Номер провадження: 11-кп/813/764/21
Номер справи місцевого суду: 520/1843/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретарів с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7

на вирок Київського районного суду м.Одеси від 10 листопада 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0003312 від 05 грудня 2018 року відносно

ОСОБА_9 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Неділкове Савранського району Одеської області, громадянина України, українця, із середньою освітою, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до ст. 89 КК України раніше не судимого;

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення та фактичні обставини,
встановлені судом першої інстанції.

Вироком Київського районного суду м.Одеси від 10 листопада 2020 року ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.

Строк покарання відраховується з моменту затримання ОСОБА_9 , а саме з 05 грудня 2018 року.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, застосований до обвинуваченого ОСОБА_9 до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Оскаржуваним вироком встановлено, що 04.12.2018 року, приблизно 10 годині 00 хвилин, ОСОБА_9 перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, спав у своїй кімнаті, за адресою: АДРЕСА_2 , яку орендував у ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У той же день та час, ОСОБА_10 , з метою вирішення конфліктної ситуації, оскільки вона вважала, що з її квартири були викрадені речі і до цього причетний ОСОБА_9 , зайшла до нього у кімнату та між ними виникла словесна перепалка під час якої ОСОБА_10 постійно звинувачувала ОСОБА_9 у викраданні її особистих речей. На ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, у ОСОБА_9 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, будучи ображеним словами ОСОБА_10 , та вважаючи себе невинним, виник злочинний намір спрямований на умисне вбивство ОСОБА_10 . В подальшому, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, ОСОБА_9 , реалізуючи свій злочинний намір, направлений на умисне вбивство, у той же день та час перебуваючи в орендованій ним кімнаті біля вхідних дверей та на відстані приблизно пів метра від потерпілої, правою та лівою рукою схопив за шию потерпілу та повалив її на підлогу так, що ОСОБА_10 впала на спину, а ОСОБА_9 присів над нею з правої сторони, упершись ногами в її правий бік. Продовжуючи реалізовувати свій злочинний намір, спрямований на умисне вбивство ОСОБА_10 , ОСОБА_9 обома руками почав здавлювати органи шиї ОСОБА_10 , у проміжок короткого інтервалу часу, спричинивши ОСОБА_10 тяжкі тілесні ушкодження у вигляді закритої травми шиї: по одному синцю на передньо-бічних поверхнях шиї справа та зліва, по одному вогнищевому крововиливу в м`яких тканинах шиї справа у верхній третині попереду від грудино-ключично-соскоподібного м`яза та в м`яких тканинах і підшкірно-жировій клітковині шиї зліва, вогнищеві крововиливи в м`яких тканинах гортані справа та зліва поміж рожками під`язикової кістки та щитоподібного хряща, вогнищевий крововилив задньої поверхні гортані у верхній третині, повні поперечні переломи правого і лівого великих рожків під`язикової кістки в їх середній частині, надрив лівого синхондрозу під`язикової кістки, два повних симетричних переломи дуги перснеподібного хряща справа і зліва, повний поперечний перелом середньої частини дуги перснеподібного хряща, від яких ОСОБА_10 померла на місці події. Крім того, умисними діями ОСОБА_9 потерпілій ОСОБА_10 спричинено тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому 2,3,4,5,6,7,8-го правих ребер поміж середньоключичною та передньою пахвовою лініями з вогнищевими слабко вираженими крововиливами під пристінковою плеврою відповідно проекції переломів правих ребер без її розривів, визначити ступінь тяжкості яких неможливо внаслідок невизначеності перебігу цих переломів в подальшому житті ОСОБА_10 .

Безпосередньою причиною смерті ОСОБА_10 стала механічна асфіксія, яка настала від функціональних порушень з боку життєво важливих систем організму (дихання та кровообігу).

Після скоєння кримінального правопорушення, ОСОБА_9 з метою відведення від себе підозри у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_10 , та інсценування природньої смерті, підняв з підлоги та поклав тіло загиблої, яка на той час була без ознак життя на ліжко в кімнаті, де остання проживала. Потім ОСОБА_9 вийшов з квартири у невідомому напрямку та з місця скоєння кримінального правопорушення зник.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій, не оскаржуючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого просив скасувати вирок суду та призначити ОСОБА_9 більш м`яке покарання із застосуванням ст.69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що призначене ОСОБА_9 покарання є надто суворим та таким, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного.

Захисник вважає, що призначене ОСОБА_9 покарання не відповідає особі обвинуваченого, який визнав свою вину у повному обсязі, щиросердечно розкаявся, з`явився із зізнанням, активно сприяв слідству у розкритті злочину, публічно вибачився.

Крім того, ОСОБА_9 раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, позитивно характеризується.

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_9 та захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в повному обсязі та просили її задовольнити.
Окрім того, обвинувачений ОСОБА_9 заявив клопотання про зарахування йому в строк відбуття покарання строк його попереднього ув`язнення, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги просив апеляційний суд залишити вирок без змін. Також прокурор заперечував проти задоволення клопотання обвинуваченого ОСОБА_9 та зазначив, що підстави для його задоволення відсутні.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку про таке.
Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Оскільки в апеляційній скарзі не оспорюються фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, встановлені судом першої інстанції, доведеність вини обвинуваченого правильність кваліфікації його дій, апеляційний суд не переглядає оскаржений вирок в цій частині.
У своїй апеляційній скарзі сторона захисту просила апеляційний суд призначити обвинуваченому ОСОБА_9 покарання із застосуванням положень ст.69 КК України.
Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги про те, що вирок суду є надмірно суворим і наявні підстави для застосування положень ст.ст.69 КК України при призначенні обвинуваченому ОСОБА_9 покарання.
Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.
Відповідно до положень ч. 6 ст.368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з положеннями ч. 5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09 жовтня 2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Відповідно до оскарженого вироку, суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, а саме особливо тяжкого злочину проти життя людини похилого віку.
Також, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_9 , відповідно до вимог ст.66 КК України, врахував в якості обставин, що пом`якшують покарання його повне визнання вини у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Обставиною, яка відповідно до ст.67 КК України обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_9 суд першої інстанції врахував вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
Також суд першої інстанції врахував особу обвинуваченого ОСОБА_9 , а саме, щовін неодружений, офіційно не працює, до затримання мав постійне місце проживання, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря психіатра не перебуває.
Між тим, як зазначено вище, з урахуванням відомостей про особу обвинуваченого ОСОБА_9 , обставин, які пом`якшують покарання та обтяжують покарання,встановлених обставин вчиненого злочину, а також публічного вибачення обвинуваченим ОСОБА_9 перед потерпілою суд першої інстанції призначив йому покарання у виді позбавлення волі посилаючись на те, що саме цей вид покарання є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
Апеляційний суд зазначає, що санкція ч.1 ст.115 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років, при цьому суд першої інстанції з урахуванням усіх пом`якшуючих покарання обставин, призначив ОСОБА_9 покарання, наближене до нижчої межі, визначеної санкцією ч.1 ст.115 КК України, у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі, яке передбачено для такого виду покарань положеннями ч.1 ст.63 КК України.
Колегія суддів другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові від 15 березня 2018 року №442/1887/16-к зробила висновок, що виходячи зі змісту ст.69 КК України, призначення більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції відповідної норми, можливе лише в тому випадку, коли встановлені у справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості скоєного злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.
Таким чином, встановлені у даному кримінальному проваджені обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_9 повне визнання вини у вчиненні інкримінованого йому злочину, а такожте, що він раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, позитивно характеризується, за своєю суттю та соціальної вагомістю не є тими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим умисного особливо тяжкого злочину. Їх наявність сама по собі за відсутності інших обставин, що пом`якшують покарання, не може бути безумовною підставою застосування ст.69 КК України.
Враховуючи викладене, підстав для застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_9 положень статті 69 КК України, апеляційний суд не вбачає.
Доводи апеляційної скарги захисника про наявність підстав, які пом`якшують обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, а саме: щиросердне каяття, з`явлення із зізнанням, активного сприяння слідству у розкритті злочину, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки ОСОБА_9 , маючи прямий умисел, вчинив особливо тяжкий злочин проти життя та здоров`я особи похилого віку, а саме заподіяв смерть іншій людині, при цьому ОСОБА_9 також вчинив дії спрямовані на приховування слідів злочину, з місця вчинення злочину зник, у зв`язку з чим апеляційний суд не вбачає підстав для врахування зазначених захисником обставин, як таких, що пом`якшують ОСОБА_9 покарання.
Апеляційний суд зазначає, що злочин, який був вчинений ОСОБА_9 , зазіхає на суспільну складову безпечного життя, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення відносно них злочинних дій навіть у їх власному житлі з боку суб`єктів, які вчиняють злочини, оскільки ОСОБА_9 вчинив злочин проти особи похилого віку, у якої він винаймав житлову кімнату.
Разом з тим, апеляційний суд констатує, що належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, у тому числі й таких соціально значимих, як життя та здоров`я особи, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що покарання у виді позбавлення волі на 7 років 6 місяців буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_9 , попередження вчинення ним нових злочинів, тобто таке покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого.

В свою чергу, апеляційний суд, дослідивши матеріали кримінального провадження, вважає частково необґрунтованим клопотання обвинуваченого ОСОБА_9 щодо зарахування йому в строк відбуття покарання строк його попереднього ув`язнення.
Відповідно до вимог п.2) ч.4 ст.374 КПК України, передбачено, що у разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку зазначаються рішення про залік досудового тримання під вартою.
Згідно з ст.1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» № 3352-XII від 30.06.1993 року - попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.
Попереднє ув`язнення у розумінні положень ст.1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» закінчується з моменту набрання вироком законної сили.
При цьому у строк попереднього ув`язнення за нормами КПК України включається строк: а) затримання особи без ухвали слідчого судді, суду;
б) затримання особи на підставі ухвали слідчого судді, суду про дозвіл на затримання;
в) тримання особи під вартою як запобіжний захід, обраний суддею, судом як на стадії досудового розслідування, так і під час судового розгляду кримінального провадження;
г) перебування обвинуваченого у судово-медичної або судово-психіатричної експертизи;
д) перебування особи, що відбуває покарання, в установах попереднього ув`язнення для проведення слідчих дій або участі у судовому розгляді кримінального провадження.
Законом України № 838-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року, який набрав чинності 24 грудня 2015 року, внесені зміни до ч.5 ст.72КК України та передбачено, що зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Законом України №2046-VІІІ від 18 травня 2017 року «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правил складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення», який набрав законної сили 21.06.2017 року, частину п`яту статті 72 КК України викладено в такій редакції: «Попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті. При призначенні покарань, не зазначених у частині першій цієї статті, суд, враховуючи попереднє увезення, може пом`якшити покарання або повністю звільнити засудженого від його відбування».
Велика Палата Верховного Суду 29 серпня 2018 року у справі № 663/537/17 прийняла рішення щодо застосування норми права, передбаченої ч.5 ст.72 КК України (зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання).
У висновку Верховного Суду зазначено, що якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом № 2046-VIII від 18.05.2017 року, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року.
У такому разі Закон № 838-VIII має переживаючу (ультраактивну) дію. Застосування до таких випадків Закону № 2046-VIII є неправильним, оскільки зворотна дія Закону № 2046-VIII як такого, що «іншим чином погіршує становище особи», відповідно до ч.2 ст.5 КК України не допускається.
Відповідно до частин 5 та 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.
Відповідно до вироку Київського районного суду м.Одеси від 10 листопада 2020 року, ОСОБА_9 вчинив злочин 04 грудня 2018 року, коли вже набрав чинності Закон України №2046-VІІІ, від 18 травня 2017 року, «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правил складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення» і відповідно до якого попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день.
Оскільки злочин, за вчинення якого засуджений ОСОБА_9 був вчинений після 20 червня 2017 року, беручи до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду 29 серпня 2018 року у справі № 663/537/17, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для зарахування ОСОБА_9 у строк відбуття покарання строк його попереднього ув`язнення з 05 грудня 2018 року по 15 березня 2021 року розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
За таких обставин строк попереднього ув`язнення ОСОБА_9 повинен зараховуватися у строк відбуття ним покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Разом з тим, відповідно до резолютивної частини вироку Київського районного суду м.Одеси від 10 листопада 2020 року, суд першої інстанції не зазначив рішення про залік досудового тримання під вартою ОСОБА_9 у строк відбуття ним покарання.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме не зарахував в строк відбуття покарання ОСОБА_9 строк його попереднього ув`язнення з моменту фактичного затримання, тобто з 05 грудня 2018 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про те, що вирок суду підлягає зміні на підставі п.4) ч.1 ст.409, ст. 413 КПК України у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, не застосування закону, який підлягає застосуванню.
Згідно п.2 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду апеляційний суд має право змінити вирок або ухвалу.
Пунктом 4 ч.1 ст.408 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції змінює вирок в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.
Керуючись статтями 404, 405, 407, 408, 409, 413, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 та клопотання обвинуваченого ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Київського районного суду м.Одеси від 10 листопада 2020 року, яким ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, - змінити.

Абзац другий резолютивної частини вироку викласти в такій редакції: «Строк відбування покарання ОСОБА_9 обчислювати з дня набрання вироком законної сили, тобто з 15 березня 2021 року. На підставі ч.5 ст.75 КК України, зарахувати ОСОБА_9 в строк покарання строк його попереднього ув`язнення в період з 05 грудня 2018 по 15 березня 2021 року (день набрання вироком законної сили) із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі».

В іншій частині оскаржений вирок залишити без змін.

Ухвала Одеського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4