Справа № 314/3106/21
Провадження № 1-в/314/914/2021
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15.09.2021 м. Вільнянськ
Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді- ОСОБА_1 ,

секретар судового засіданн. ОСОБА_2 ,

розглянувши у дистанційному судовому засіданні матеріали про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким за клопотанням засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання у Державній установі «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)»,
за участю прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:
До Вільнянського районного суду Запорізької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання у Державній установі «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)», про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким.
У судовому засіданні засуджений, його захисник на клопотанні наполягали, просили задовольнити.
Прокурор проти задоволення клопотання заперечував, вважає його необгрунтованим.
Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до вимог ст. 533 КПК України, вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.

Пунктом 14 ст. 537 КПК України передбачено, що під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 цього Кодексу, в даному випадку суд, який ухвалив вирок, має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

ОСОБА_3 засуджений 12.04.2001 Дніпропетровським обласним судом за ч. 3 ст. 142, п.п. «а», «г», «і» ст. 93, ч. 2 ст. 145 КК України до довічного позбавлення волі.

Враховуючи той факт, що у клопотанні ставиться питання про приведення вироку у відповідність до ст. 3 Європейскьої конвенції 1950 року і ст. 28 Конституції України, встановлення судом умов дострокового звільнення та заміни довічного позбавлення волі позбавлення волі на певний строк, суд приходить до беззаперечного висновку, що клопотання не підлягає задоволенню оскільки, незважаючи на доводи наведені в клопотанні, у тому числі у судовій практиці Європейського суду з прав людини, наведені вимоги знаходиться поза межами повноважень, якими наділений суд першої інстанції на стадії виконання судового рішення, яке набрало законної сили.

Крім того, в порядку виконання судових рішень предметом судового розгляду є вирішення лише тих питань, які прямо передбачені законом, зокрема ст. 537 КПК України, а не вирішення кримінального провадження чи кримінальної справи по суті, у тому числі в частині вирішення питання про відповідність чи невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого.

У своїй постанові від 15.05.2019 (реєстраційний номер 82120695) Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що 12.03.2019 ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України» («Petukhov v. Ukraine», заява № 41216/13). У цьому рішенні ЄСПЛ визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить статті 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачати, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§ 194).

Системний аналіз кримінального процесуального законодавства України дає підстави для висновку, що до компетенції судді місцевого суду, на даний час, не відноситься розгляд і вирішення питання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі. При цьому суд виходить з принципу правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права, який знайшов своє закріплення у практиці Конституційного Суду України і рішеннях Європейського суду з прав людини, оскільки при вирішенні такого клопотання суд повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуючись процедури розгляду клопотання, тобто виходити з принципу законності.

Лише за умови внесення змін до національного законодавства щодо можливості дострокового звільнення засуджених від покарання у виді позбавлення або заміни такого покарання на більш м`яке вирішення таких питань можливе в порядку діючих ст. ст. 537,539 КПК України.

У рішенні Конституційного Суду України від 26.01.2011 зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» № 1483І, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою.

Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання. У переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.
При розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм. Таке право на помилування в Україні передбачено ст. 87 КК України, яке має засуджений при відбутті 20 років ув`язнення.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини «Пєтухов проти України (2)» від 12.03.2019 Європейський суд з прав людини повторює, що Договірні держави користуються широкою свободою розсуду, вирішуючи питання щодо належної тривалості покарання у виді позбавлення волі за конкретні злочини. Сам факт того, що зрештою покарання у виді довічного позбавлення волі може бути відбутим у повному обсязі не суперечить ст. 3 Конвенції.
Отже, перегляд покарання у виді довічного позбавлення волі необов`язково має призвести до звільнення відповідного засудженого (п. 193).
Кримінальний кодекс України визначає два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Відтак, призначене судом ОСОБА_3 покарання у вигляді довічного позбавлення волі, повністю відповідає вимогам чинного кримінального закону, який набрав законної сили та підлягає обов`язковому виконанню.

Європейський суд з прав людини вказав, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу остаточності рішень суду (рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України»). Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, а не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Відтак, судом не враховуються доводи викладені у клопотанні ОСОБА_3 , оскільки нормами КК України та КПК України не визначають за судом права і можливості заміни довічного позбавлення волі позбавленням волі не певний строк так і не визначають процесуальної процедури вирішення даного питання у зв`язку з чим суд не вправі перебирати на себе повноваження, що не віднесені до компетенції суду, зокрема прийняття рішень не передбачених законодавством України.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_3 відсутні.

Керуючись ст.4, 63, 64, 82, 87 КК України, п. 3 ч. 1 ст. 537, п. 1 ч. 2 ст. 539 КПК України, суд-
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання у Державній установі «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)», про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким, відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду через Вільнянський районний суд Запорізької області протягом 7 діб з дня її оголошення.
Суддя ОСОБА_1
15.09.2021