Житомирський апеляційний суд
Справа №285/3940/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.286 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7 ,
за участю: прокурора ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
потерпілого ОСОБА_10 ,
представника потерпілого ОСОБА_11 ,
обвинуваченого ОСОБА_12 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №285/3940/20за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_12 на вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30 березня 2021 року відносно

ОСОБА_12 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

в с т а н о в и в:
зазначеним вироком ОСОБА_12 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначено покарання у виді двох років обмеження волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_12 від відбування призначеного судом основного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік.
На підставі п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України покладено на обвинуваченого наступні обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Цивільний позов ОСОБА_10 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_10 витрати за послуги поштового зв`язку в розмірі 737 гривень 40 копійок; витрати на санаторно-курортне лікування у зв`язку з реабілітацією після ДТП в розмірі 4 000 гривень; у рахунок відшкодування моральної шкоди - 30 000 гривень.
У решті позовних вимог ОСОБА_10 відмовлено.
У стягненні витрат на правову допомогу ОСОБА_10 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_12 на користь держави судові витрати в сумі 5 557 грн. 30 коп., з яких:
- за проведення експертизи технічного стану транспортного засобу № 11/2-921 в сумі 1 307,60 грн.
- за проведення експертизи технічного стану транспортного засобу № 11/2-920 в сумі 1 307,60 грн.
- за проведення транспортно-трасологічної експертизи № 11/2-919 в сумі 1 307,60 грн.
- за проведення експертизи механізму та обставин ДТП № 11/2-951 в сумі 1 634,50 грн.
Арешт накладений ухвалою слідчого судді Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 2.09.2020 року на автомобілі Chevrolet Lacetti д.н.з. НОМЕР_1 , Volkswagen Transporter д.н.з. НОМЕР_2 - скасовано.
Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, 29.08.2020 р. близько 20 години 40 хвилин, ОСОБА_12 керував технічно справним автомобілем Volkswagen Transporter, д.н.з. НОМЕР_3 . Рухаючись вказаним транспортним засобом у темну пору доби по другорядній дорозі із двостороннім рухом по вул. Генерала Ільїна в напрямку нерегульованого перехрестя з вул. Коростенська в м. Новограді-Волинському, у порушення вимог п. 16.11 та п. 1.10 ПДР України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 р., водій ОСОБА_13 перед виїздом з другорядної дороги на головну не дав дорогу автомобілю Chevrolet Lacetti, д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_10 , який рухався по головній дорозі по вул. Коростенська в м. Новограді-Волинському в напрямку автодороги Київ-Чоп, допустивши зіткнення з останнім.
Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля Chevrolet Lacetti, д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_10 , отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому правої малогомілкової кістки, основної фаланги ІІ-го пальця правої кисті, закритої черепно-мозкової травми: струсу головного мозку, які належать до середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.
Порушення водієм ОСОБА_12 вимог пункту 16.11 та пункту 1.10 ПДР України знаходиться у прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.
Дії ОСОБА_12 , які виразились в порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, кваліфіковано за ч.1 ст.286 КК України.
В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_10 просить скасувати вирок суду в частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову внаслідок м`якості та не достатності покарання для виправлення винного та ухвалити новий вирок. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що в матеріалах справи ніде не вказано про щире каяття, а навпаки вбачається постійне намагання уникнути відповідальності. Вказує, що суд не врахував доручення власника транспортного засобу ОСОБА_14 представляти її інтереси в судах та інших органах, що давало право ОСОБА_10 заявляти вимоги про відшкодування шкоди завданому транспортному засобу та на збитки понесені із-за цього. Зазначає, що суд всупереч ст.1194 ЦК не стягнув суму завданої шкоди внаслідок втрати здоров`я ОСОБА_10 із страхової компанії та не стягнув збитки нанесені власнику транспортного засобу. Також зазначає, що суд безпідставно відмовив у стягнені коштів на придбання ліків на суму 5722 грн 35 коп, на використання таксі в розмірі 1647 грн., компенсації у розмірі 4000 грн ОСОБА_15 , як особі що доглядала його, коштів на реабілітацію в сумі 20 000 грн. Аргументує свої доводи тим, що суд вирішуючи розмір відшкодування моральної шкоди, не прийняв до уваги, що завдана йому травма це пожиттєве каліцтво, перенесені не тільки фізичні страждання, а й зміну життя у гіршу сторону, не можливість виконувати самостійно звичні речі, а також не звернув уваги, що моральна шкода завдана не тільки шляхом завдання шкоди здоров`ю, а й пошкодженням майна, тривалим розглядом страхового випадку і невиплатою вчасно компенсації по страховому випадку.
В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_12 просить вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду від 30.03.2021 року змінити та застосувати до ОСОБА_12 більш м`яке покарання у виді штрафу, із застосуванням ст.69 КК України шляхом призначення покарання нижче від найменшої межі, встановленої санкцією ч.1 ст.286 КК України у розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, без позбавлення права керувати транспортними засобами. Вказує, що вирок суду за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Аргументує свої доводи тим, що ним добровільно відшкодовано 18000 грн, вчинений ним злочин не є умисним, а вчинений виключно з необережності. Зазначає, що з грудня 2020 року офіційно працевлаштований водієм у ТОВ «Органік Берріз», має намір надалі працювати та відшкодовувати завдану шкоду. Вважає, що судом не надано достатньої оцінки даним, які пом`якшують покарання та позитивно характеризують особу обвинуваченого, зокрема повне визнання вини та щире каяття, часткове відшкодування завданої злочином шкоди, а також не що, він є раніше не судимою особою, на обліку в наркологічному та психіатричному диспансерах не перебуває, має постійне місце проживання та роботи, де характеризується виключно позитивно, відсутність обставин, що обтяжують покарання. Крім того, зазначає, що стягнення коштів у сумі 737 грн. 40 коп за послуги поштового зв`язку, суд має відмовити за безпідставністю, оскільки дані витрати понесені ОСОБА_14 , яка не є потерпілою у даній справі. Що стосується витрат на реабілітацію, зазначає, що з виписки медичної карти стаціонарного хворого №5545 від 09.09.2020 року серед рекомендацій відсутні рекомендації щодо необхідності реабілітації санаторно-курортного лікування, а відповідь головного лікаря від 29.10.2020 року №2294 ОСОБА_16 не є доказом, оскільки останній не є лікуючим лікарем ОСОБА_10 . Вказує, що розмір відшкодування моральної шкоди необхідно зменшити до 10000 грн. Вважає в цій частині безпідставним посилання суду на порушення права власності, так як власником транспортного засобу є ОСОБА_14 , а не ОСОБА_10 та яка жодних вимог до нього не висувала.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_12 та його захисника, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги потерпілого, та підтримали подану апеляційну скаргу обвинуваченого, думку потерпілого ОСОБА_10 , його представника, які просили задовольнити подану апеляційну скаргу потерпілого та відмовити в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого, думку прокурора, яка частково підтримала апеляційну скаргу потерпілої сторони та заперечила щодо апеляційних вимог обвинуваченого, перевіривши матеріали судового провадження, а також вирок суду в межах, передбачених, ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального провадження, їх кримінально-правова кваліфікація, доведеність вини ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України в апеляційному порядку сторонами кримінального провадження не оскаржено, а тому вирок суду в цій частині апеляційним судом не переглядається.
Що стосується доводів поданих апеляційних скарг з приводу призначеного покарання та вирішення судом першої інстанції цивільного позову та процесуальних витрат потерпілого ОСОБА_17 , то колегія суддів приходить до таких висновків.
Відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінальних покарань», передбачено, що, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Відповідно до положень ч.6 ст.368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09.10.2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_12 дотримався вище наведених вимог закону.
Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Крім того, відповідно до роз`яснень, що містяться у п.20, п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.
При призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Санкція частини першої статті 286 КК України надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи.
Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер, відтак питання про доцільність призначення додаткового покарання вирішується з урахуванням обставин конкретної справи, даних про особу винного та інших обставин, які суд при вирішенні такого питання визнає необхідними для постановлення законного, справедливого та достатнього покарання.
На переконання колегії суддів, доводи потерпілого ОСОБА_10 про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення внаслідок м`якості та особі обвинуваченого, є безпідставними.
Згідно зі ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як вбачається із змісту вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_12 основного покарання у виді обмеження волі із застосуванням ст.75 КК України без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, сукупність усіх обставин, що його характеризують (форма вини, спосіб, характер вчиненого діяння, тяжкість наслідків тощо), особу винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Так, судом було встановлено, що відповідно до статті 12 КК, обвинувачений скоїв неумисний нетяжкий злочин проти безпеки руху, вину визнав, раніше не судимий, є особою молодого віку, за місцем проживання скарг та заяв на ОСОБА_12 не надходило, на спеціалізованих обліках не перебуває, працює водієм з 15.12.2020 року в ТОВ «Органік Берріз». Також судом враховано обставини, які пом`якшують покарання щире каяття та добровільне, часткове відшкодування завданого збитку та відсутність обставин, які обтяжують покарання.
З урахуванням зазначеного суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що сукупність усіх наведених обставин свідчить, що обвинувачений ОСОБА_12 не є суспільно-небезпечним, і його виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства та дає підстави для призначення обвинуваченому покарання за ч.1 ст.286 КК України із застосуванням до основного покарання ст.75 КК України та без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Апеляційний суд зауважує, що з огляду на ступінь необережної форми вини дій обвинуваченого ОСОБА_12 , його поведінку після вчинення злочину, а саме те, що після дорожньо-транспортної пригоди він критично оцінив свою протиправну поведінку, що виразилося у визнанні ним своєї вини, відношенні до потерпілого ОСОБА_10 та добровільному частковому відшкодуванні завданих збитків, відсутність будь-яких намірів уникнути кримінальної відповідальності, а також те, що обвинувачений є особою молодого віку, працює водієм, що потребує ще більш виваженого та обережного підходу при обранні заходу примусу, адже позбавлення його права керування транспортним засобом позбавить його джерела доходу та можливість в подальшому відшкодовувати заподіяну ним шкоду, відсутність обтяжуючих покарання обставин, підстав для застосування щодо ОСОБА_12 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами немає.
Крім того, не заслуговують на увагу посилання потерпілого на помилковість висновку суду про визнання пом`якшуючою обставиною щирого каяття, з огляду на наступне.
Згідно висновків Великої Палати Верховного суду, які містяться у постанові від 27 листопада 2019 року (кримінальне провадження 629/847/15-к) щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування завданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.
Каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, відверту негативну оцінку своєї злочинної поведінки, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Аналізуючи всі вище наведені обставини, на думку апеляційного суду, поведінка ОСОБА_12 свідчить про його дійсне розкаяння, оскільки він критично оцінює свої протиправні дії, засуджує свою поведінку, добровільно частково відшкодував та продовжує відшкодовувати заподіяну кримінальним правопорушенням шкоду, висловив жаль з приводу вчиненого, а тому встановлена судом першої інстанції відповідність поведінки ОСОБА_18 поняттю щирого каяття, внаслідок чого, ця обставина була зазначена як така, що пом`якшує покарання є обґрунтованою.
В той же час, апеляційним судом не встановлено підстав для застосування до обвинуваченого положень ст.47 КК України та звільнення його від кримінальної відповідальності з передачею на поруки трудового колективу.
Так, згідно із ст. 47 КК України, особу, яка вперше вчинила кримінальний проступок або нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень, порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, та щиро покаялася, може бути звільнено від кримінальної відповідальності з передачею її на поруки колективу підприємства, установи чи організації за їхнім клопотанням за умови, що вона протягом року з дня передачі її на поруки виправдає довіру колективу, не ухилятиметься від заходів виховного характеру та не порушуватиме громадського порядку.
Звільнення від кримінальної відповідальності за ст.47 КК України можливе лише за клопотанням колективу підприємства, установи чи організації, членом якого є особа, про передачу її на поруки. Клопотання має бути оформлене протоколом загальних зборів колективу, який долучається до справи. За наявності зазначених обставин, а також належно оформленого клопотання суд вправі звільнити особу від кримінальної відповідальності з передачею її на поруки колективу.
Звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з передачею особи на поруки може мати місце за сукупності таких умов: 1) особа вчинила кримінальне правопорушення вперше; 2) діяння належить до кримінального проступку або нетяжкого злочину; 3) особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, щиро покаялася; 4) колектив підприємства, установи чи організації звернувся з клопотанням про передачу йому на поруки такої особи; 5) особа, яка вчинила злочин, не заперечує проти закриття кримінальної справи за цією нереабілітуючою підставою.
Тобто з огляду на такі дискреційні повноваження суду, питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності з передачею особи на поруки є правом, а не обов`язком суду і є виправданим лише тоді, коли суд дійде висновку про те, що виправлення конкретної особи, яка вчинила злочин, є можливим без фактичного застосування до неї заходів кримінально-правової репресії.
Така ж позиція щодо особливостей звільнення від кримінальної відповідальності з передачею особи на поруки висловлена колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду 13.02.2018 у справі №161/13242/16-к.
При цьому згідно п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 47 КК України має умовний характер, а саме: ця особа протягом року з дня передачі на поруки повинна виправдати довіру колективу, не ухилятися від заходів виховного характеру та не порушувати громадський порядок.
Як свідчать матеріали кримінального провадження від директора ТОВ «ОРГАГІК БЕРРІЗ» ОСОБА_19 07.12.2021 року до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності з передачею його на поруки колективу підприємства із закриттям кримінального провадження (а.52-53 т.3). В клопотанні також зазначено, що ОСОБА_12 вперше вчинив злочин невеликої тяжкості, який на даний час віднесено до кримінальних проступків, щиро покаявся, постійно відшкодовує потерпілому завдану шкоду, а також беручи до уваги, що останній прийнятий на посаду водія ТОВ «ОРГАГІК БЕРРІЗ», зборами трудового колективу було прийнято рішення про взяття обвинуваченого ОСОБА_12 на поруки трудовому колективу ТОВ «ОРГАГІК БЕРРІЗ». До вищевказаного клопотання доданий протокол загальних зборів від 06.12.2021 року (а.54-55 т.3) на якому було вирішено звернутись з клопотанням до Житомирського апеляційного суду про взяття ОСОБА_12 на поруки.
Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 23.12.2005 року «Про судову практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» при наявності підстав для звільнення від кримінальної відповідальності, а також належно оформленого клопотання суд вправі (але не зобов`язаний) звільнити особу від кримінальної відповідальності з передачею на поруки колективу.
На переконання апеляційного суду, суд повинен виходити не тільки з наявності підстав, передбачених нормами, які забезпечують умови звільнення, але й кінцевого підсумку, який повинен слугувати виправленню особи.
Вирішуючи поставлене питання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, на підставі ст.47 КК України, колегія суддів, як того вимагає ст.286 КПК України, приймає до уваги позицію потерпілого ОСОБА_10 , представника потерпілого, які заперечили проти поданого клопотання трудового колективу, а також те, що на момент апеляційного розгляду заподіяна шкода повністю не відшкодована.
За положеннями ст. 252-1 КЗпП, трудовий колектив підприємства утворюють усі громадяни, які своєю працею беруть участь у його діяльності на основі трудового договору (контракту, угоди), а також інших форм, що регулюють трудові відносини працівника з підприємством.
Збори трудового колективу вважаються правомочними, якщо в них бере участь більш як половина загальної кількості членів колективу.
В ході апеляційного розгляду встановлено, що незважаючи на наявність клопотання трудового колективу ТОВ «ОРГАГІК БЕРРІЗ» про передачу особи на поруки, яке оформлено протоколом загальних зборів, до нього не долучено відповідні документи про чисельність трудового колективу, у зв`язку з чим неможливо встановити легітимність проведення таких зборів та однозначність рішення трудового колективу про взяття особи на поруки, відсутні підписи всіх осіб, які приймали участь у зборах трудового колективу, клопотання товариства, підписане лише його головою та секретарем.
Крім того, у тексті клопотання трудового колективу ТОВ «ОРГАГІК БЕРРІЗ» зазначено, що як видно з протоколу зборів трудового колективу, колектив вирішив проводити з ним виховну роботу з метою недопущення вчинення ним злочинів. В той же час, зі змісту даного протоколу убачається, що умови передачі на поруки предметом обговорення трудового колективу не були, відсутнє належне обов`язкове визначення взаємних зобов`язань колективу і обвинуваченого ОСОБА_12 протягом строку поруки, рішення про покладення на ОСОБА_12 обов`язків на цей період не приймалися, що ставить під сумнів можливість виправлення останнього за допомогою громадського впливу, з огляду на відсутність чіткого механізму проведення заходів виховного характеру, який був би узгоджений з трудовим колективом.
Зазначене відповідає правовій позиції ККС ВС, викладеній у постанові від 02 вересня 2020 року у справі № 511/1146/19.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає клопотання трудового колективу ТОВ «ОРГАГІК БЕРРІЗ» про звільнення ОСОБА_12 від кримінальної відповідальності не відповідає вимогам ч.1 ст.47 КК України

З огляду на наведене та приймаючи до уваги, що звільнення від кримінальної відповідальності, на підставі ст.47 КК України, є факультативним, тобто є правом, а не обов`язком суду, колегія суддів не вбачає підстав для застосування вказаної норми закону України про кримінальну відповідальність та вважає, що клопотання задоволенню не підлягає.
При цьому, колегія суддів погоджується з встановленими судом обставинами, які впливають на вид і розмір покарання, й вважає, що покарання ОСОБА_12 призначене у виді обмеження волі, в межах санкції кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, із застосуванням положень ст.75 КК України та без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, за своїм видом і розміром є таким, що відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а тому підстав вважати призначене покарання явно несправедливим у наслідок м`якості чи суворості у суду не має.
Європейський суд з прав людини, у справі "Скоппола проти Італії" від 17.09.2009 зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. У справі "Бакланов проти Росії" від 09.06.2005 та "Фрізен проти Росії" від 24.03.2005, суд зазначив, що "досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним", а у справі "Ізмайлов проти Росії" від 16.10.2008 суд встановив, що "для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити "особистий і надмірний тягар для особи".
В апеляційній скарзі потерпілого ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_12 не зазначені конкретні обставини або докази, які б свідчили про невідповідність покарання, призначеного обвинуваченому судом першої інстанції, ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Підстав для пом`якшення ОСОБА_12 призначеного судом покарання, а також застосування положень ст.69 КК України колегією суддів не встановлено.
Таким чином, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_12 покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Таке покарання є достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень. Вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання є законним та обґрунтованим, підстави для його зміни з мотивів викладених в апеляційних скаргах потерпілого та обвинуваченого - відсутні.
Що ж стосується апеляційних вимог потерпілого ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_12 в частині вирішення цивільного позову, апеляційний суд вважає, що вони підлягають частковому задоволенню з таких підстав.
Положеннями ч.2 ст.127 КПК України встановлено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Згідно ч.1 ст.128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Згідно до вимог ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Відповідно до ч.5 ст.128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України, за умови, якщо вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
При вирішенні цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, встановити учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, з`ясувати розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.
Цих вимог закону при вирішенні цивільного позову у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_12 суд першої інстанції не дотримався в повній мірі.
Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілим ОСОБА_17 до початку судового розгляду було подано цивільний позов, відповідно до якого потерпілий просив суд стягнути з ОСОБА_12 на його користь завдану внаслідок кримінального правопорушення матеріальну шкоду в розмірі 206572,54 грн., в яку він зараховує витрати на правову допомогу та моральну шкоду в розмірі 150 000 грн. (а.55-58 т.1).
Як встановлено судом першої інстанції, на момент вчинення злочину відповідальність ОСОБА_12 була застрахована у ПрАТ СК « ІНТЕР-ПОЛІС», що підтверджується копією страхового полісу №АО2793871 (а.151 т.1).
В ході апеляційного розгляду, встановлено, що страховиком 23.04.2021 року на рахунок ОСОБА_14 , яка є власником автомобіля та не є потерпілою у даному провадженні було перераховане страхове відшкодування за автомобіль Chevrolet Laccetti, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у розмірі 70 000 гривень. За заявою ОСОБА_10 про страхове відшкодування за шкоду, заподіяну його здоров`ю рішення страховиком станом на 26.01.2022 року ще не прийняте.
Відповідно до ст.51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.
Під час судового розгляду за ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 21 грудня 2020 року на підставі клопотання представника потерпілого ОСОБА_11 залучено страхову компанію ПрАТ СК « ІНТЕР-ПОЛІС» до участі в кримінальному провадженні щодо ОСОБА_12 у якості співвідповідача у цивільному позові ОСОБА_10 до ОСОБА_12 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної в результаті кримінального правопорушення (а.156, 158 т.1).
Згідно з полісом про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності у разі настання страхового випадку страхова компанія зобов`язується здійснити виплату страхового відшкодування, зокрема, за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю потерпілого та його майну, на суму завданих збитків, але не більше встановленого в договорі ліміту страхової суми: 260 000 грн - за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю; 130 000 грн - за шкоду, заподіяну майну.
Статтею 3 Закону України №1961-IV від 1 липня 2004 року «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі Закон) передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здороваю та (або) майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і для захисту майнових інтересів страхувальників.
Згідно із ст.22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду у справа №147/66/17 від 14 грудня 2021 року, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням.
У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону).
Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).
Відтак колегія суддів наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.
Усупереч викладеному, незважаючи на встановлення того факту, що на момент вчинення кримінального правопорушення цивільно-правову відповідальність володільця транспортного засобу було застраховано у ПрАТ СК «ІНТЕР-ПОЛІС» та був наявний поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, суд дійшов передчасного висновку про стягнення всього розміру заподіяної потерпілому моральної шкоди та частково матеріальної шкоди виключно з обвинуваченого ОСОБА_12 .
Судом першої інстанції страхову компанію ПрАТ СК «ІНТЕР-ПОЛІС» хоч і було формально визнано співвідповідачем, однак позовні вимоги до страхової компанії потерпілий не заявляв, уточнення чи доповнення до позовної заяви із зазначенням у якості співвідповідача ПрАТ СК «ІНТЕР-ПОЛІС» в матеріалах справи відсутні, страхову компанію судом першої інстанції у вироку навіть не вказано як учасника даного кримінального провадження, як того вимагають положення п.6 ч.2 ст.374 КПК України.
На переконання апеляційного суду, в даному кримінальному провадженні суд першої інстанції при ухваленні вироку в частині часткового задоволення цивільного позову щодо відшкодування завданих потерпілому збитків, не сприяв всебічному і повному з`ясуванню фактичних обставин справи що стосуються вирішення цивільного позову, невірно визначився з порядком відшкодування потерпілому, заподіяної кримінальним правопорушенням шкоди, не надав оцінки тій обставині, чи мало місце звернення позивача до страховика відповідача та чи було отримано його відмову у виплаті страхового відшкодування, чи одразу пред`явлено вимогу до відповідача.
Отже, за вищезазначених обставин, результат розгляду судом цивільного позову по суті не відповідає загальним правилам вирішення вимог про відшкодування шкоди, що є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, а тому в цій частині вирок підлягає скасуванню.
З огляду на викладене, оскільки колегія суддів позбавлена можливості винесення кінцевого рішення в частині цивільного позову у цьому кримінальному провадженні, для забезпечення принципу верховенства права та законності, виходячи з загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог п.п.1, 2 ч.1 ст.7 КПК України, вирок підлягає скасуванню в частині вирішення цивільного позову, та призначення нового розгляду у суді першої інстанції в порядку цивільного провадження.
Під час нового розгляду справи в порядку цивільного судочинства суду першої інстанції необхідно з дотриманням вимог процесуального закону повно і всебічно дослідити зібрані докази щодо поданого цивільного позову, у відповідності до норм цивільного закону із правильним визначенням суб`єктивного складу сторін у спорі такої категорії, дати належну оцінку отриманим даним, перевірити доводи, викладені в апеляційній скарзі потерпілого в частині вирішення цивільного позову, і ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.
Що стосується доводів апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_10 щодо необґрунтованості прийнятого рішення у частині стягнення витрат потерпілого на правову допомогу, то колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на наступне.
Апеляційний суд зауважує за необхідне зазначити, що у випадку вирішення питання щодо процесуальних витрат суд має чітко дотримуватись вимог глави 8 КПК України, яка регламентує поняття процесуальних витрат у кримінальному процесі, їх види та порядок відшкодування.
Положеннями ч. 1 ст. 124 КПК України установлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.
До таких витрат відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 118 цього Кодексу належать витрати на правову допомогу.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг (складений процесуальний документ, вчинена процесуальна дія (участь у слідчих (розшукових) діях чи ознайомлення із процесуальними документами тощо)).
Відповідно до правового висновку, який міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382 цс19), для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вимог потерпілого про стягнення із ОСОБА_12 на його користь витрат на правову допомогу, обґрунтовано врахував, що потерпілий не надав суду жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги в розмірі 30 000 грн, а наявна не завірена копія розрахункової квитанції (а.п.134 т.1 на звороті) не є належним доказом здійснення потерпілим таких витрат, оскільки вказаний документ не оформлений у встановленому законом порядку, не засвідчений банком, не містить даних про платника та отримувача коштів, відсутній номер квитанції, з чим погоджується і апеляційний суд.
Колегія суддів зауважує, що ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду потерпілим не було надано оригіналів документів, які підтверджують заявлені витрати (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), що повністю узгоджується із усталеною судовою практикою з цього питання (Постанова Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справа № 208/7801/15-к, постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17).
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_12 задовольнити частково.

Вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30 березня 2021 року відносно ОСОБА_12 , в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_10 скасувати та в цій частині призначити новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок залишити без змін.

На ухвалу апеляційного суду учасниками судового розгляду справи можуть бути подані касаційні скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Ухвала апеляційного суду в частині скасування вироку щодо вирішення цивільного позову з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції

Судді :