УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 липня 2021 року

м. Київ
справа № 264/8278/20
провадження № 51-3568ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Донецького апеляційного суду від 06 липня 2021 року у кримінальному провадженні № 0001602 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Калінінграда Московської області Російської Федерації, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.
Суть питання
Вироком Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 квітня 2021 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладено обов`язки, визначені ст. 76 КК України.
Згідно з встановленими судами попередніх інстанцій обставинами, відповідно до розстановки сил та засобів роти №2 батальйону Управління патрульної поліції заступник командира роти №2 батальйону Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції старший лейтенант поліції ОСОБА_5 23 листопада 2020 року з 20 год. до 08 год. 24 листопада 2020 року разом з поліцейським взводу №2 роти №2 батальйону Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції молодшим лейтенантом поліції ОСОБА_6 заступили на службу у складі екіпажу «Чайка-151» для виконання покладених службових обов`язків.
24 листопада 2020 року о 01 год. 09 хв. від оператора служби «102» надійшло повідомлення «домашнє насильство» за адресою АДРЕСА_1 . Дане повідомлення прийняли екіпаж патрульної поліції «Чайка-104» та екіпаж патрульної поліції «Чайка-151». Поліцейський взводу №1 роти №2 батальйону Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції рядовий поліції ОСОБА_7 , інспектор взводу №1 роти №2 батальйону Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції лейтенант поліції ОСОБА_8 , заступник командира роти №2 батальйону Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції старший лейтенант поліції ОСОБА_5 , поліцейський взводу №2 роти №2 батальйону Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції молодший лейтенант поліції ОСОБА_6 , виконуючи покладені на них обов`язки, прибули за вищевказаною адресою, де їх зустрів заявник ОСОБА_4 та запросив до своєї квартири. Знаходячись в квартирі, останній розпочав агресивно себе поводити, на вимогу поліцейських припинити ці дії продовжив вести себе зухвало та агресивно у бік поліцейських.
В подальшому в цей же день, близько 01 год. 44 хв. ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, достовірно усвідомлюючи, що поряд з ним знаходяться діючі працівники поліції при виконанні службових обов`язків, переслідуючи мету заподіяння працівникові правоохоронного органу тілесних ушкоджень, діючи умисно, наніс один удар кулаком своєї правої руки в ліву частину обличчя старшому лейтенанту поліції ОСОБА_5 , чим спричинив йому легкі тілесні ушкодження, що спричиняють короткочасний розлад здоров`я, після чого відносно ОСОБА_4 , на підставі ст.ст. 43-45 ЗУ «Про Національну поліцію», працівниками поліції застосовано фізичну силу та спеціальний засіб - кайданки.
Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого суду, обвинувачений ОСОБА_4 оскаржив вирок до апеляційного суду.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 06 липня 2021 року зазначений вирок залишений без змін.
У касаційній скарзі засуджений просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
В обґрунтування наведеного, засуджений зазначає про неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду апеляційної інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки поза увагою суду залишилася ширина коридору, в якому відбувалася подія, провокативні дії потерпілого, також вказує, що суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив його доводи, наведені в доповненнях до апеляційної скарги щодо визнання недопустимими ряду доказів скарзі. Крім того зазначає про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки не доведено, що тілесні ушкодження потерпілому були спричинені саме у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно зі ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
За ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Проте засуджений у касаційній скарзі наводить доводи, які стосуються неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що, виходячи з вимог ст. 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Перевіряючи інші доводи касаційної скарги засудженого, Верховний Суд доходить висновку, що рішення суду апеляційної інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України є обґрунтованим, мотивованим та законним, виходячи з наступного.
Апеляційний суд, перевіряючи доводи, наведені ОСОБА_4 в обґрунтування вимог апеляційної скарги, в ухвалі зазначив, що вина обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується поясненнями потерпілого ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , відеозаписами з нагрудних камер поліцейських, які використовувались ними відповідно до ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію», а також письмовими доказами.
Щодо тверджень обвинуваченого про те, що потерпілий не виконував службових обов`язків, то вказані твердження також були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, який цілком обґрунтовано зазначив, що ці твердження спростовуються, зокрема, витягами з наказу №937 о/с від 01.10.2018 р., яким лейтенанта поліції ОСОБА_5 призначено заступником командира роти батальйону ІНФОРМАЦІЯ_2 , розстановкою сил та засобів роти №2 батальйону ІНФОРМАЦІЯ_2 , нічна зміна 23 листопада 2020 року, затвердженим заступником командира роти №2 батальйону УПП в Донецькій області ДПП, згідно з яким ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у складі екіпажу «Чайка-151» заступають на зміну з 20 год. по 08 год. Вказані обставини у повному обсязі підтверджують те, що потерпілий ОСОБА_5 під час події 24 листопада 2020 о 01 год. 09 хв. виконував свої службові обов`язки.
Перевіряючи та спростовуючи доводи обвинуваченого, відповідно до яких працівники поліції спровокували на вчинення дій, апеляційний суд дійшов вірного висновку, що відсутні ознаки, які притаманні провокації злочину, а саме спонукання до вчинення злочину, всі працівники поліції, які перебували на місці пригоди діяли в межах своїх повноважень. При цьому апеляційний суд вказав, що ці твердження були також предметом перевірки суду першої інстанції, який навів послідовні та обґрунтовані відповіді.
З наведеними висновками суду апеляційної інстанції погоджується і Верховний Суд.
Що стосується доводів касаційної скарги про залишення поза увагою суду апеляційної інстанції доводів, наведених у доповненні до апеляційної скарги, які стосуються недопустимості доказів, то Верховний Суд вважає за необхідне зазначити таке.
У вказаних доповненнях, як свідчать матеріали, долучені до касаційної скарги, засуджений порушує питання про визнання недопустимими доказами слідчі експерименти, проведені за участю потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_7 з тих підстав, що вони проведені не з метою перевірки та уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, і без участі ОСОБА_4 .
За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. До участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник.
Як убачається з наданих судових рішень, слідчі експерименти за участю потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_7 проведені з метою відтворення обставин події, що узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 240 КПК України.
Виходячи з наведеного, суд касаційної інстанції не вважає слушними доводи засудженого щодо недопустимості доказів.
Отже, Верховний Суд приходить до висновку, що ухвала апеляційного суду є достатньо умотивованою та обґрунтованою, у ній наведені мотиви, з яких виходив суд апеляційної інстанції та положення закону, якими він керувався при постановленні ухвали.
Крім того, твердження наведені засудженим у касаційній скарзі не спростовують правильності висновків, викладених в ухвалі апеляційного суду, і не містять вагомих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти переконання, що рішення суду було постановлено з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, яке можуть поставити під сумнів їх законність, а тому підстави для задоволення касаційної скарги засудженого відсутні.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Донецького апеляційного суду від 06 липня 2021 року Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3