ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/256/21 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст. 187 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2021 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі матеріалами кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002528 від 28 серпня 2019 року, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Тернопільського міськрайонного суду від 07 червня 2021 року,

в с т а н о в и л а:

цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тернополя Тернопільської області, громадянина України, із середньою-спеціальною освітою, не працюючого, не одруженого, жителя АДРЕСА_1 раніше судимого

- 04.06.2010 року Збаразьким районним судом Тернопільської області за ч.1 ст.187 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі;

- 05.03.2014 року Збаразьким районним судом Тернопільської області за ч.1 ст.315 КК України до покарання у виді 2 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України зільне ний від відбування покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку 3 роки;

- 08.12.2014 року Збаразьким районним судом Тернопільської області за ч.1 ст.152, ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченого ч. 2 ст. 187, ст. 395 КК України та призначено йому покарання

- за ч.2 ст.187 КК України у виді 7 (семи) років позбавлення волі;

- за ст.395 КК України у виді 4 (чотирьох) місяців арешту.

На підставові ч.1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено остаточне покарання ОСОБА_7 у виді 7 (семи) років позбавлення волі..

Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_7 рахувати з моменту затримання, тобто з 29.08.2019 року.

Цивільний позов ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_9 на відшкодування матеріальної шкоди 4 679 грн. 50 коп. та на відшкодування моральної шкоди 30 000 грн.

Вирішено питання речових доказів та судових витрат.

Як визнав суд, 28 серпня 2019 року, обвинувачений ОСОБА_7 , о 03 год. 40 хв., перебуваючи у тильній стороні будинків № 10 і № 12 по вул. Симоненка, будучи особою, яка раніше вчинила розбій, користуючись тим, що окрім нього та потерпілої на вулиці нікого немає, реалізуючи злочинний умисел, направлений на вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, діючи умисно, з корисливих мотивів, тримаючи у лівій руці ніж, обійшов потерпілу ОСОБА_9 та підійшов до неї спереду. Після цього, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, діючи умисно, з корисливих мотивів, приставив до шиї потерпілої ОСОБА_9 ніж та з метою придушити волю потерпілої до опору, здійснивши поштовх в спину повалив потерпілу на землю та висловив вимогу передати йому гроші. Потерпіла ОСОБА_9 , боячись за своє життя і здоров`я почала просити, щоб ОСОБА_7 забирав її сумку, але відпустив її і в цей момент вона взялась лівою рукою за лезо ножа, з метою вирвати його з рук обвинуваченого, спричинивши цим самим собі тілесні ушкодження. Після цього, обвинувачений ОСОБА_7 вирвав у потерпілої ОСОБА_9 належну їй сумочку вартістю 61 грн. 23 коп., в якій знаходились грошові кошти в сумі 170 гривень та косметика на суму 2 500 гривень, чим спричинив потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 2 731 грн. 23 гривень. Далі потерпіла, відштовхнувши обвинуваченого ОСОБА_7 від себе, почала втікати.

Продовжуючи свою злочинну діяльність об`єднану одним злочинним умислом, обвинувачений ОСОБА_7 наздогнав ОСОБА_9 та з метою придушити волю потерпілої до опору, штовхнув її руками в спину від чого остання, втративши рівновагу, впала на прилеглу територію землі, після чого ОСОБА_7 сів зверху на живіт потерпілої ОСОБА_9 , яка в цей момент перебувала в положенні лежачи на спині, та застосовуючи насильство, небезпечне для життя та здоров`я потерпілої, та яке створювало реальну загрозу для її життя почав обома руками здавлювати шию потерпілої ОСОБА_9 , при цьому здушуючи її. Внаслідок вказаних дій ОСОБА_7 , потерпіла ОСОБА_9 втратила свідомість та внаслідок чого їй спричинено тілесні ушкодження у вигляді крововиливів в білкові оболонки обох очей, синець бокової поверхні шиї справа, синець та ділянки гіперпігментації шкіри передньої поверхні грудей справа, садна поперекової ділянки, які за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень. Після цього, обвинувачений ОСОБА_7 , продовжуючи свої злочинні дії об`єднані одним злочинним умислом оглянув кишені одягу потерпілої ОСОБА_9 , яка перебувала без свідомості, з метою виявлення цінних речей. В подальшому, обвинувачений ОСОБА_7 , не виявивши в одязі потерпілої ОСОБА_9 жодних цінних речей, з місця вчинення злочину втік разом із попередньо викраденим майном, залишивши потерпілу в непритомному стані.

Крім цього, встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 , будучи раніше неодноразово судимим за вчинення умисних злочинів, на шлях виправлення та перевиховання не став, а вчинив умисний злочин за наступних обставин. Так, ОСОБА_7 засуджено вироком Збаразького районного суду Тернопільської області від 08 грудня 2014 року за ч.1 ст.152, ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі, на підставі ч.1 ст.71 КК України частково приєднано невідбуте покарання за вироком Збаразького районного суду Тернопільської області від 05 березня 2014 року у виді 6 місяців позбавлення волі та призначено за сукупністю вироків остаточне покарання у виді 4 роки 6 місяців позбавлення волі.

15 червня 2018 року обвинувачений ОСОБА_7 звільнений з місць позбавлення волі. За результатами розгляду подання адміністрації державної установи «Личаківська виправна колонія (№30)», згідно постанови Шевченківського районного суду м. Львова від 05 червня 2018 року, обвинуваченому ОСОБА_7 встановлено адміністративний нагляд строком на 1 рік, а також встановлено йому обмеження, передбачені ст.10 Закону України «Про адміністративний нагляд за особами, звільненими з місць позбавлення волі».

За результатами розгляду подання начальника Збаразького відділення поліції Підволочиського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області про продовження адміністративного нагляду щодо ОСОБА_7 , оскільки останній на шлях виправлення не став, зарекомендував себе з негативної сторони, допустив ряд адміністративних порушень, за що був притягнутий до адміністративної відповідальності. Збаразьким районним судом Тернопільської області 14.06.2019 винесено постанову щодо продовження адміністративного нагляду відносно ОСОБА_7 строком на 6 місяців, а також встановлено йому наступні обмеження, передбачені ст.10 Закону України «Про адміністративний нагляд за особами, звільненими з місць позбавлення волі», а саме: заборонити відвідування місць, де є продаж спиртного дозволений на розлив; зобов`язати знаходитися по місцю проживання у нічний час з 22 години до 06 години; заборонити виїзд та зміну місця проживання без письмового дозволу відповідальних працівників Збаразького відділення поліції Підволочиського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області; зобов`язати з`являтись у Збаразьке відділення поліції Підволочиського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області для реєстрації 2 (два) рази в місяць (1, 3 понеділок місяця).

03 липня 2019 року ОСОБА_7 ознайомлено під розписку із постановою Збаразького районного суду Тернопільської області від 14 червня 2019 про продовження йому адміністративного нагляду. Крім цього, обвинуваченого ОСОБА_7 попереджено про кримінальну відповідальність за порушення правил адміністративного нагляду.

20 серпня 2019 року у обвинуваченого ОСОБА_7 , який перебував в с. Доброводи, Збаразького району, Тернопільської області, будучи належним чином ознайомленим про встановлення йому адміністративного нагляду по місцю його постійного проживання, за адресою: с.Доброводи, Збаразького району, Тернопільської області, а також про настання кримінальної відповідальності в разі його порушення, виник злочинний намір, спрямований на самовільне залишення місця проживання з метою ухилення від адміністративного нагляду.

Реалізовуючи свій злочинний намір, направлений на умисне ухилення від адміністративного нагляду, 20 серпня 2019 року, обвинувачений ОСОБА_7 , умисно самовільно без поважних причин, з метою ухилення від адміністративного нагляду, залишив місце свого проживання, а саме с. Доброводи, Забаразького району, Тернопільської області без дозволу, не повідомляючи працівників Збаразького відділення поліції Підволочиського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області та виїхав в м. Тернопіль, де 29 серпня 2019 року був затриманий працівниками Тернопільського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України.

Вказаними діями обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальні правопорушення передбачені ч.2 ст.187 КК України - розбій, тобто напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, особою, яка раніше вчинила розбій та ст. 395 КК України - порушення правил адміністративного нагляду, а саме самовільне залишення особою місця проживання з метою ухилення від адміністративного нагляду.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 вважає вирок суду незаконним, у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, які не підтверджуються дозами дослідженими в суді.

Вказує, що ОСОБА_7 не заперечує обставин події, що мали місце між ним та потерпілою ОСОБА_9 і що між ними виник конфлікт під час якого ОСОБА_10 спричинив потерпілій легкі тілесні ушкодження, однак він повністю заперечує свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України.

Стверджує, що ОСОБА_7 будь-яких речей у потерпілої не викрадав та предметом схожим на ніж їй не погрожував.

На думку апелянта, в ході досудового розслідування слідством не встановлено, а судом першої інстанції не досліджено, кому належить предмет схожий на ніж, який було виявлено під час огляду місця події, не проведена дактилоскопічна експертиза з метою з`ясування питання, хто міг тримати в руках даний ніж, а також не досліджено обставини можливості заховати ОСОБА_7 під час руху такий ніж.

Вважає недопустимим доказом протокол слідчого експерименту від 30.08.2019 року, оскільки на ОСОБА_7 здійснювався фізичний тиск оперативними працівниками, які примушували його зізнатися у вчиненні ним кримінального правопорушення.

Вказує на протиріччя в обвинувальному акті, вироку суду та показаннях потерпілої щодо часу та місця події кримінального правопорушення, які у вказаних процесуальних документах не співпадають.

Зазначає, що суд не дав належної оцінки такому доказу, як слід взуття, вилучений під час огляду місця події.

Звертає увагу, що суд неправильно вирішив питання щодо речового доказу - сонцезахисних окулярів, які суд вирішив повернути потерпілій ОСОБА_9 , хоча вони належать ОСОБА_7 ..

Тому, вважає, що суд в порушення вимог ст.94 КПК України допустив однобічність та неповноту дослідження обставин справи.

Просить скасувати вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 червня 2021 року відносно ОСОБА_7 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обвинувачений ОСОБА_7 у поданій ним апеляційній скарзі не погоджується з вироком суду першої інстанції з мотивів невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що протокол огляду місця події від 28 серпня 2019 року не відповідає дійсності через відсутність понятих та потерпілої під час даної слідчої дії. Також, як на невідповідність вказаного доказу вимогам закону, вказує на відсутність експертного висновку щодо виявленого під час огляду місця події ножа на предмет встановлення слідів пальців рук та зразків крові особи причетної до вчинення злочину.

Вважає висновок судово-медичної експертизи № 862 від 28 жовтня 2019 р. щодо тілесних ушкоджень, виявлених у потерпілої ОСОБА_9 таким, що має наслідки омани та зацікавленості щодо його результатів, а тому є таким, що не відповідає вимогам закону.

Протокол проведення слідчого експерименту від 04 вересня 2019 року за участі потерпілої ОСОБА_9 вважає таким, що не відповідає вимогам закону, у зв`язку з відсутністю понятих під час проведення даної слідчої дії.

Вказує на невідповідність висновків суду щодо протоколу огляду відеозаписів з камер спостереження від 23 жовтня 2019 року.

На думку апелянта кваліфікація його дій за ч.2 ст.187 КК України є неправильною, а його дії повинні бути кваліфіковані за наслідками завдання легких тілесних ушкоджень за ст.125 КК України.

Як на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону вказує, що вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 червня 2021 року оголошено з порушенням розділу ІІ ст.137 КПК України та за відсутності обвинуваченого ОСОБА_7 .

Стверджує про відсутність частини записів судових засідань, які, на думку апелянта, мають суттєве значення для висновків суду.

Вказує на сумнівний та суперечливий характер показань потерпілої ОСОБА_9 ..

Вважає, що його захисник ОСОБА_11 , залучений в порядку ст.49 КПК України регіональним центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги діяв на користь слідчих.

У зв`язку з тим, що суд постановив обвинувальний вирок, апелянт також вважає неналежним виконанням своїх обов`язків адвокатом ОСОБА_8 ..

Звертає увагу на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Просить скасувати вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 червня 2021 року та повернути матеріали провадження на новий розгляд в суд першої інстанції у іншому складі суду.

На вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 червня 2021 року подав апеляційну скаргу прокурор у кримінальному провадженні - прокурор Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_12 , проте до початку розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції від поданої апеляційної скарги відмовився, подавши про це відповідну заяву.

Представник потерпілої ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_13 подав заперечення на апеляційну скаргу, за змістом якого вирок Тернопільського міськрайонного суду від 07 червня 2021 року, яким ОСОБА_7 визнано винуватити за ч.2 ст.187, ст.395 КК України та засуджено до 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна вважає законним та обґрунтованим і тому просить залишити його без зміни.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду; обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу та, з наведених у ній мотивів, просять скасувати вирок суду першої інстанції і повернути матеріали кримінального провадження на новий судовий розгляд; прокурора, представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_13 , які заперечили щодо задоволення апеляційних скарг сторони захисту, вирок суду першої інстанції вважають законним та обґрунтованим, а покарання обране обвинуваченому таким, що повністю відповідає ступеню тяжкості вчинених ним злочинів та особі винного і просять залишити вирок суду без зміни; перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у апеляційній (них) скарзі (гах) доводи, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.

З матеріалів провадження вбачається, що місцевий суд провів розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 відповідно до положень ч. 1 ст. 337 КПК у межах висунутого обвинувачення.

При цьому, суд дотримався приписів, установлених статтями 10, 22 КПК, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом.

За змістом ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення). Згідно з вимогами ч. 2 ст. 91 КПК доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Ретельно перевіривши надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, суд першої інстанції у вироку навів детальний аналіз усіх досліджених доказів, дав їм у відповідності з вимогами ст. 94 КПК належну оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як встановлено перевіркою матеріалів провадження, досудове та судове слідство проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Таких порушень цього закону, які були б істотними та потягли за собою скасування судового рішення, у справі не допущено, а висновок суду про доведеність винності ОСОБА_7 у нападі на потерпілу ОСОБА_9 з метою заволодіння її майном, поєднаному з насильством небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбої), вчиненому особою, яка раніше вчинила розбій, суд зробив на підставі ретельно досліджених в судовому засіданні і детально викладених у вироку доказів.

Обґрунтовуючи свої висновки щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 , суд у вироку належним чином проаналізував показання допитаної в судовому засіданні потерпілої, а також протоколи слідчих процесуальних дій і висновки проведених у справі експертиз, які, у своїй сукупності, доводять винність обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Так, допитана судом першої інстанції потерпіла ОСОБА_9 засвідчила, що 28.08.2019 року близько 04 години, поблизу будинків № 10 та № 12 на вулиці Симоненка в м. Тернополі обвинувачений ОСОБА_7 скоїв на неї розбійний напад, під час якого приставив до її шиї ніж і штовхнув на землю. Потерпіла повідомила, що оборняючись, вона вирвала із рук нападника ніж і почала втікати, однак він наздогнав її, повалив на землю і почав душити від чого вона втратила свідомість, а опритомнівши виявила, що обвинувачений викрав у неї із сумки гроші.

Того ж дня потерпіла ОСОБА_9 звернулась із відповідною заявою в органи поліції, що стверджується протоколом прийняття усної заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 28.08.2019 року, який був предметом дослідження суду першої інстанції і з якого слідує, що ОСОБА_9 , будучи попередженою про кримінальну відповідальність за ст.383 КК України, повідомила про розбійний нападу на неї у час, місці та за обставин, які в подальшому були нею описані під час допиту як потерпілою. (т.1 а. п.97)

Показання потерпілої ОСОБА_9 щодо розбійного нападу на неї обвинуваченим ОСОБА_7 об`єктивно стверджуються іншими доказами по справі, які були досліджені місцевим судом та отримали належну правову оцінку.

Зокрема, протоколом проведення слідчого експерименту від 04.09.2019 року, відповідно до якого потерпіла ОСОБА_9 відтворила обставини події нападу на неї невідомої на той час особи і показала, як чоловік, що напав на неї, приставив до горла ніж, кинув на землю та душив, а також, як їй вдалося вирвати у нього ніж та викинути його. (т.1 а. п.106-108)

Описані потерпілою обставини розбою під час слідчого експерименту повністю і в деталях співпадають з її свідченнями під час судового розгляду справи, що свідчить про їх правдивість та об`єктивність.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про недопустимість як доказу вищевказаної слідчої дії з мотивів відсутності понятих під час її проведення колегія суддів вважає безпідставними.

Так, відповідно до положень ч.7 ст.223 КПК України слідчий, прокурор зобов`язаний запросити не менше двох незаінтересованих осіб (понятих) для пред`явлення особи, трупа чи речі для впізнання, огляду трупа, в тому числі пов`язаного з ексгумацією, слідчого експерименту, освідування особи. Винятками є випадки застосування безперервного відеозапису ходу проведення відповідної слідчої (розшукової) дії.

Як слідує з протоколу проведення слідчого експерименту від 04.09.2019 р., особам, які брали участь у проведенні слідчого експерименту було заздалегідь повідомлено про застування технічних засобів фіксації, умови та порядок їх використання, а саме безперервна відеозйомка на відеокамеру марки Panasonic Full HD HC-1(т.1 а. п.106-108)

Згідно протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 30.08.2019 року потерпіла ОСОБА_9 , в присутності понятих, попередньо описавши ознаки нападника щодо рис обличчя та віку, впізнала ОСОБА_7 , як особу, що 28.08.2019 року скоїла на неї розбійний напад, під час якого погрожувала ножем, душила та заволоділа її майном. (т.1 а. п.113-115)

Висновком судово-медичної експертизи № 862 від 28.10.2019 року підтверджено, що утворення тілесних ушкодження, виявлених у ОСОБА_9 під час стаціонарного лікування 28.08-05.09.2019 року у виді садна шиї, щелепі зліва та руках, верхньої повіки правого ока та правої скроневої діялнки, садна (порізи) передньої поверхні грудей справа та правої кисті, крововиливи в білкові оболонки очей та інших, за наведених нею обставин події не виключаються. (т.1 а. п.119-124)

Наведені докази також підтверджують об`єктивний характер показань потерпілої, спростовують доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_7 будь-яких речей у потерпілої не викрадав та предметом схожим на ніж їй не погрожував, і сумніві у колегії суддів не викликають.

Твердежння обвинуваченого ОСОБА_7 про незаконність експертизи та зацікавленість при її проведення носять надуманий характер, оскільки жодними аргументованими доводами не підтверджуються.

Окрім того, з дослідженого місцевим судом протоколу огляду місця події від 28.08.2019 року суд встановив, що на місці, де за свідченням потерпілої ОСОБА_9 обвинувачений ОСОБА_7 скоїв на неї розбійний напад, виявлено ряд предметів, серед яких: фрагмент задньої частини підошви, а саме каблук; предмет схожий на ніж; жіноче взуття; сонцезахисні окуляри чорного кольору.

Відсутність доказів стосовно того, кому належить виявлений на місці події ніж, про що обвинувачений вказує в апеляційній скарзі, не може свідчити про його непричетність до нападу на потерпілу ОСОБА_9 , оскільки ці обставини беззаперечно доведені іншими доказами по справі.

На противагу доводам обвинуваченого, викладеним в апеляційній скарзі, вказана слідча дія проведена за участі двох понятих, відомості про яких наведені у протоколі і підписами яких засвідчена. (т.1 а. п.98-99)

Факт сутички між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 28.08.2019 року у період часу близько 04 години підтверджується також дослідженими судом першої інстанції проколами огляду відеозаписів з камер зовнішнього відеоспостереження, що фактично обвинувачений ОСОБА_7 не заперечує.

Наведені обвинуваченим ОСОБА_7 міркування щодо невідповідності висновків суду протоколу огляду відеозаписів з камер спостереження від 23 жовтня 2019 року колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони неконкретно та необґрунтовано викладені в апеляційній скарзі і жодним чином не аргументовані під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Твердження апелянта щодо наявності протиріч в обвинувальному акті, вироку суду та показаннях потерпілої щодо часу та місця події кримінального правопорушення, колегія суддів вважає безпідставними.

Аналіз процесуальних документів, на які посилається апелянт, свідчить, що розбіжності із зазначенням місця події та часу вчинення нападу на потерпілу ОСОБА_9 фактично немає, оскільки описана місцевість є територією поблизу будинків № 10 та № 12 по вулиці Симоненка в м. Тернополі, що стверджувала потерпіла та зазначено як в текстів обвинувального акту, так і вироку суд. Час нападу на потерпілу також фактично не відрізняється, а наявність незначних розбіжностей у показаннях потерпілої (близько 05 години у заяві про злочин і близько 04 години у показаннях в суді першої інстанції) не є суттєвими і не впливають на доведеність вини ОСОБА_7 .

Окрім того, сам обвинувачений не заперечує факту конфлікту, за його версією, з потерпілою приблизно у той же час, оскільки у своїх показаннях вказує, що близько 04 години він знаходився поблизу ТРЦ Подоляни і йшов шукати магазин, після чого зустрівся з ОСОБА_9 .

Невстановлення під час досудового слідства, кому належить предмет схожий на ніж, виявлений під час огляду місця події, на що звертає увагу сторона захисту, на думку колегії суддів, з огляду на сукупність інших доказів по справі, також не впливає на обґрунтованість висновку місцевого суду про доведеність факту розбійного нападу обвинуваченого ОСОБА_7 на потерпілу ОСОБА_9 і не може свідчити про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Одним з доказів, наданих стороною обвинувачення на доведеність вини ОСОБА_7 , є протокол проведення слідчого експерименту з підозрюваним від 30.08.2019 року, який був предметом дослідження суду першої інстанції.

Під час проведення вказаної слідчої дії, підозрюваний ОСОБА_7 , за участі свого захисника адвоката ОСОБА_11 , який в подальшому приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції, в присутності понятих, при застосуванні безперервного відеозапису слідчої дії, детально розповів і показав обставини нападу на потерпілу ОСОБА_9 ..

При цьому, відтворення обстановки та обставин вчинення злочину зі сторони ОСОБА_7 повністю і в деталях співали із свідченнями потерпілої ОСОБА_9 під час проведення слідчого експерименту за її участі, який проводився пізніше (04.09.2019 року).

Колегія суддів погоджується з оцінкою цього доказу місцевим судом, який врахував його як належний та допустимий доказ, незважаючи на зімну показань обвинуваченим в суді першої інстанції.

Колегія суддів звертає увагу, що жодних об`єктивних відомостей, які б свідчили про застосування тиску на обвинуваченого під час проведення слідчого експерименту і які могли були підставою для проведення відповідної перевірки судом першої інстанції (хто вчиняв тиск, в присутності кого, де саме, за яких обставин) не наведено. Ці обставини підтверджується звукозаписом судового засідання, яким зафіксовано, що обвинувачений, заперечуючи як доказ протокол проведення слідчого експерименту від 30.08.2019 року, не наводить відомостей, що могли бути предметом перевірки місцевого суду.

Непереконливими колегія суддів вважає твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про непрофесійність захисників ОСОБА_11 та ОСОБА_8 ..

Як слідує зі змісту апеляційної скарги доводи обвинуваченого щодо непрофесійності захисників пов`язані з проведенням процесуальних дій під час досудового слідства, якими зафіксовано його причетність до вчинення злочину та ухваленням судом обвинувального вироку, який він оскаржує.

Проте, такі мотиви обвинуваченого не можуть бути підставою для висновку про порушення його прав на захист, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які відомості, які б свідчили про вчинення захисниками ОСОБА_11 та ОСОБА_8 юридично-правових дій на шкоду своєму підзахисному, а прийняття судом рішення, з яким обвинувачений не погоджується, також не може свідчити про непрофесійність наданої юридичної допомоги адвокатами чи їх зацікавленості у такому рішенні.

Окрім того, в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 відмовився від своїх доводів, наведених в апеляційній скарзі, щодо неналежного виконання своїх професійних обов`язків адвокатом ОСОБА_14 ..

Що стосується тверджень сторони захисту про неправильне вирішення питання про речові докази, яке полягає в тому, що сонцезахисні окуляри ОСОБА_7 , які були вилучені з місця події, суд повернув потерпілій ОСОБА_9 , то матеріали кримінального провадження не містять об`єктивних даних, які б дійсно підтверджували факт належності цього речового доказу обвинуваченому ОСОБА_7 ..

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що досліджені судом першої інстанції докази, у своїй сукупності, свідчать про те, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у розбої, тобто нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинений особою, яка раніше вчинила розбій, що було предметом розгляду згідно апеляційної скарги, а також у порушенні правил адміністративно нагляду, що обвинуваченим не оспорювалось.

Підстав для сумніву в правильності оцінки зібраних досудовим слідством та досліджених судом першої інстанції доказів щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, передбачених ч.2 ст.187, ст.395 КК України, в колегії суддів немає. Обґрунтованих доводів з цього приводу не наведено як в апеляційній скарзі, так і безпосередньо під час перегляду вироку в апеляційному порядку.

Стосовно доводів обвинуваченого ОСОБА_7 про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону з мотивів його відсутності при оголошенні вироку, колегія суддів зазначає наступне.

За нормами ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Як убачається з матеріалів провадження, обвинувачений ОСОБА_7 , дійсно, не був присутнім під час оголошення вироку в судовому засіданні, яке проводилось в режимі відеоконференції, що, у свою чергу, може свідчити про певні порушення його прав, однак присутність чи відсутність обвинуваченого під час оголошення вироку ніяким чином не впливає на законність, обґрунтованість чи вмотивованість цього вироку, оскільки останній вже складений і підписаний. Більше того, у даному випадку оголошення відбулося за участі захисника, який того ж дня отримав копію вироку, отже констатувати істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке суттєво вплинуло або могло вплинути на законність та обґрунтованість вироку, підстав немає.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про відсутність частини записів судових засідань, які мають суттєве значення для висновків суду колегія суддів вважає надуманими, оскільки це спростовується матеріалами кримінального провадження, у яких наявні примірники технічних носіїв інформації, якими повністю зафіксовано розгляд кримінального провадження судом першої інстанції. При цьому, обвинувачений не навів відомостей про судові засіданні, які не зафіксовані технічними засобами фіксування в порядку передбаченому ст.107 КПК України, і які б не давали можливості встановити обставини кримінального провадження, на які він посилається.

Колегія суддів вважає, що покарання призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 повністю відповідає ступеню тяжкості вчинених ним злочинів та особі обвинуваченого, узгоджується із санкціями статей обвинувачення, відповідає інтересам суспільства, є обґрунтованим, а також є достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчинення нових злочинів.

Рішення щодо призначеного ОСОБА_7 покарання належним чином умотивоване і відповідає вимогам кримінального закону, а тому підстав для скасування вироку через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі винного, про що також ставиться питання в апеляційній скарзі обвинуваченого, колегія суддів не вбачає.

Вирок суду першої інстанції є обґрунтованим і законним. Будь-яких передбачених ст.ст.408, 409 КПК України підстав до його зміни чи скасування не виявлено при перевірці справи в апеляційному порядку, а тому в задоволенні апеляційних скарг слід відмовити.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області області від 07 червня 2021 року щодо ОСОБА_7 , без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді