Справа № 372/3853/21
Провадження 1-кс-1184/21
ухвала
Іменем України

25 листопада 2021 року Слідчий суддя Обухівського районного суду Київської області ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю представника власника майна адвоката ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області клопотання ОСОБА_4 в інтересах цивільного позивача ОСОБА_5 про арешт майна,

В С Т А Н О В И В :
Адвокат ОСОБА_4 , який діє в інтересах цивільного позивача ОСОБА_5 , звернувся до суду із клопотанням про накладення арешту майна у кримінальному провадженні. На обґрунтування клопотання зазначив, що 23.09.2021 року до ЄРДР були внесені відомості за №0001131 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1, ст.162 КК України. Кримінальним провадженням встановлено, що 20.09.2021 року на територію домоволодіння законним володільцем та користувачем якого являється ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 проникли невстановлені особи разом із ОСОБА_6 та ОСОБА_7 чим порушили недоторканість житла ОСОБА_5 . Загальна сума матеріальної шкоди завданої кримінальним правопорушенням складає 7 000 000,00 доларів США. Так, адвокатом ОСОБА_4 , що діє в інтересах ОСОБА_5 було заявлено цивільний позов до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (ціна позову: 7 000 000,00 доларів США матеріальна шкода, 1 000 000,00 грн. моральна шкода). Крім того, оскільки 29.09.2021 року ОСОБА_7 відчужив 100% частки в статутному капіталі ТОВ « ТЗ ЛТД» свої дружині ОСОБА_8 заявник вважає це спробою уникнути ОСОБА_7 відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, а тому представник цивільного позивача у своєму клопотанні, уточнивши який, з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 майна належного їм на праві власності, а також з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення вчиненим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а тому просить накласти арешт на належне їм майно із тимчасовим позбавлення права на відчуження, розпорядження та користування.

Прокурор Обухівської окружної прокуратури Київської області, цивільний позивач та його представник в судове засідання не з`явились, причини неявки суд не повідомили.

Представник власника майна адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечив в повному обсязі та просив суд відмовити в його задоволенні, надав суду письмове заперечення щодо клопотання про арешт майна з метою забезпечення позову цивільного позову в якому вказав, що в рамках кримінального провадження № 0001131 жодній особі не було повідомлено про підозру та відсутні обвинувачені, а тому відсутні обґрунтовані підстави для накладення арешту на майно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ОСОБА_8 , та обмеження їх права власності.

Вислухавши представника власника майна, перевіривши та дослідивши матеріали клопотання, вважаю клопотання таким, що не підлягає задоволенню зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 131 КПК України з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи забезпечення кримінального провадження, зокрема арешт майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому КПК України порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Відповідно до п.4 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов) чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У абз. 1 ч. 6 ст. 170 КПК зазначено, що у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно до ч.1 ст.171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

Згідно ч.4 ст.58 КПК України представник користується процесуальними правами потерпілого, інтереси якого він представляє, крім процесуальних прав, реалізація яких здійснюється безпосередньо потерпілим і не може бути доручена представнику.

Обґрунтовуючи клопотання особа, що звернулась із клопотанням, посилалась на те, що в межах кримінального провадження вона має процесуальний статус представника цивільного позивача.

Судом встановлено, що СВ Обухівського РУП ГУНП в Київській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні, зареєстрованому в Єдиному реєстрі досудових розслідувань під № 0001131 від 23.09.2021 року, за ознаками складу кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 162 КК України.

ОСОБА_5 має у кримінальному провадженні процесуальний статус потерпілої, оскільки їй було вручено пам`ятки про відповідні процесуальні права.

Адвокатом ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 було заявлено цивільний позов до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (ціна позову: 7 000 000,00 доларів США матеріальна шкода, 1 000 000,00 грн. моральна шкода). Вказаний цивільний позов було приєднано до матеріалів кримінального провадження та ОСОБА_5 отримала статус цивільного позивача.

Згідно ч.4 ст.171 КПК України вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову, повинна бути співмірною із розміром шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Подані слідчому суді матеріали в повній мірі не містять відомостей і доказів щодо вартості майна, на яке пропонується накласти арешт, що унеможливлює висновок про співмірність запропонованих заходів забезпечення кримінального провадження із межами цивільного позову.

Згідно ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення;

3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову;

4) наслідки арешту майна для інших осіб;

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Крім того, судом встановлено, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , ОСОБА_6 на даний час тривають судові цивільно-правові спори в межах розгляду Обухівським районним судом Київської області цивільних справ №№ 372/2505/21, 372/2506/21, 372/3396/21, по яким вже вирішувались клопотання обох вказаних осіб щодо вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно.

Крім того, достатніх підстав для обмеження прав ОСОБА_7 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не вбачається, вони не мають у цьому кримінальному провадженні процесуального статусу обвинувачених чи підозрюваних, тому обмеження їх права власності не може вважатись обґрунтованим для потреб кримінального провадження.

Відповідно до ч.1 ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Є доцільним звернення до основоположних принципів законності, верховенства права та недоторканності права власності, які вимагають вирішення питання про скасування арешту майна і поновлення права власності особи, яке обмежується в даному випадку без достатніх підстав.

За змістом положень ст. 2 КПК України, при застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження має бути забезпечено дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Крім того, право власності підлягає захисту, що закріплено міжнародними стандартами та усталеною практикою, яка закріплена в численних Рішеннях Європейського суду з прав людини з цих підстав.

Закріплення у КПК права потерпілого та інших осіб на звернення до прокурора, слідчого судді або суду з клопотанням, в якому викладаються обставини, що обумовлюють необхідність здійснення кримінального провадження (або окремих процесуальних дій) у більш короткі строки, ніж ті, що передбачені КПК втілює міжнародно-правовий стандарт, на необхідність якого неодноразово звертав увагу Європейський суд з прав людини.

Зокрема, у справі «Кудла проти Польщі» від 26.10.2000 суд сформулював принцип, згідно з яким внутрішній суд зобов`язаний гарантувати введення окремої судової процедури, яка стане ефективним засобом правового захисту при подачі скарги на тривалий розгляд справи, а неможливість внутрішнього законодавства забезпечити подібний засіб правового захисту прирівнюється до порушення ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вимогами якої передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ураховуючи практику ЕСПЛ, положення КПК, можна визначити, що під розумним строком доцільно розуміти найкоротший строк розгляду і вирішення кримінальної справи, проведення процесуальної дії або винесення процесуального рішення, який достатній для надання своєчасного судового захисту порушених прав, свобод і інтересів, досягнення мети процесуальної дії та взагалі завдань кримінального провадження.

Право особи на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб спрямоване насамперед на реалізацію гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд. Забезпечення такого права є однією з важливих гарантій ухвалення правосудного рішення у кримінальному провадженні.

Стаття 55 Конституції України зазначає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Із цього приводу Конституційний Суд України у рішенні від 25.12.1997 №9-зп у справі за зверненням жителів м. Жовті Води зазначив, що суд не може відмовити у правосудді, якщо ущемляються права і свободи громадян, інакше це було б порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст.64 Конституції України не може бути обмежене.

Положеннями ч.2 ст.8 КПК України визначено, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Як вбачається зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини.

У рішенні по справі «Bellet v. France» ЄСПЛ зазначив, що ст.6 §1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд із огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Згідно положень статті 1-ї Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Тобто, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, зазначене гарантується ст.41 Конституцією України.

Достатніх правових і фактичних підстав для подальшого втручання у права власника саме в межах і для потреб цього кримінального провадження не вбачається.

Згідно ч.1 ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно ч.2 ст.131 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Під час розгляду клопотання слідчим, дізнавачем чи прокурором, а також і представником цивільного позивача не було доведено достатності підстав для подальшого існування арешту як заходу забезпечення кримінального провадження. Натомість протилежні доводи щодо потреби цього арешту для досягнення інших цілей, не пов`язаних із межами цього кримінального провадження заслуговують на увагу.

Матеріали судової справи не містять відомостей про повідомлення про підозру жодній особі, в тому числі й цивільном відповідачам, майно якого за вимогами клопотання пропонується арештувати. Слід прийняти до уваги приписи ст. 128 КПК України, відповідно до якої особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.

Як вбачається із встановлених під час розгляду цього клопотання обставин, вимоги клопотання виходять за межі потреб досудового розслідування у кримінальному провадженні, не співвідносяться із завданнями кримінального провадження, тому не потребують державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, оскільки фактичні обставини свідчать про наявність між сторонами цивільного позову у цьому кримінальному провадженні цивільно-правового спору, вирішення якого не потребує вжиття заходів забезпечення кримінального провадження.

Отже в судовому засіданні не встановлено правових і фактичних підстав для задоволення внесеного клопотання про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 7-9, 98, 131, 167, 170-174 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:
У задоволені клопотання ОСОБА_4 в інтересах цивільного позивача ОСОБА_5 про арешт майна, відмовити повністю.

Ухвалу може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 5-денний строк з дня проголошення ухвали; у разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 5 днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Слідчий суддя: ОСОБА_1