Ухвала

іменем України
25 березня 2021 року

м. Київ
Справа № 0417/1-250/2011
Провадження №51- 867 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року,

в с т а н о в и в:
Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2020 року було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2011 року за обвинуваченням ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 187 КК України.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року вищевказану ухвалу місцевого суду залишено без змін.
У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить переглянути вищевказані судові рішення у касаційному порядку.
Так, ОСОБА_4 зазначає, що ухвали судів першої та апеляційної інстанцій є невмотивованими та необґрунтованими. На думку скаржника, нововиявлені обставини, які стали відомі в ході судового розгляду в Самарському районному суді м. Дніпропетровська, не було взято до уваги судами відповідно до ст. 459 КПК України в редакції 2012 року, зокрема в частині штучного створення доказів слідчим ОСОБА_7 (п. 1 ч. 2 ст. 459 КПК України), а саме: показання, допитаного в судовому засіданні ОСОБА_7 , який вказував, що речі, які зникли у потерпілої, він не знайшов. При цьому посилання на ці речі було покладено в основу вироку щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , хоча самі речі жодного разу не досліджувалися судом і не були відомі заявникам; зазначення в протоколах затримання ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про те, що потерпіла прямо вказала на особу, яка скоїла злочин, хоча вона допитана не була, тому що не приходила до тями, що вказує на безпідставність затримання ОСОБА_6 та ОСОБА_4 . Крім того, стверджує, що апеляційний суд також проігнорував наведене заявниками та повторно не дослідив обставин, встановлених під час кримінального провадження, відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України.
Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.

Відповідно до приписів ст. 459 КПК України нововиявленими обставинами визнаються: 1) штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок; 2) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути; 3) інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.
При цьому в постанові колегії суддів Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 21 січня 2020 року (провадження № 51-3062км19) міститься висновок щодо застосування п. 1 ч. 2 ст. 459 КПК України, за яким належним засобом доказування штучного створення або підроблення доказів, завідомо неправдивих показань свідка, на яких ґрунтується вирок, в якості нововиявлених обставин, зважаючи на встановлення кримінальної відповідальності за зазначені діяння, слід вважати процесуальне рішення за наслідками здійснення кримінального провадження, яким би було встановлено відповідні факти.
Окрім того, системне тлумачення положень статей 459, 462, 91 КПК України вказує на те, що нововиявленими обставинами є виявлені після завершення розгляду кримінального провадження в судах першої, апеляційної і касаційної інстанцій обставини, які мають такі ознаки:

1) вони об`єктивно існували на момент ухвалення відповідних судових рішень, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами, під час судового провадження, і стали відомі вже після ухвалення відповідного судового рішення;
2) вони знаходяться в органічному зв`язку з елементами предмета доказування в кримінальному провадженні, тобто вони можуть мати значення для оцінки або безпосередньо обставин, які підлягають доказуванню, або доказів, покладених в основу судового рішення;
3) вони мають істотне значення, оскільки самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.
Водночас, як убачається зі змісту оскаржуваних ухвал Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2020 року та Дніпровського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року, суди дійшли обґрунтованого висновку, що наведені заявниками обставини не є нововиявленими в розумінні вимог ст. 459 КПК України.
При цьому предметом розгляду місцевого та апеляційного судів були і доводи заявників щодо фальсифікації доказів слідчим ОСОБА_7 , зокрема й у частині відсутності підстав для затримання ОСОБА_6 з огляду на те, що потерпіла не приходила до свідомості і не могла вказати на нього, як на особу, що скоїла злочин.
Так, у своєму рішенні колегія суддів першої інстанції дійшла висновку, що вказані заявниками обставини не є нововиявленими в розумінні ч. 2 ст. 459 КПК України, а фактично є доводами на обґрунтування неправильної оцінки судом зібраних доказів та в цілому незаконності вироку суду.
До того ж, як зазначено в ухвалі суду першої інстанції, доводи заявників та адвоката-захисника ОСОБА_8 спрямовані на оскарження судового рішення, з яким вони не згодні та яке було досліджено судовими інстанціями при розгляді кримінального провадження по суті і в порядку оскарження, та не є підставою для перегляду вироку за нововиявленими обставинами. При цьому за дослідженими матеріалами кримінального провадження суд встановив, що викладені заявниками факти були відомі суду першої інстанції під час розгляду справи по суті, про що свідчать численні заяви та клопотання захисників засуджених.

Також судом було встановлено, що зазначені заявниками обставини вже були предметом розгляду судів як першої, так і апеляційної та касаційної інстанцій, їх було в необхідних межах перевірено, досліджено та надано їм відповідну правову оцінку. І таким чином вони не можуть бути предметом дослідження під час розгляду питання про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги заявника ОСОБА_5 і захисника ОСОБА_8 та надав на них мотивовану відповідь, навів докладні мотиви прийнятого рішення і в ухвалі зазначив підстави, з яких визнав їх необґрунтованими.
Зокрема, колегія суддів апеляційної інстанції підтвердила висновок суду першої інстанції про те, що заявник ОСОБА_5 та захисник ОСОБА_8 не наводять таких обставин чи юридичних фактів, які на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати, оскільки учасники кримінального провадження не знали про них та, відповідно, не могли надати суду дані про них, та котрі могли б суттєво вплинути на вирішення кримінального провадження, а також тих, що об`єктивно існували на момент вирішення кримінальної справи та не були відомі і не могли бути відомі на той час суду та хоча б одній особі, яка брала учать у справі, та про існування яких стало відомо після ухвалення судового рішення.

До того ж, як встановлено апеляційним судом, обставини, на які посилається заявник та захисник, спрямовані виключно на нове дослідження та оцінку доказів, які вже досліджувалися та оцінені судами різних інстанцій, що є неприпустимим з огляду на положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та пункт 52 рішення ЄСПЛ «Рябих проти Росії», де йдеться про те, що правова визначеність передбачає повагу до принципу остаточності судових рішень. Цей принцип полягає в тому, що жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного і зобов`язуючого судового рішення в цілях проведення повторного розгляду і винесення нового рішення по справі. Перегляд вироку суду за нововиявленими обставинами не може розглядатися як замаскована апеляція і не може бути підставою для повторного розгляду кримінального провадження.
При цьому апеляційний суд наголосив, що суд першої інстанції, перевіривши доводи заявників, провівши належну перевірку обставин, викладених у заяві про перегляд вироку суду за нововиявленими обставинами, врахувавши відсутність будь-яких нововиявлених обставин та наведені вимоги закону, обґрунтовано дійшов висновку, що обставини, на які посилається заявники у своїй заяві, не є нововиявленими, а пов`язані із незгодою із самим вироком суду.

Також суд апеляційної інстанції вказав, що у заяві не зазначені конкретні нововиявлені обставини, які відповідно до положень кримінального процесуального закону можуть бути підставою для перегляду судового рішення, відсутнє обґрунтування заяви про перегляд вироку за нововиявленими обставинами з посиланням на докази, що підтверджують наявність нововиявлених обставин, та яким чином ці обставини можуть вплинути на висновки суду.

З такими твердженнями погоджується й колегія суддів касаційної інстанції з огляду на висновок щодо застосування п. 1 ч. 2 ст. 459 КПК України, який міститься у постанові колегії суддів Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 21 січня 2020 року (провадження № 51-3062км19), у частині належності засобів доказування штучного створення або підроблення доказів, завідомо неправдивих показань свідка, на яких ґрунтується вирок, в якості нововиявлених обставин.
Разом з тим, формальне покликання у касаційній скарзі заявника ОСОБА_4 на недотримання апеляційним судом вимог ч. 3 ст. 404 КПК України взагалі позбавлене будь-якого обґрунтування.
На переконання колегії суддів касаційної інстанції, апеляційний суд, залишаючи ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2020 року без змін, діяв відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги та вважає, що у відкритті провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 слід відмовити.
Враховуючи викладене та керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3