Провадження № 1-кс/761/225/2021
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 січня 2021 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,представників власника майна адвокатів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , власника майна ОСОБА_5 , розглянувши скаргу адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах власника майна ОСОБА_5 на бездіяльність слідчого СУФР ОВПП ДФС у кримінальному провадженні № 420 200 000 000 009 86 від 02.06.2020,

у с т а н о в и в:
До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла скарга адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 на бездіяльність слідчого СУФР ОВПП ДФС щодо неповернення тимчасово вилученого у кримінальному провадженні № 420 200 000 000 009 86 від 02.06.2020 за ч. 2 ст. 212 КК України майна.

На обґрунтування скарги зазначено, що 23.07.2020 у вказаному вище кримінальному провадженні на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 13.07.2020 проведений обшук за місцем мешкання керівника та бенефіціара ТОВ «Ком Ін Ком ЛТД» ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1 . Внаслідок проведення вказаної слідчої дії вилучені грошові кошти у національній та іноземній валютах.

У подальшому прокурором ініційоване до слідчого судді накладення арешту не вилучені грошові кошти, однак ухвалою слідчого судді від 03.08.2020 у застосуванні до вилученого у ОСОБА_5 майна вказаного заходу забезпечення кримінального провадження відмовлено. Вказане рішення слідчого судді ухвалою Київського апеляційного суду від 26.10.2020 залишено без змін.

У той же час, на день розгляду скарги майно власнику не повернуте, тобто протиправно утримуються органом досудового розслідування.
Керуючись наведеним та вважаючи це майно тимчасово вилученим, заявник просив зобов`язати слідчого повернути його власнику ОСОБА_5 .

У судовому засіданні власник майна та його представники клопотання підтримали та просив його задовольнити з наведених у ньому підстав.
Слідчий ОВПП ДФС, будучи повідомленим про день, час та місце судового засідання з розгляду скарги, не прибув, про наявність поважних причин неявки не повідомив, що відповідно до ч.3 ст.306 КПК України не є перешкодою для розгляду скарги.

Слідчий суддя, заслухавши доводи власника майна та його представників, дослідивши скаргу та долучені до неї документи, дійшов висновку про таке.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Наведена конституційна норма гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими якого є можливість безперешкодного володіння, користування та розпорядження об`єктом права власності, допускається виключно у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами.
Отже, навіть тимчасове обмеження права власності є фактичне позбавленням власника майна можливості на свій розсуд користуватися та розпоряджатися цим майном, що є тотожним позбавленню права власності.
Практичне застосування встановленої Конституцією України гарантії охорони власності, доводить, що позбавлення будь-якої особи права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй на законних підставах майном у спосіб або через застосування процедури, які не відповідають приписам закону, є протиправним.
Підстави та порядок встановлення тимчасового обмеження прав особи щодо реалізації нею усієї сукупності або ж окремих складових права власності під час досудового розслідування визначені кримінальним процесуальним законодавством.
З вищеназваною конституційною нормою кореспондуються положення ст. 2 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), якою до завдань кримінального провадження, з-поміж іншого, віднесена охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення того, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.
У контексті клопотання, що є предметом цього розгляду, першочергово має бути надана оцінка правомірності втручання державного органу у реалізацію особою свого права власності, таке втручання полягає у примусовому, тобто без добровільної згоди власника, обмеженні його права розпорядження нерухомим майном.
Главою 2 КПК встановлені засади, тобто основоположні принципи кримінального провадження, до яких, серед інших, віднесені законність (ст. 9 КПК) та недоторканність права власності (ст. 16).
Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кримінальне процесуальне законодавство України повинно застосовуватися з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» та Закону України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Європейська Конвенція захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) є частиною національного законодавства України.
Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа мають право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, що передбачені законом і загальними принципами міжнародного права.
У рішенні «Смірнов проти Росії» від 07.06.2007 ЄСПЛ зазначив, що найбільш важлива вимога ст. 2 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-який акт втручання державного органу у здійснення права на безперешкодне користування своїм майном повинен бути законним.
Крім того наведена засада закріплена у ст. 16 КПК та визначає, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК.
Сукупність наведених норм кримінального процесуального законодавства, їх внутрішній, змістовний зв`язок доводять, що будь-які процесуальні рішення, дії слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, вчинені під час досудового розслідування, мають відповідати вищевказаним засадам.
Крім того, процесуальним законом визначено, що обов`язок здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні покладається на слідчого суддю.
Таким чином, саме слідчий суддя шляхом застосування своїх повноважень покликаний забезпечити дотримання закону усіма учасниками кримінального провадження, а також зобов`язаний вживати передбачених законом заходів для поновлення порушених під час досудового розслідування прав та інтересів осіб.
Отже, слідчий суддя, виконуючи покладені на нього обов`язки, має запобігти зловживанню стороною обвинувачення зазначеними повноваженнями з метою суворого дотримання закону, забезпечення рівності сторін кримінального провадження та збалансованості їх прав.
Як встановлено під час розгляду скарги, слідчим 23.07.2020 на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 13.07.2020 проведений обшук за місцем мешкання ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1 , під час якого вилучені належні останньому грошові кошти.

Рішенням слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 03.08.2020 прокурору відмовлено у накладенні арешту на вилучене у ОСОБА_5 майно (справа № 761/22851/20), яке ухвалою Київського апеляційного суду від 26.10.2020 залишене без змін.

У силу ст. 169 КПК тимчасово вилучене майно повертається особі, зокрема, у разі відмови у задоволенні клопотання про накладення арешту.
Отже наявність рішення слідчого судді про відмову у застосуванні арешту до вилученого під час обшуку майна, яке не відноситься до переліку майна, на вилучення якого наданий дозвіл ухвалою слідчого судді про обшук, відносить це майно до категорії тимчасово вилученого, отже, останнє підлягає негайному поверненню особі, у якої воно вилучене.
Невиконання вказаної вище норми свідчить про бездіяльність сторони обвинувачення, яка відповідно до ч.1 ст. 303 КПК може бути оскаржена до слідчого судді.
Отже відмова рішеннями слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 03.08.2020 та Київського апеляційного суду від 26.10.2020 (справа № 761/22851/20) у накладенні на вилучене у ОСОБА_5 майно арешту зобов`язувало слідчого, який здійснює досудове розслідування у вказаному провадженні, повернути речі та документи власнику.
Таким чином майно, на поверненні якого наполягає заявник, є тимчасово вилученим, подальше перебування цього майна під безпосереднім контролем органу досудового розслідування порушує право власності ОСОБА_5 , що вимагає від слідчого судді прийняття рішення, яке б усунуло негативні наслідки та відновило у повному обсязі право власності вказаної особи.
Враховуючи викладене, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 2, 7, 16, 234, 303, 307, 395 КПК України, слідчий суддя
у х в а л и в :
Скаргу адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 задовольнити.

Зобов`язати слідчого СУФР ОВПП ДФС, який здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні № 420 200 000 000 009 86 від 02.06.2020 за ч. 2 ст. 212 КК України, повернути ОСОБА_5 вилучене 23.07.2020 під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , майно, а саме:

-грошові кошти у національній валюті у сумі 1 562 000 (один мільйон п`ятсот шістдесят дві тисячі) грн.;

-грошові кошти у доларах США у сумі 59 600 (п`ятдесят дев`ять тисяч шістсот) доларів США.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1