ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/45/22 Справа № 695/2937/21 Категорія: ч.1 ст.162 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

Головуючого ОСОБА_2

Суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 06 жовтня 2021 року, яким

ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Золотоноша Черкаської області, громадянина України, українця, освіта середня, не працюючого, не одруженого, на утриманні неповнолітніх дітей не має, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1) 14.02.2007 Соснівським районним судом м. Черкаси за ч. 2 ст. 263 КК України до покарання у виді штрафу 750 грн.

2) 27.06.2007 Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом повного складання призначених покарань, остаточно визначено до відбування 4 роки позбавлення волі та штраф 750 грн. На підставі ст. 75 КК України звільнений з іспитовим терміном 2 роки. 20.05.2009 постановою Золотоніського міськрайонного суду скасовано звільнення та направлено в місця позбавлення волі терміном на 4 роки. 20.05.2013 звільнений по відбуттю строку покарання;

3) 28.08.2014 Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області на підставі ч. 2 ст. 307 КК України до покарання у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 05.12.2014 вирок скасовано. 08.04.2015 Золотоніським міськрайонним судом за ч. 2 ст. 307 КК України до покарання у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 25.06.2015 вирок скасовано. 10.09.2015 Золотоніським міськрайонним судом на підставі ч. 2 ст. 307 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді 1 рік 7 місяців 25 днів позбавлення волі з конфіскацією всього майна, запобіжний захід судом не застосовано у зв`язку із відбуттям призначеного покарання в частині позбавлення волі;

4) 20.11.2019 вироком Черкаського районного суду Черкаської області за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України від відбуття покарання звільнений з іспитовим строком на 2 роки;

Визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на один рік.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 20.11.2019 у вигляді 2 років позбавлення волі та з урахуванням положень п.п. б п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України, згідно з якими одному дню позбавлення волі відповідає два дні обмеження волі, призначено ОСОБА_7 покарання у виді 2 (двох) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.

Строк відбуття покарання рахується з моменту набрання вироком законної сили та фактичного затримання ОСОБА_7 .

в с т а н о в и л а:

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 09.11.2020 близько 18 год. 54 хв. умисно, таємно, шляхом ривка дверей, всупереч волі власника, за відсутністю визначених законом підстав, проник до приміщення салону краси « ІНФОРМАЦІЯ_2 », яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , та яке належить ОСОБА_8 , де знаходився до моменту виявлення останньою.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_9 просить змінити вирок районного суду в частині призначеного покарання, призначивши йому покарання не пов`язане з позбавленням волі.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що місцевим судом не повною мірою дотриманні вимоги закону при призначенні покарання. Незважаючи на наявність більш м`якого покарання, а саме штрафу, як це передбачено санкцією ч.1 ст.162 КК України, суд призначив йому покарання у виді позбавлення волі, яке є найсуворішим із покарань, передбачених санкцією статті, не зазначивши, чому менш суворий вид покарання буде недієвим та не забезпечить його виправлення.

Також районним судом не було враховано, що обвинувачений ОСОБА_9 має захворювання на гепатит С та СНІД, що робить неможливе подальше його лікування та терапію, щиро розкаявся у вчиненому та визнав свою вину, доглядає за батьками похилого віку та веде домашнє господарство, має нормальну характеристику за місцем проживання.

Заслухавши доповідь судді, міркування прокурора, яка просила вирок суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, пояснення обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.370 КПК України, вирок суду повинен бути законним та обґрунтованим. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ці вимоги закону місцевим судом виконані в повному обсязі.

Дії Шевчука судом кваліфіковані вірно за ч.1 ст.162 КК України незаконне проникнення до житла чи іншого володіння особи, що порушує недоторканість житла громадян.

Враховуючи ту обставину, що в апеляційній скарзі обвинуваченого висновок про доведеність винуватості та кваліфікацію його дій не оспорюється, ОСОБА_9 винуватість визнав в повному обсязі та повністю підтвердив фактичні обставини кримінального правопорушення (проступку), а висновок суду відповідає фактичним обставинам справи, тому в даному випадку колегія суддів вважає недоцільним проводити детальний їх аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок суду лише в межах апеляційної скарги. При цьому перед направленням справи до суду з обвинувальним актом обвинувачений ОСОБА_9 в присутності захисника ОСОБА_10 надав письмову заяву щодо беззаперечного визнання своєї винуватості, згоди із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлений з обмеженням права на апеляційне оскарження та надав згоду на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення (проступку), які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів справи не виявлено.

Як встановлено матеріалами кримінального провадження, ОСОБА_9 вчинив кримінальний проступок, передбачений ч.1 ст.162 КК України 09.11.2020 року, тобто в період іспитового строку встановленого вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 20.11.2019 року.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Внрховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими статтями 71, 72 КК України.

Відповідно до ч.1 ст.71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Виходячи зі змісту частини 3 статті 78 КК України у

разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди

мають розцінювати це як порушення умов застосування статті 75 КК

про звільнення від відбування покарання з випробуванням і

призначати покарання за сукупністю вироків на підставі статті 71

КК України. У таких випадках повторне звільнення від

відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.

При застосуванні правил ст. 71 КК України необхідно

враховувати, що остаточне покарання за сукупністю вироків має бути

більшим, ніж покарання, призначене за новий злочин, і ніж

невідбута частина покарання за попереднім вироком.

Згідно ст.72 КК України, при складанні покарань за сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид виходячи з того, що одному дню позбавлення волі відповідає два дні обмеження волі.

При призначенні покарання, місцевий суд дотримався вимог ст.50, 65, 66, 67 КК України та врахував Постанову Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», а саме дані про особу обвинуваченого, його вік, стан здоров`я, поведінку, який вину в інкримінованому діянні за ч.1 ст.162 КК України визнав повністю, що свідчить про його відношення до скоєного, має посередню характеристику за місцем проживання, перебуває на обліку у лікаря нарколога. Крім того, районним судом при призначенні покарання ОСОБА_9 було враховано, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відсутність обставин, що обтяжують покарання, раніше судимий, вчинив кримінальне правопорушення (проступок) в період іспитового строку, а тому призначив ОСОБА_9 покарання в межах санкції ч.1 ст.162 КК України у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік, яке за своїм розміром та видом є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Крім того, районним судом при призначенні покарання вірно врахований вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 20.11.2019 року та на підставі ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків до покарання приєднано невідбуту частину за цим вироком у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі та з урахуванням положень п.п.б п.1 ч.1 ст.72 КК України, згідно з якими одному дню позбавлення волі відповідає два дні обмеження волі, призначено ОСОБА_9 покарання у виді 2 (двох) років 1 (одного) місяця позбавлення волі, що є достатнім та справедливим для його виправлення.

Доводи обвинуваченого про те,що він доглядає за батьками похилого віку та веде домашнє господарство, не є підставою для призначення йому покарання не пов`язаного з ізоляцією від суспільства.

Крім того є безпідставними доводи обвинуваченого ОСОБА_9 про його захворювання на гепатит С та СНІД, що на його думку робить неможливе подальше його лікування та терапію.

Так, в матеріалах кримінального провадження міститься довідка Психоневрологічного кабінету Золотоніської багатопрофільної лікарні (а.к.п.28), відповідно до якої ОСОБА_7 перебуває на програмі замісної терапії (метадон) з 13.06.2018 року. Проте, будь-які медичні висновки на підтвердження неможливості за станом здоров`я отримати лікування ОСОБА_9 в місцях позбавлення волі, в матеріалах справи відсутні. Крім того існує певний порядок звільнення засуджених з місць позбавлення волі за станом здоров`я.

Водночас колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_9 в період іспитового строку, незважаючи на свої хвороби вчиняє інше кримінальне правопорушення (проступок), що свідчить про його небажання виправитись і бути готовим до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві.

У відповідності до ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого і за змістом ст.65 КК України, таке покарання повинно бути необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

За вказаних обставин, враховуючи вимоги ч.1 ст.71 КК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо врахував низку обставин, які мають значення для визначення виду і розміру покарання.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Крім того, колегія суддів враховує роз`яснення, наведене у Рішенні Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004, згідно якого Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Судом першої інстанції при призначення покарання вказані вимоги матеріального закону та Пленуму ВСУ дотримані в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції в частині визначення виду і розміру призначеного ОСОБА_9 покарання відповідає принципам індивідуалізації та справедливості.

Згідно ст.404 КПК України, судові рішення суду першої інстанції перевіряються апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

У зв`язку з вищенаведеним, колегія суддів не вбачає підстав для зміни вироку в частині призначеного ОСОБА_9 покарання, а тому апеляційну скаргу обвинуваченого слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 404,405,407,419 КПК України,

ухвалила:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 06 жовтня 2021 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду учасниками кримінального провадження протягом 3 місяців з дня її проголошення.

Головуючий суддя

Судді