність при розслідуванні кримінального провадження та його судовому розгляді істотних вимог норм кримінально-процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування всього вироку, по справі не встановлено.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги прокурора Лівобережної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 - залишити без задоволення.
Вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2021 року щодо ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

______________ _______________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4