Провадження № 1-кп/161/978/21
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Луцьк 10 серпня 2021 року
Луцький міськрайонний суд Волинської області під головуванням

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000298 від 12 липня 2021 року про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луцька, Волинської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , громадянина України, українця, з професійно - технічною освітою, інваліда 2 групи, раніше не судимого,

- у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачений ОСОБА_4 , 11.07.2021, близько 13 год. 00 хв., перебуваючи поблизу житлового будинку АДРЕСА_2 , діючи з прямим умислом, керуючись метою нанесення тілесних ушкоджень іншій людині, усвідомлюючи кримінальну протиправність своїх дій, під час конфлікту, який виник на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин із дружиною потерпілою ОСОБА_5 , умисно наніс не менше 4 ударів кулаком правої руки в ділянку верхніх кінцівок потерпілої, в результаті чого остання впала на землю. Після цього, ОСОБА_4 , переслідуючи єдиний кримінально-протиправний умисел, спрямований на умисне нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_5 , у той час, коли остання піднялась із землі, умисно наніс їй один удар правою ногою в ділянку правого стегна, один удар правою ногою в ділянку живота, а також один удар правою ногою у ділянку лівого стегна, чим спричинив потерпілій згідно висновку судово-медичного експерта за № 466 від 12.07.2021 тілесні ушкодження у вигляді синців в ділянці живота, правого стегна, лівого стегна, ділянки відшарованого епідермісу в ділянці правого передпліччя, садна в ділянці шиї справа, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_4 своїми умисними протиправними діями, які виразились у нанесенні умисного легкого тілесного ушкодження, вчинив кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 125 КК України.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у пред`явленому йому обвинуваченні не визнав та показав, що 11.07.2021, зранку напустив воду у літній душ, який знаходився, поблизу житлового будинку АДРЕСА_2 , оскільки хотів помитися. Близько до обіду прийшовши до душу, побачив що частина шлангу відсутня, так як потерпіла - ОСОБА_5 його сховала. Після чого він направився в магазин, для того, щоб купити шланг, однак йому назустріч вибігла потерпіла, при цьому почала його штовхати, а він захищатися від неї. Разом з потерпілою ще знаходилась ОСОБА_6 , з якою вона вживала спиртні напої, під час шарпанини ОСОБА_7 говорила, щоб вони припинили даний конфлікт. Стверджує, що жодних ударів потерпілій ні руками, ні ногами він не наносив, лише відштовхував її та діяв у даній ситуації з метою самозахисту, вважає, що саме потерпіла першою спровокувала конфлікт.

Незважаючи на не визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, його винність у інкримінованому йому органами досудового розслідування кримінальному проступку, повністю підтверджується, зібраними в ході досудового розслідування та дослідженими під час судового розгляду доказами в кримінальному провадженні.
З показань даних в судовому засіданні потерпілої ОСОБА_5 , вбачається, що на літніх канікулах у неї перебувають онуки. 11 липня 2021 року вона сказала обвинуваченому, щоб той до літнього душу не підходив, оскільки там нагрівається вода, так як прийдуть діти, яких вона мала намір покупати в душі, при цьому сама зняла шланг з душу. Після чого сіла разом з сусідкою ОСОБА_6 на колоді, що поблизу житлового будинку АДРЕСА_2 . До літнього душу підійшов обвинувачений, взяв шланг, пішов до автомобіля та кинув його в багажник. Побачивши це вона сказала сусідці: «Дивись обвинувачений взяв шланг, більше я купляти його не буду». Почувши це обвинувачений почав виражатися нецензурною лайкою, при цьому підійшов до них з сусідкою та почав наносити удари по голові, вона захищалася руками, при цьому удари припали їй в ділянку верхніх кінцівок, від отриманих ударів вона впала, а коли піднялась, стала втікати, однак ОСОБА_8 почав наносити їй удари в ділянку правої ноги, в живіт, а потім ще один удар в ділянку лівого стегна. Стверджує, що тілесні ушкодження вона отримала внаслідок умисних дій обвинуваченого ОСОБА_4 . Не настоювала на суворій мірі покарання щодо обвинуваченого.

Такі показання потерпілої, судом беруться до уваги, оскільки вони спростовують показання обвинуваченого ОСОБА_4 щодо його непричетності до вчинення даного кримінального проступку, які суд вважає неправдивими та такими, що дані виключно з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення. Такі показання потерпілої об`єктивно підтверджуються іншими здобутими та всебічно, повно дослідженими у справі доказами.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду дала показання, про те, 11 липня 2021 року вона разом з потерпілою ОСОБА_5 сиділа на колоді, що поблизу житлового будинку АДРЕСА_2 . Вийшов обвинувачений зі шлангом в руках та сумкою, пішов до автомобіля відкрив багажник. Побачивши це вона сказала ОСОБА_5 : «Що ОСОБА_8 їде до Луцька, а вона їй відповіла: «Ні, шланг ховає». Почувши це обвинувачений почав виражатися нецензурною лайкою, при цьому підійшов до потерпілої та наніс їй удар по голові, та захищалася руками, при цьому удари припали їй в ділянку верхніх кінцівок, вона злякалася та почала їх розбороняти, але обвинувачений наніс декілька ударів в руки, від отриманих ударів потерпіла впала, а коли піднялась, стала втікати, однак ОСОБА_8 почав наносити їй удари в ділянку правої ноги, в живіт, а потім ще один удар в ділянку лівого стегна.

Показання даного свідка суд бере до уваги та вважає його показання, відповідно до ст.85, 86 КПК України, належними та допустимими доказами, оскільки вони підтверджують обставини, що підлягають доказуванню в даному провадженні, а також здобуті, шляхом його безпосереднього допиту в судовому засіданні.

Винність обвинуваченого також стверджується.

Протоколом заяви про вчинене кримінальне правопорушення або іншу подію від 11 липня 2021 року, з якого вбачається, що ОСОБА_5 вказала про обставини нанесення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_4 11.07.2021 року.

Висновком судово - медичного експерта № 466 від 12.07.2021 року, згідно якого у гр. ОСОБА_5 було виявлено тілесні ушкодження у вигляді синців в ділянці живота, правого стегна, лівого стегна, ділянки відшарованого епідермісу в ділянці правого передпліччя, садна в ділянці шиї справа, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Протоколом проведення слідчого експерименту від 13 липня 2021 року, з якого вбачається, що потерпіла ОСОБА_5 показала та детально розповіла про обставини нанесення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_4 .
Протоколом проведення слідчого експерименту від 20 липня 2021 року, з якого вбачається, що свідок ОСОБА_6 показала та детально розповіла про обставини нанесення потерпілій ОСОБА_5 тілесних ушкоджень ОСОБА_4 .
Дані докази, відповідно до ст. 85, 86 КПК України, суд вважає належними та допустимими, оскільки вони прямо та опосередковано підтверджують обставини, що підлягають доказуванню та мають значення у даному провадженні, а також отримані у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У своєму рішенні «Коробов проти України» від 21.10.2011 року Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Також, оцінюючи вищенаведені докази, суд приходить до висновку, що вони є належними, допустимими, достовірними, а сукупність зібраних доказів є достатніми для прийняття рішення по кримінальному провадженню.

Крім того, суд критично відноситься до тверджень обвинуваченого ОСОБА_4 про те, що він ударів потерпілій ОСОБА_5 не наносив, а відштовхував її та діяв з метою захисту тобто виключно в стані необхідної оборони, захищаючись від насильства, застосованого потерпілою, з огляду на таке.

При цьому, із роз`яснень, що дані в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 1 "Про судову практику у справах про необхідну оборону" слідує, щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини. Якщо суд визнає, що в діях особи є перевищення меж необхідної оборони, у вироку слід зазначити, в чому саме воно полягає.

Питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події. Визначальним при цьому є і суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Закріплене в ст. 36 КК України право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ч. 3 ст. 27 Конституції України).

Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому, перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.36 КК України необхідна оборона це правомірний захист інтересів особи від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання , якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Відповідно до ч.3 ст. 36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Тобто, перевищення меж необхідної оборони має місце там, де заподіяна посягаючому тяжка шкода ( смерть або тяжкі тілесні ушкодження) лише за наявності умислу до заподіяння такої шкоди. Водночас обвинувачений стверджував, що обвинувачений не мав на меті спричинювати тілесні ушкодження потерпілій, а тільки захищалася від посягань потерпілої.

Верховний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо правозастосування ст. 36 КК (справи № 5-31кс14, № 5-34кс14, № 5-125кс15). У цих справах Верховний Суд України зазначав, що сутність необхідної оборони полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів, що охороняються законом. Визначальним для поняття необхідної оборони є правомірність захисту і протиправність посягання.

Протиправність у кримінально-правовому розумінні є однією з ознак злочину поряд із суспільною небезпечністю, караністю, винністю і суб`єктом. Протиправність розуміється як юридичне втілення суспільної небезпечності. В теорії кримінального права загально визнано, що суспільно небезпечне посягання, щодо якого можлива необхідна оборона, - це діяння, що передбачене як злочин однією зі статей Особливої частини КК.

Разом із тим, необхідна оборона не допускається проти правомірних дій інших осіб, навіть якщо ними заподіюється шкода інтересам, що охороняються законом.

Крім того, у разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Відтак, як встановлено судом, потерпіла ОСОБА_5 лише сказала сусідці ОСОБА_9 що обвинувачений взяв шланг з літнього душу, після чого між потерпілою та обвинуваченим виник конфлікт, однак жодних ударів ОСОБА_10 вона не наносила, в цей час обвинувачений підійшов до потерпілої, наніс їй удар по голові, вона захищалася руками, при цьому удари припали їй в ділянку верхніх кінцівок, від отриманих ударів вона впала, а коли піднявшись, стала втікати, однак ОСОБА_8 почав наносити їй удари в ділянку правої ноги, в живіт, а потім ще один удар в ділянку лівого стегна, внаслідок чого спричинив їй тілесні ушкодження, що підтверджено матеріалами кримінального провадження.

За таких обставин показання обвинуваченого ОСОБА_4 з приводу того, що він, відштовхуючись від потерпілої ОСОБА_5 діяв виключно у стані необхідної оборони, є суперечливими, не відповідають обставинам справи, здобутим під час досудового розслідування та дослідженим в судовому засіданні доказам, такі покази обвинуваченого суд розцінює як намагання уникнути кримінальної відповідальності за вчинений ним кримінальний проступок.

Також невизнання обвинуваченим ОСОБА_4 своєї вини за ч. 1 ст. 125 КК України суд розцінює як намагання уникнути від кримінальної відповідальності за скоєне, оскільки вони спростовуються переліченими вище доказами у їх сукупності. Судом встановлено, що потерпіла ОСОБА_5 та свідок ОСОБА_6 кожен зокрема, давали логічні та послідовні показання, які суд кладе в основу вироку, при цьому будь-яких підстав у даних осіб оговорювати ОСОБА_4 немає.

Таким чином, оцінюючи за таких умов на предмет достовірності як в сукупності, так і окремо наведені вище дані, які містять письмові докази, висновок експерта, показання потерпілої та свідка суд бере до уваги, крім того, що вказані докази повністю узгоджуються між собою та з іншими наведеними вище документальними доказами, маючи взаємодоповнюючий характер, також і те, що отримані вони з незалежних один від одного джерел.

При цьому жодних сумнівів у правдивості показань потерпілої та свідка у суду не виникає. Оскільки, зокрема, проаналізувавши матеріали кримінального провадження судом встановлено, що показання та пояснення потерпілої, починаючи з повідомлення про кримінальне правопорушення, були послідовними, логічними, незмінними та такими, які не дають можливості їх неоднозначного тлумачення. Пояснення потерпілої повністю узгоджуються між собою в деталях щодо обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи: часу, місця, способу вчинення злочину та особи, яка його вчинила. Покази свідка також є послідовними, за своїм змістом відповідають показам потерпілої та дослідженим судом письмовим доказам, тому не викликають у суду сумніву в правдивості.

За таких обставин, провівши всебічне, повне та неупереджене дослідження всіх обставин даного кримінального провадження, оцінивши сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд поза розумним сумнівом вважає доведеним, що ОСОБА_4 вчинив умисні дії, які виразились у нанесенні умисного легкого тілесного ушкодження, тому кваліфікує ці його дії за ч. 1 ст. 125 КК України.

Відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України та п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину і тяжкості наслідків, що настали.

При обранні міри покарання суд враховує вимоги ч. 2 ст. 50 КК України, відповідно до якої покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, а також вимоги ст. 65 КК України, відповідно до яких суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті КК відповідно до положень Загальної частини Кодексу, ураховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставин які, відповідно до вимог ст. 66 КК України, пом`якшують покарання ОСОБА_4 , суд не вбачає.

До обставин які, відповідно до вимог ст.67 КК України, обтяжують покарання ОСОБА_4 , суд відносить вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя.

Поряд з цим, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує інформацію про стан його здоров`я, який не перебуває на обліку у лікарів нарколога і психіатра та за допомогою до них не звертався, відомості про те, що він має постійне місце реєстрації та проживання, являється інвалідом 2 групи, тому суд вважає, що його виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства та призначає покарання в межах санкції ч. 1 ст. 125 КК України, у виді штрафу.

Суд вважає, що дане покарання буде необхідним і достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, так і іншими особами.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 30 (тридцяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 (п`ятсот десять) гривень.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Луцький міськрайонний суд.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку після проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору.

Головуючий: