ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Апеляційне провадження № 11-сс/818/246/22 Доповідач ОСОБА_2
Категорія арешт майна
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря - ОСОБА_5

прокурора - ОСОБА_6

представника власника майна адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні на ухвалу слідчого судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 02 грудня 2021 року, якою відмовлено у задоволені клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури м.Харкова ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000192 від 01.11.2021 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.197-1, ч.3 ст.358, ч.1 ст.275, ч.4 ст.190 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 02 грудня 2021 року відмовлено у задоволені клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури м.Харкова ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000192 від 01.11.2021 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.197-1, ч.3 ст.358, ч.1 ст.275, ч.4 ст.190 КК України.
Прокурор у кримінальному провадженні подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання слідчого в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги прокурор посилається на те, що ухвала є необґрунтованою та незаконною у зв`язку з істотним порушенням вимог КПК України, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Зазначає, що формальний підхід слідчого судді суду першої інстанції до встановлення належних обставин кримінального правопорушення, може призвести до порушення вимог ст.ст.86, 87, 91, 93, 98 КПК України та до втрати речових доказів у проваджені, а також унеможливлення виконання вимог та завдань кримінального процесу щодо застосування спеціальної конфіскації у провадженні, що у свою чергу може призвести до знищення заінтересованими особами зібраних доказів у провадженні знівелює ефективне досудове розслідування у провадженні та майбутній судовий розгляд..
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, пояснення представника власника майна, яка заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали слідчого судді, дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи вбачається, що у провадженні СВ Харківського районного управління поліції № 3 ГУ НП в Харківській області перебувають матеріали досудового розслідування, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000192 від 01 листопада 2021 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.197-1, ч.3 ст.358, ч.1 ст.275, ч.4 ст.190 КК України.

Ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.11.2021 року (справа № 638/16925/21) задоволено частково клопотання прокурора та було надано дозвіл на проведення обшуку в автомобілі марки «Land Rover Range Rover», а також у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , з метою відшукання та вилучення документів та матеріалів, які можуть, підтвердити або спростувати факти вчинення кримінальних правопорушень, які мають значення для встановлення істини у провадженні та які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час розслідування кримінального провадження.

08.11.2021 року в період часу з 00.50 год до 02.27 год, на підставі ухвали слідчого судді від 05.11.2021 року проведено обшуку в автомобілі де були виявлено та вилучено документи, а саме: договори, на 12 арк., автомобіль марки «Land Rover Range Rover», чорного кольору, 2013 р.в., д.н.з НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 на автомобіль «Land Rover Range Rover», чорного кольору, 2013 р.в., д.н.з НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 , на ім`я ОСОБА_9 .

Згідно з реєстраційною карткою ТЗ автомобіль марки «Land Rover Range Rover», чорного кольору, 2013 р.в., д.н.з НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 належить ОСОБА_9 .

Постановою старшого слідчого Харківського районного управління поліції № 3 ГУ Національної поліції в Харківській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_10 від 09 листопада 2021 року автомобіль марки «Land Rover Range Rover», чорного кольору, 2013 р.в., д.н.з НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 на автомобіль «Land Rover Range Rover», чорного кольору, 2013 р.в., д.н.з НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 , було визнано речовим доказом.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Такі відомості повинні міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому п.1 ч.2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відмовляючи у задоволені клопотання прокурора про арешт майна слідчий суддя виходив з того, що прокурором на даний час не доведено наявність відомостей про існування сукупних підстав чи розумних підозр вважати, що майно, на яке прокурор просить накласти арешт, є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, можливої конфіскації майна, відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді, оскільки він є обґрунтованим та законним.
Із системного аналізу ст. ст. 167, 234, ч. 7 ст. 236 КПК України вбачається, що мета вилучення майна під час обшуку має відповідати самій меті його здійснення, із подальшим правомірним набуттям таким майном режиму тимчасово вилученого. Тобто, цей комплекс заходів спрямований на здобуття доказів у кримінальному провадженні, тому подальше накладення арешту на майно може розглядатися як правомірне, коли вилучення цього майна відповідає меті проведення обшуку.

Відповідно до відомостей, які містяться у витязі з ЄРДР вбачається, що досудове розслідування здійснюється за ч.3 ст.197-1, ч.3 ст.358, ч.1 ст.275 КК, ч.4 ст.190 КК України, а саме за фактом самовільного захоплення земельних ділянок на території міста Харкова, зведення багатоповерхових житлових будівель на земельних ділянках, що не були відведені для цієї мети або без відповідних документів, які дають право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушеннями будівельних норм і правил, внесення завідомо неправдивих відомостей у офіційні документи та використання таких документів, порушення під час проектування будівництва правил, що стосуються безпечної експлуатації будівель і споруд, що створює загрозу загибелі людей, заволодіння невстановленими особами, за попередньою змовою групою осіб, приміщенням, чим спричинено матеріальний збиток в особливо великих розмірах та інших дій, які містять в собі ознаки злочинів на території міста Харкова та Києва.

Виходячи з обраної органом досудового розслідування кваліфікації кримінального правопорушення та необхідності забезпечення саме цього кримінального провадження слідчий суддя з метою проведення обшуку надав дозвіл на відшукання та вилучення документів та електронних носіїв інформації, які можуть, підтвердити або спростувати факти вчинення кримінальних правопорушень, які мають значення для встановлення істини у провадженні та які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час розслідування кримінального провадження.

Таким чином, з метою дотримання захисту права власності юридичних та фізичних осіб слідчий суддя чітко обмежив процесуальні повноваження органу досудового розслідування та зазначив, що вилученню підлягають лише документи та електронні носії інформації та дозвіл на вилучення автомобіля ухвалою слідчого судді не надавався.

Колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді, що вилучений автомобіль не має ознак речей, дозвіл на відшукання та вилучення яких був наданий ухвалою слідчого судді від 06 листопада 2021 року, як і не має ознак того, що він був отриманий в результаті вчинення кримінального правопорушення або був засобом або знаряддям його вчинення відповідно до обраної органом досудового розслідування кваліфікації щодо дій, які є предметом розслідування.

Крім того, необґрунтованими є доводи прокурора про те, що відмова у задоволені клопотання про арешт вилученого автомобіля унеможливить виконання вимог КПК щодо застосування спеціальної конфіскації та забезпечення відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди.

Так, ч.2 ст.59 КК України передбачено, що конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.96-1 спеціальна конфіскація застосовується на підставі: обвинувального вироку суду; ухвали суду про звільнення особи від кримінальної відповідальності; ухвали суду про застосування примусових заходів медичного характеру; ухвали суду про застосування примусових заходів виховного характеру.

Статтею 96-2 КК України передбачено, що спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно: одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна; призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; були предметом кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), а у разі, коли його не встановлено, - переходять у власність держави ; були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Тобто, для перевірки апеляційним судом доцільності застосування такої правової підстави для арешту майна, як його можлива конфіскація, обов`язковими умовами є обґрунтованість підозри, а також можливість застосування конфіскації майна як додаткового покарання за інкриміноване йому кримінальне правопорушення.

При цьому, статус підозрюваного особа набуває з моменту вручення їй повідомлення про підозру у належний спосіб.

Як вбачається з матеріалів судового провадження вилучений автомобіль, на який прокурор просить накласти арешт, є приватною власністю ОСОБА_9 , який на час розгляду клопотання не має будь-якого процесуального статусу у даному кримінальному провадженні, оскільки жодній особі підозри не оголошено.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді про те, що на теперішній час цивільний позов у даному кримінальному провадженні не пред`явлено, розмір шкоди не визначено, відсутні відомості щодо наявності значної матеріальної шкоди, її розміру, та у чому саме полягає завдана шкода, за таких обставин прокурором не наведено достатніх підстав вважати, що накладення арешту на вказане майно буде пропорційним та співмірним.

Також, переглядаючи ухвалу слідчого судді в частині відмови у задоволені клопотання прокурора про арешт майна на документи, а саме, договори на 12 арк. то колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді, що прокурором у клопотанні не конкретизовано перелік документів, не обґрунтовано підстави і мету такого арешту відповідно до положень статті 170 КПК України та їхній зв`язок із вчиненим кримінальним правопорушенням.

Крім того, постановою старшого слідчого Харківського районного управління поліції № 3 ГУ Національної поліції в Харківській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_10 від 09 листопада 2021 року вилучені в автомобілі документи, а саме, договори на 12 арк., речовими доказами визнано не було.

Відсутність постанови про визнання документів речовими доказами, як окремого процесуального документу, який фіксує висновок слідчого про набуття майном статусу речового доказу, та мотиви з яких він дійшов такої думки, позбавляє суд можливості провести аналіз та дійти висновку про відповідність цього майна положенням ст. 98 КПК України та наявність чи відсутність підстав для арешту майна саме з метою його збереження як речового доказу, оскільки суд не наділений правом самостійного визначення підстав, передбачених ст.98 КПК України та має здійснювати контроль правильності прийнятого слідчим рішення.

За таких обставин, колегій суддів погоджується з висновком слідчого судді про відсутність на даний час правових підстав для накладення арешту на вищезазначене майно та правомірно відмовив у його задоволенні оскільки прокурором не було доведено, що потреби досудового розслідування в конкретному кримінальному провадженні виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи осіб.
Згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону. А отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор, відповідно до п.2 ч.3 ст.132 КПК України не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні.
Таким чином, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора, оскільки вони не спростовують висновків ухвали слідчого судді і не підтвердженні належними доказами.
Враховуючи викладене, колегія суддів підстав для скасування або зміни ухвали слідчого судді, за доводами апеляційної скарги не вбачає.
Керуючись ст. ст. 98, 170, 171, 172, 376, 392, 404, 405, 407 ч.3 п.1, 418, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 02 грудня 2021 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: