Справа № 750/7403/21 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/4823/301/21
Категорія - Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові справу за апеляційною скаргою захисника-адвоката ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова 16 липня 2021 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою задоволено клопотання слідчого четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Чернігові) територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, ОСОБА_9 заявлене у межах кримінального провадження, внесеного 5 травня 2021 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) за № 00000052 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, про арешт майна.

Накладено арешт на тимчасово вилучене майно, яке перебувало у володінні ОСОБА_8 та автомобіль «Нісан НВ 200» днз НОМЕР_1 , який на праві приватної власності належить ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючій за адресою: АДРЕСА_1 , із забороною їй користуватися, розпоряджатись та відчужувати вказане у клопотанні майно.

Мотивуючи рішення, слідчий суддя вказав, вказані в клопотанні слідчого транспортний засіб, речі та грошові кошти є матеріальними об`єктами, які зберегли на собі сліди кримінального правопорушення, тому можуть бути використані, як доказ злочину і відповідають критеріям, встановленим у ст.98 КПК України, і що враховуючи розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для третіх осіб, необхідно накласти арешт на вказане майно, заборонивши його власникам відчужувати, розпоряджатися та користуватися зазначеним в клопотанні слідчого майном з метою забезпечення збереження речових доказів у кримінальному провадженні.

На зазначену ухвалу слідчого судді адвокатом ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 була подана апеляційна скарга в якій він просить скасувати її та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого та повернути вилучене майно власнику. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що в оскаржуваній ухвалі відсутні посилання на докази, що ОСОБА_8 протиправно ввезла товар на митну територію України та не здійснювала митне оформлення товарів. Захисник також вказує, що при здійсненні обшуку 9 липня 2021 року не зазначено невідкладного випадку на підставі якого було проведено обшук в порядку ст.. 233 КПК України і слідчим суддею не було перевірено чи звертався слідчий із клопотанням про проведення обшуку і на відшукування яких речових доказів було надано дозвіл. Вважає, що в ухвалі не зазначено, яким чином майно на яке накладено арешт відповідає вимогам ст.. 98 КПК України. Апелянт звертає увагу, що слідчий у клопотанні послався на норми ст.. 472 МК України, яка жодним чином не стосується даного кримінального провадження, розпочатого за фактом зловживання службовим становищем посадових осіб митниці при здійсненні ввезення товарів на митну територію України, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України

Заслухавши доповідача, представника власника майна адвоката ОСОБА_7 , який просив задовольнити апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечував проти поданої апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Положенням ч.1 ст.131 КПК України передбачено, що одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Відповідно до ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому п.1 ч.2 ст.170 КПК України, тобто з метою збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього кодексу.

Як вбачається з матеріалів провадження, слідчими четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Чернігові) територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000052 від 05 травня 2021 року розпочате за фактом зловживання службовим становищем посадових осіб митниці при здійсненні ввезення товарів на митну території України, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.

У ході обшуку автомобіля «Нісан НВ 200» днз НОМЕР_1 9 липня 2021 року виявлено та вилучено майно, яке перебувало у володінні ОСОБА_8

10 липня 2021 року постановою старшого слідчого четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Чернігові) територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, ОСОБА_10 вилучені в ході обшуку речі і документи, визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0000052.

Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 липня 2021 року задоволено клопотання слідчого про арешт майна та накладено арешт на майно у кримінальному провадженні, повний перелік якого зазначено у резолютивній частині ухвали.

Задовольняючи дане клопотання, внесене в межах кримінального провадження № 0000052, слідчий суддя, виходив з наявності передбачених ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту на вказане майно, з метою забезпечення його збереження.

З таким висновком слідчого судді колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 167 КПК України, тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

За ч. 2 цієї ж статті, тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони:

1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди;

2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення;

3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом;

4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Згідно ч. 2 ст. 168 КПК України, тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.

З урахуванням цього, слідчий суддя встановив належні правові підстави, передбачені ч.ч. 1, 2, 3 ст. 170 КПК України, для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на майно, що відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Наведені слідчим у клопотанні про арешт майна підстави, у зв`язку з якими майно відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КПК України, не може бути визнано достатнім для висновку, що це майно є речовим доказом, оскільки, згідно положень ст. 171 КПК України, наведені у клопотанні обставини мають бути доведені доказами, доданими до клопотання, тоді як саме клопотання не є доказом будь-яких обставин.

Як вбачається з матеріалів провадження, метою накладення арешту у даному кримінальному провадженні є забезпечення збереження речових доказів.

Таким чином, відповідно до матеріалів провадження, слідчий, звернувшись до слідчого судді з клопотанням про арешт майна з метою забезпечити збереження його як речового доказу, долучив до матеріалів провадження постанову слідчого про визнання майна речовими доказами від 10 липня 2021 року згідно якої майно, на яке він просить накласти арешт, визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні, шляхом винесення про це постанови, в якій зазначено підстави для визнання майна речовим доказом, з огляду на положення ст. 98 КПК України, а тому доводи апелянтів про те, що органом досудового розслідування не надано доказів, які би свідчили про необхідність накладення арешту на вищевказане майно, і клопотання слідчого та ухвала слідчого судді не містять даних на підтвердження того, що арештоване майно відповідає критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України, слід визнати безпідставними.

Слід зазначити, що, всупереч доводам апеляційних скарг, на цьому етапі кримінального провадження невжиття даних заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна може призвести до його відчуження, пошкодження, знищення, перетворення, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити можливість застосування заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, стороною захисту не надано та колегією суддів не встановлено.

Майно, на яке накладено арешт оскаржуваною ухвалою слідчого судді, на думку органу досудового розслідування, має суттєве значення для встановлення істини у вказаному кримінальному провадженні. Матеріали судового провадження свідчать, що накладення арешту на вилучене майно, є виправданим і необхідним на даному етапі кримінального провадження, оскільки сприятиме досягненню мети щодо всебічного, повного та неупередженого досудового розслідування, і потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання настанню негативних наслідків, зокрема, втрати, знищення чи спотворення, що унеможливить дослідження таких речей шляхом залучення спеціаліста та/або проведення експертизи, а тому доводи представника щодо незаконного накладення арешту на вказане майно є необґрунтованими.

Зважаючи на вищевикладене, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170 173 КПК України, наклав арешт на майно зазначене у клопотанні слідчого, з метою забезпечення збереження речових доказів, врахувавши при цьому і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб, та забезпечивши своїм рішенням розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому посилання апелянта на незаконність арешту, не знайшли свого підтвердження під час розгляду апеляційної скарги.

За таких обставин, ухвала слідчого судді відповідно до вимог ст. 370 КПК України є законною, обґрунтованою і вмотивованою.

Враховуючи встановлені обставини та відповідні їм правовідносини, колегія суддів вважає, що ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова 16 липня 2021 року, якою задоволено клопотання слідчого четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Чернігові) територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, ОСОБА_9 заявлене у межах кримінального провадження, внесеного 5 травня 2021 року до ЄРДР за № 00000052 про арешт майна без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4