КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засіданняОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві 24 січня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 , адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 23 листопада 2021 року,

за участі:

прокурора ОСОБА_7

представника власника майна ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:
Вказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора Печерської окружної прокуратури ОСОБА_7 та накладено арешт на майно, яке вилучене 09.09.2021 в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на автомобіль «FordMustang»,реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_5 та яким користується ОСОБА_8 в рамках кримінального провадження № 0000019 від 31.03.2021.
Не погоджуючись з таким рішенням, представник ОСОБА_5 , адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Зазначає, що прокурором пропущено процесуальний строк подання клопотання, оскільки обшук проведено 09 вересня 2021 року, а клопотання подано 30 вересня 2021 року, тобто після спливу строку визначеному КПК України.

Окрім того, вказаний автомобіль вилучений всупереч ухвалі слідчого судді, оскільки слідчим суддею надано лише дозвіл на обшук автомобіля.

Також зазначає, що власником автомобіля є ОСОБА_5 яка не має процесуального статусу у кримінальному провадженні, вказаний автомобіль передано у тимчасове користування ОСОБА_8 на підставі договору позички від 01.10.2021 р., строк якого вже сплив, а тому автомобіль підлягає поверненню.
На переконання апелянта арештований автомобіль не відповідає ознакам ст. 98 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, доводи представника власника майна, який просив задовольнити апеляційну скаргу, пояснення прокурора, який заперечив протизадоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали провадження і перевіривши наведені апелянтом доводи, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступних висновків.
Як убачається з матеріалів судового провадження, Слідчим відділом Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 31 березня 2021 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000114, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 303 КК України.
В ході проведення обшуку 09.09.2021 за адресою: м. Дніпро, вул. Інгульська, 218 Д, вилучено автомобіль «Ford Mustang», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_5 та яким користується ОСОБА_8 .

Постановою слідчого слідчого відділу Печерського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_9 від 09 вересня 2021 року вказаний автомобіль визнано речовим доказом.
30 вересня 2021 року прокурор Печерської окружної прокуратури ОСОБА_7 звернулась до Печерського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на зазначений автомобіль з метою збереження речових доказів та послалась на п.1 ч. 1 ст. 96-2 КК України.
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 23 листопада 2021 року клопотання задоволено та зазначено мету накладення арешту збереження речових доказів.
Перевіряючи законність прийнятого рішення слідчим суддею, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини та дотримання ним вимог КПК України, які регулюють норми застосування заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі щодо накладення арешту на майно.

Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Стаття 1 Першого протоколудо Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Статтею 98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, ще встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Так, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 132 КПК України, прокурором не надано достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні, а слідчим суддею, у відповідності до вимог ст. 94 КПК України, належним чином не перевірено обґрунтованість клопотання та не оцінено ці докази з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що прокурором не доведено, а слідчим суддею не перевірено правові підстави для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні за ст. 303 КК України автомобіля та для забезпечення даного кримінального провадження, матеріали справи та оскаржувана ухвала не містять інформації, про те, яким саме ознакам передбачених у ст. 98 КПК України відповідає автомобіль «Ford Mustang», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_5 та яким користувався ОСОБА_8 .
Окрім того, як вбачається з матеріалів провадження, вказаний транспортний засіб на який накладено арешт «Ford Mustang», реєстраційний номер НОМЕР_1 знаходився у користуванні ОСОБА_8 на підставі Договору позички транспортного засобу від 01 жовтня 2020 року строком на дванадцять місяців.
Окрім того, санкція інкримінованої ОСОБА_8 статті, а саме ч. 2 ст. 303 КК України не передбачає спеціальну конфіскацію майна, як зазначив прокурор у клопотанні, пославшись на п.1 ч. 1 ст. 96-2 КК України.

Накладаючи арешт на вказаний автомобіль, слідчим суддею не враховано те, що власником арештованого майна є ОСОБА_5 яка не має жодного процесуального статусу у кримінальному провадженні, а автомобіль нею придбаний в червні 2020 року, тобто до подій зазначених у клопотанні прокурора.

Відтак, накладення арешту на вказане майно порушує права ОСОБА_5 , як законного володільця вказаного транспортного засобу, отже не відповідає завданню, визначеному ст.ст. 170, 173 КПК України - запобіганню можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
На думку колегії суддів, накладення арешту на транспортний засіб перевищує розумний баланс та співмірність втручання у права ОСОБА_5 .
Слідчим суддею при постановленні оскаржуваної ухвали не перевірено вказані обставини, які свідчать про відсутність правових підстав для накладення арешту на вказане майно з метою збереження речових доказів.

На підставі викладених обставин, які свідчать про неповноту та однобічність судового розгляду, ухвала слідчого судді про накладення арешту на майно, зазначене у клопотанні прокурора підлягає скасуванню як незаконна, а апеляційна скарга - задоволенню, з постановленням апеляційним судом нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання прокурора за недоведеності необхідності арешту майна, який при викладених у клопотанні обставинах явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.

Керуючись статтями 117, 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 , адвоката ОСОБА_6 , - задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 23 листопада 2021 року, якою задоволено клопотання прокурора Печерської окружної прокуратури ОСОБА_7 та накладено арешт на майно, яке вилучене 09.09.2021 в ході проведення обшуку за адресою: м. Дніпро, вул. Інгульська, 218 Д, а саме на автомобіль «Ford Mustang»,реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_5 та яким користується ОСОБА_8 в рамках кримінального провадження № 0000019 від 31.03.2021, - скасувати.
Постановитинову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора Печерської окружної прокуратури ОСОБА_7 про накладення арешту на майно, яке вилучене 09.09.2021 в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на автомобіль «Ford Mustang»,реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_5 та яким користується ОСОБА_8 в рамках кримінального провадження № 0000019 від 31.03.2021.
Судді:
ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12

Єдиний унікальний № 757/52604/21-к Слідчий суддя в 1-ій інстанції: ОСОБА_13
Провадження № 11сс/824/369/2022 Доповідач ОСОБА_1

Категорія ст.170 КПК