Справа №591/2879/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/679/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 03 грудня 2021 року, якою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, -

ВСТАНОВИЛА :

У провадженні Зарічного районного суду м. Суми перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ч. 3 ст.15 ч.2 ст.190, ч.2 ст.190, ч.2 ст.186 КК України.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 03 грудня 2021 року, обвинуваченому ОСОБА_7 був продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 діб до 01 лютого 2022 року включно, з визначенням застави у розмірі 50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 109 450 грн.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 06 жовтня 2021 року було відмовлено у задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, у зв`язку з необґрунтованістю.

Клопотання прокурора було частково задоволено, продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 строк дії обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 діб, тобто до 01 лютого 2022 року включно, з визначенням застави у розмірі 50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 109 450 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 06 жовтня 2021 року та постановити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , покласти на нього обов`язки відповідно до положень ст.194 КПК України.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги захисник адвокат ОСОБА_8 вказував, що реальних доказів на підтвердження ризиків, які вказував суд в своїй ухвалі, прокурором надано не було.

Зазначав, що ризик переховування від органу досудового розслідування (п.1 ч.1 ст.177 КПК України) базувався на припущеннях, адже в матеріалах справи відсутні будь-які докази реальності та наявності такого ризику.

Наголошував, що ризик впливу на потерпілих та свідків (п.3 ч.1 ст.177 КПК України), так само базувався на припущеннях, доказів наявності такого ризику в матеріалах справи не має. Крім того, як неодноразово вказувалося в ухвалах суду, провести підготовче судове засідання не має можливості в зв`язку з тим, що потерпілі навіть не отримують листів, в т.ч. з підстав їх відсутності за адресою мешкання, тому незрозуміло як обвинувачений зможе впливати на потерпілих.

Звертав увагу на те, що в разі обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту ОСОБА_7 буде знаходитись в м. Кривий Ріг під постійним контролем правоохоронних органів.

Вказував, що ризик вчинення іншого кримінального правопорушення (п.5 ч.1 ст.177 КПК України) також не доведений, доказів, що особа має намір вчиняти будь-яке кримінальне правопорушення в матеріалах справи не має.

Наголошував, що судом не взято до уваги той факт та не надано належної оцінки тому факту, що досудове розслідування вже завершене, орган досудового розслідування провів всі можливі слідчі дії, зібрав всі можливі докази і вони перебувають в розпорядженні прокурора, ризики які слідчий суддя вважав доведеними на час обрання запобіжного заходу ще 05.03.2021 р. за цей час значно зменшилися або ж взагалі перестали існувати.

Зазначав, що обвинувачений вже більше 9 місяців перебуває під вартою, а підготовче засідання не вдається провести вже більше 10 разів.

Вказував, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні нетяжких злочинів (ч.2 ст.190 КК України) та у вчиненні одного епізоду який є тяжким (ч.2 ст.186 КК України). Саме тяжкість злочину є одним з головних ризиків, яким обвинувачення обґрунтовує необхідність обрання найсуворішої міри запобіжного заходу. В той же час, сторона захисту на даному етапі позбавлена будь-якої реальної можливості спростування доводів обвинувачення.

Зазначав, що у обвинуваченого існують міцні соціальні зв`язки, а саме: наявність цивільної дружини, наявність на утриманні двох дітей, що зайвий раз свідчить про можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Звертав увагу на те, що навіть якщо вважати ризики реальними, то для їх уникнення та забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченим буде достатнім обрати інший, більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 , які вимоги апеляційної скарги підтримали, просили їх задовольнити, ухвалу суду скасувати та застосувати більш м`який запобіжний захід, думку прокурора, який проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечив, та просив ухвалу суд першої інстанції залишити без зміни, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч.2 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Згідно з ч.2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України.

Як вбачається зі ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Ухвалюючи рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, районний суд повинен з`ясувати доцільність продовження застосування запобіжного заходу, що у свою чергу повинно відповідати ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177-178 КПК України, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими учасниками судового провадження.

Положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України встановлено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Частиною 1 статті 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

В силу вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Як вбачається з наданих апеляційному суду матеріалів, в провадженні Зарічного районного суду м. Суми перебуває кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 0000222 відносно ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ч. 3 ст.15 ч.2 ст.190, ч.2 ст.190, ч.2 ст.186 КК України.

03 грудня 2021 року ухвалою Зарічного районного суду м. Суми відносно ОСОБА_7 було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, до 01 лютого 2022 року, включно з визначенням застави у розмірі 50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 109 450 грн.

Постановляючи оскаржувану ухвалу та продовжуючи строк тримання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції виходив з того, що на даний час не зменшились та продовжують існувати ризики відносно ОСОБА_7 , наведені прокурором - що обвинувачений офіційно не працює, обвинувачується у вчиненні умисних нетяжкого та тяжкого злочинів проти власності, потерпілими від яких є особи похилого віку, у справі не допитані потерпілі та свідки, що дає підстави вважати, що не виключена можливість впливу обвинуваченого на цих осіб, кількість епізодів та негативну репутацію обвинуваченого, який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень у лютому, березні та квітні 2021 року, тобто будучи вже притягнутим до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.213 КК України.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Колегія суддів не погоджується з апеляційними доводами захисника відносно того, що ризики,передбачені п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України недоведені та необґрунтовані та базувались на припущеннях, оскільки такі доводи спростовуються змістом клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з якого вбачається, що ризики, передбачені п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України були належним чином обґрунтовані та вмотивовані.

Щодо доводів захисника відносно ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України - переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки обвинувачений не працевлаштований, обвинувачується у вчиненні умисних нетяжкого та тяжкого злочинів проти власності, потерпілими від яких є особи похилого віку.

Щодо доводів захисника відносно ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України - незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції оскільки у справі не допитані потерпілі та свідки, тобто, ОСОБА_7 може впливати на вказаних осіб з метою надання бажаних для нього показань.

Щодо доводів захисника відносно ризику про можливість вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, то його існування підтверджується кількістю інкримінованих ОСОБА_7 епізодів злочину та те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень у лютому, березні та квітні 2021 року, тобто будучи вже притягнутим до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.213 КК України.

При цьому, на спростування доводів апелянта, судом було враховано наявність у обвинуваченого на утриманні двох неповнолітніх дітей, однак суд дійшов висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що зазначені обставини жодним чином не зменшують існування ризиків, про які зазначив у клопотанні прокурор.

Що стосується доводів захисника про те, що обвинувачений вже більше 9 місяців перебуває під вартою, а підготовче засідання не вдається провести вже більше 10 разів, то колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, оскільки дана обставина не спростовує встановлених ризиків.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку усім обставинам провадження та прийшов до вірного висновку про необхідність задоволення клопотання прокурора, яким доведена неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу та доцільність продовження останньому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

За таких обставин, враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що судом постановлено законне та обґрунтоване рішення, підстави для його зміни чи скасування відсутні, а тому, оскаржувану ухвалу слід залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404,405,407, 422 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 03 грудня 2021 року, якою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 01 лютого 2022 року включно з визначенням застави у розмірі 50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 109 450 грн., залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на цю ухвалу - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4