УХВАЛА

іменем України

18 лютого 2021 року

м. Київ
справа № 148/22/20
провадження № 51-680ск21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 31 серпня 2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 12 листопада 2020 року щодо ОСОБА_5 у межах кримінального провадження № 0000518 за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бельц Республіки Молдова, жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимостей,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК.
Встановлені обставини
За вироком Тульчинського районного суду Вінницької області від 31 серпня 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за ч. 1 ст. 125 КК до покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин.
Частково задоволено цивільний позов ОСОБА_4 та стягнуто на її користь із ОСОБА_5 2978,3 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди,

5 000 грн моральної шкоді і 5 000 грн витрати на правову допомогу.
Згідно з вироком місцевого суду ОСОБА_5 24 жовтня 2019 близько 18:30

на території домогосподарства, що знаходиться на АДРЕСА_1 , під час конфлікту, який виник на ґрунті довготривалих неприязних стосунків із ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та маючи явну перевагу у фізичній силі, вибив із рук ОСОБА_4 мобільний телефон та, розуміючи, що остання є особою похилого віку і не зможе чинити опору його протиправним діям, умисно наніс кулаками не менше трьох ударів у голову та правою ногою удар у шию ОСОБА_4 . Унаслідок вказаних дій відповідно до висновку експерта № 138

від 5 грудня 2019 року ОСОБА_4 заподіяно легкі тілесні ушкодження,

що не спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Вінницький апеляційний суд ухвалою від 12 листопада 2020 року частково задовольнив апеляційну скаргу потерпілої, змінив вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 31 серпня 2020 року щодо ОСОБА_5 у частині цивільного позову, стягнувши з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 10 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. У решті зазначений вирок районного суду щодо ОСОБА_5 залишив без змін.
Суть питання
У касаційній скарзі потерпіла просить змінити рішення місцевого й апеляційного судів у частині вирішення питання цивільного позову, задовольнивши її позовну заяву про стягнення моральної і матеріальної шкоди в повному обсязі. Вимоги касаційної скарги мотивує тим, що стягнена сума у розмірі 10 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, враховуючи глибину і тривалість моральних страждань за обставин даного провадження, не відповідає вимогам розумності та справедливості. На думку ОСОБА_4 , вказана сума не є достатньою для відшкодування тих страждань і моральних втрат, які заподіяно їй злочином. Крім того, ОСОБА_4 наголошує, що такий розмір моральної шкоди не сприятиме позитивній поведінці засудженого, який викликає у потерпілої почуття страху за її життя і здоров`я.
Також потерпіла не погоджується з частковим задоволенням позовних вимог в частині витрат на правову допомогу в розмірі 5000 грн. Зазначає, що до цивільного позову надавала розрахунок витрат на адвоката в розмірі 12 500 грн з переліком дій, які останній вчинив на виконання умов договору № 44/2019, однак суди першої та апеляційної інстанцій не взяли до уваги цей документ, а тому необгрунтовано знизили розмір витрат на правову допомогу.

Мотиви Верховного Суду
У касаційній скарзі потерпіла не оскаржує висновків суду в частині доведеності винуватості у вчиненні злочину та кваліфікацію дій ОСОБА_5 за ч. 1

ст. 125 КК, а також вид і розмір призначеного покарання.
Разом із тим посилання потерпілої на неправильне вирішення судами цивільного позову в частині моральної шкоди та витрат на правову допомогу є безпідставними.
Відповідно до ч. 1 ст. 124 КПК у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.
За змістом ч. 1 ст. 129 КПК суд, ухвалюючи, зокрема, обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Частиною 5 ст. 128 КПК передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно

від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має навести в рішенні відповідні мотиви.
Відповідно до ухвали суду апеляційної інстанції, приймаючи рішення щодо розміру відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 гривень, місцевий суд у достатній мірі

не врахував характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань потерпілої, її вік, погіршення стану здоров`я, зміни, які стались в її житті через скоєний щодо неї злочин. За таких обставин, враховуючи характер правопорушення, вину ОСОБА_5 , наявність фізичних, душевних страждань, а також засади розумності, виваженості та справедливості, апеляційний суд обгрунтовано дійшов висновку про те, що з обвинуваченого ОСОБА_5 підлягає стягненню заподіяна моральна шкода у розмірі 10 000 грн, яка адекватно відображає ступінь страждань потерпілої.
З таким висновком погоджується колегія суду касаційної інстанції та констатує, що, приймаючи у межах кримінального провадження рішення в частині, що стосується цивільного позову, та задовольняючи частково апеляційну скаргу й позовні вимоги потерпілої, апеляційний суд обгрунтовано виправив помилку місцевого суду в частині розміру стягнення моральної шкоди та повною мірою дотримався вимог статей 127129 КПК. Розмір відшкодування моральної шкоди та понесених потерпілою процесуальних витрат, визначений судом з урахуванням вимог статей 22, 23, 1166, 1167 ЦК, є обґрунтованим.
При цьому суд касаційної інстанції звертає увагу ОСОБА_4 на те, що метою стягнення моральної шкоди є відшкодування втрат, яких потерпіла особа зазнала в минулому у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї іншої особи. Стягнення моральної шкоди не є превентивною мірою та не переслідує мету покарання чи притягнення особи до кримінальної відповідальності, а також не може бути пов`язано з пост кримінальною поведінкою останньої, як зазначено в касаційній скарзі.
З приводу будь-яких протиправних дій, вчинених, на думку потерпілої, щодо неї, слід звертатися до правоохоронних органів.
Що стосується питання відшкодування витрат потерпілої на правову допомогу, слід зазначити наступне.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг (складений процесуальний документ, вчинена процесуальна дія (участь у слідчих (розшукових) діях чи ознайомлення із процесуальними документами тощо).
Відповідно до правового висновку щодо правозастосування, який міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Як убачається з касаційної скарги та долучених до неї копій оскаржуваних судових рішень, між потерпілою ОСОБА_4 та адвокатом ОСОБА_6 було укладено договір про надання останнім правової допомоги. Упродовж досудового розслідування та судового розгляду цей адвокат здійснював представництво інтересів потерпілої. Потерпіла звернулася до суду із позовною заявою про відшкодування шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, у тому числі і про відшкодування процесуальних витрат на правову допомогу.
Як зазначає у касаційній скарзі потерпіла, при зверненні з цивільним позовом

28 січня 2020 року до суду було подано розрахунок витрат на правову допомогу,

в якому вказано, що на виконання умов договору № 44/2019 адвокат приймав участь у допиті потерпілої, в одночасному допиті, в слідчому експерименті, здійснював підготовку процесуальних документів, зокрема позовної заяви, та брав участь

у судових засіданнях. Крім того, адвокат проводив зустрічі з клієнтом, здійснив попереднє опрацювання матеріалів справи та законодавчої бази, що регулюють спірні відносини; формування правової позиції з клієнтом та консультування.
Оскільки відповідно до вимог ст. 433 КПК суд касаційної інстанції позбавлений права досліджувати докази та встановлювати достовірність того чи іншого доказу, вимога потерпілої дослідити даний доказ та дати йому іншу оцінку ніж та, яку дали суди першої й апеляційної інстанцій, не грунтується на положеннях кримінального процесуального закону.
У той же час, згідно з копіями оскаржуваних судових рішень, ці документи були безпосереднього досліджені судами першої й апеляційної інстанцій та їм була дана відповідна правова оцінка. На переконання суддів місцевого й апеляційного судів, вказані документи не підтверджують розміру витрат на правову допомогу в заявленому потерпілою розмірі. З таким висновком погоджується колегія суддів, оскільки згідно з наведеною вище усталеною судовою практикою (відповідно до змісту касаційної скарги та копій оскаржуваних судових рішень) до заяви не було долучено оригіналів документів, які підтверджують ці витрати (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Таким чином, твердження потерпілої про те, що розмір відшкодування витрат, понесених нею на правову допомогу, який за рішеннями судів першої й апеляційної інстанцій необхідно сплатити засудженому, є безпідставно заниженим, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає необґрунтованими.
Вирок місцевого суду з урахуванням внесених апеляційним судом змін узгоджується з положеннями статей 370, 374 КПК, ухвала апеляційного суду є вмотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК, а з касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення касаційної скарги потерпілої немає.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 цього Кодексу суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Оскільки зазначені у касаційній скарзі мотиви свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2

ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 на вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 31 серпня

2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 12 листопада 2020 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3