Справа № 761/1692/21
Провадження № 1-кс/761/1982/2021
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2021 року слідчий суддя Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , за участю адвоката ОСОБА_2 , секретаря судового засідання ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу адвоката ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 , на постанову старшого слідчого в особливо важливих справах другого відділу Управління з досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених працівниками правоохоронних органів та суддями, Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_5 від 22.12.2020 про закриття кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001805 від 25.11.2019, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.371 КК України,-
В С Т А Н О В И В:
До Шевченківського районного суду міста Києва надійшла зазначена скарга, яка мотивована тим, що Головне слідче управління Державного бюро розслідувань здійснювало досудове розслідування кримінального провадження № 0001805 від 25.11.2019 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 371 КК України.

Так, 18 листопада 2019 року адвокатом ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_4 було подано заяву до ДБР про вчинення прокурором ГПУ ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 371 КК України (завідомо незаконне затримання, що спричинило тяжкі наслідки). Заяві було присвоєно вхідний номер 24673-19.

Так, у заяві заявник обґрунтовував ймовірну наявність у діях прокурора ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення наступним.

З 31.03.2013 року по 20.11.2019 року Генеральною прокуратурою України здійснювалось досудове розслідування кримінального провадження № 0000400 від 31.03.2013 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 та ч. 3 ст. 209 КК України.

В рамках вказаного кримінального провадження, 16 листопада 2019 року об 11 годині 45 хвилин на вулиці поблизу першого під`їзду будинку АДРЕСА_1 прокурором ОСОБА_7 за участі старшого оперуповноваженого ГВ БКОЗ ГУ СБУ у м. Києві та Київської області ОСОБА_8 та інших двох невстановлених оперативних співробітників, ймовірно, за вказівки свого безпосереднього керівника ОСОБА_9 , без відповідної ухвали слідчого судді, без наявності чіткої підстави для затримання, передбаченої ч. 1 ст. 208 КПК України, без пред`явлення посвідчення, не представившись та не повідомивши ані суті підозр, ані підстав для затримання, не роз`яснивши права та обов`язки, передбачені КПК України та Конституцією України, не надавши можливості скористатись правом на правничу допомогу, без будь-яких інших пояснень, здійснено затримання ОСОБА_4 .

Адвокат ОСОБА_2 у скарзі зазначає, що під час затримання ОСОБА_4 фактично перебував на вулиці разом із своїм малолітнім сином, який надзвичайно злякався та переніс серйозний нервовий стрес у зв`язку із раптовим захопленням його батька озброєними та фізично міцними молодиками.

Під час здійснення вказаного затримання прокурором ГПУ ОСОБА_7 та невстановленими співробітниками ГУ БКОЗ ГУ СБУ у м. Києві та Київської області було грубо порушено ряд процесуальних норм, конституційних та конвенційних гарантій, що, в свою чергу, містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 371 Кримінального кодексу України, що скаржник обґрунтовує наступним.

Так, частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, згідно зі ст. 9 КПК України прокурор повинен неухильно додержуватися вимог Конституції України та положень КПК України.

Відповідно до пункту 1 ст. 5 Конвенції ніхто не може бути позбавлений свободи інакше як в порядку, встановленому законом.

Підпунктом с пункту 1 цієї статті передбачено законний арешт або затримання особи, мають бути здійсненні з метою передачі його компетентному судовому органу на підставі обґрунтованої підозри в здійсненні правопорушення.

Також, у відповідності до ч. 1 ст. 12 КПК України під час кримінального провадження ніхто не може триматися під вартою, бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом.

За змістом частини 1 статті 207 КПК України ніхто не може бути затриманий без ухвали слідчого судді, суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Вичерпний імперативний перелік підстав для затримання особи без ухвали слідчого судді, суду передбачений частиною 1 статті 208 КПК України.

Вказаною процесуальною нормою встановлено, що уповноважена службова особа має право без ухвали слідчого судді, суду затримати особу, підозрювану у вчиненні злочину, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі, лише у випадках:

1) якщо цю особу застали під час вчинення злочину або замаху на його вчинення;

2) якщо безпосередньо після вчинення злочину очевидець, в тому числі потерпілий, або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці події вказують на те, що саме ця особа щойно вчинила злочин;

3) якщо є обґрунтовані підстави вважати, що можлива втеча з метою ухилення від кримінальної відповідальності особи, підозрюваної у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого корупційного злочину, віднесеного законом до підслідності Національного антикорупційного бюро України.

Скаржник також зазначає про очевидну відсутність будь-якої із трьох, визначених законом, підстав, зокрема: ОСОБА_4 не застали під час вчинення злочину або замаху на його вчинення; ОСОБА_4 було затримано не безпосередньо під час вчинення злочину, і на місці затримання не було ані очевидця чи потерпілого, які б вказали, що пан ОСОБА_10 вчинив злочин; сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці події на момент затримання не вказували на те, що саме ОСОБА_4 щойно вчинив злочин; кримінальні правопорушення, що розслідуються в рамках даного кримінального провадження, а саме: ч. 1 ст. 255, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України не підслідні Національному антикорупційному бюро України.

Менше з тим, достеменно знаючи про відсутність як ухвали слідчого судді про затримання ОСОБА_4 , так і про відсутність жодної із підстав, яка передбачена ч. 1 ст. 208 КПК України, прокурор ГПУ ОСОБА_7 , ймовірно, за вказівки начальника - прокурора ОСОБА_9 , безпідставно, завідомо незаконно затримав ОСОБА_4 .

Крім того, додатково наголошуємо, що окрім грубого порушення вимог ч. 1 ст. 208 КПК України, прокурором свідомо та умисно допущено ряд інших процесуальних порушень.

Щодо порушення вимог ч. 4 ст. 208 КПК України скаржник зазначає таке.

За змістом даної процесуальної норми уповноважена службова особа, що здійснила затримання особи, повинна негайно повідомити затриманому зрозумілою для нього мовою підстави затримання та у вчиненні якого злочину він підозрюється, а також роз`яснити право мати захисника, отримувати медичну допомогу, давати пояснення, показання або не говорити нічого з приводу підозри проти нього, негайно повідомити інших осіб про його затримання і місце перебування відповідно до положень статті 213 цього Кодексу, вимагати перевірку обґрунтованості затримання та інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.

В порушення вимог вказаної процесуальної норми, з метою умисного порушення прав ОСОБА_4 , прокурор ГПУ ОСОБА_7 : не повідомив затриманому зрозумілою для нього мовою підстави затримання та у вчиненні якого злочину він підозрюється (задля дезорієнтації мого Клієнта та з метою залякування і можливого примушування зостраху дати будь-які покази проти себе); не роз`яснив право мати захисника (з метою порушення права ОСОБА_4 на захист і задля замаскування перед моїм клієнтом незаконності затримання та надання такій "процесуальній дії" вигляду законної), не роз`яснив право отримувати медичну допомогу (з метою примушування дати будь-які покази в разі раптового погіршення стану здоров`я та можливого пропонування медичної допомоги взамін на викривальні покази), не роз`яснив право давати пояснення, показання або не говорити нічого з приводу підозри проти нього (з метою порушення права мого клієнта на захист та можливого обмовлення себе), не роз`яснив право вимагати перевірку обґрунтованості затримання та інші процесуальні права, передбачені цим кодексом (з метою порушення права ОСОБА_4 на захист і задля замаскування перед моїм клієнтом незаконності затримання та надання такій "процесуальній дії" вигляду законної).

Адвокат ОСОБА_2 зазначає про порушення вимог ч. 1 ст. 210 КПК України.

У відповідності до даної процесуальної норми уповноважена службова особа зобов`язана доставити затриману особу до найближчого підрозділу органу досудового розслідування, в якому негайно реєструються дата, точний час (година і хвилини) доставлення затриманого та інші відомості, передбачені законодавством.

В порушення вказаної процесуальної норми прокурор ГПУ ОСОБА_11 не доставив затриману особу до найближчого підрозділу органу досудового розслідування ( в даному випадку - ОСОБА_4 могло бути доставлено до ГПУ на Борисоглібській, 18 або на Різницькій 13/15 або у будь-який інший підрозділ ГПУ), однак, цього зроблено не було; ОСОБА_4 було доставлено до ІТТ ГУ НП у м. Києві лише орієнтовно о 17 годині того ж дня, однак, дату його доставлення зареєстровано не було.

Вказаний тривалий проміжок часу ОСОБА_4 не було зареєстровано та не було складено відповідний протокол з єдиною метою - залякувати мого Клієнта задля обмовлення себе чи своїх знайомих або колег, що є неприпустимим в демократичній правовій державі.

Вказуючи на порушення вимог ч. 4 ст. 213 КПК України, адвокат ОСОБА_2 обґрунтовує свої доводи наступними.

Згідно із даною процесуальною нормою уповноважена службова особа, що здійснила затримання, зобов`язана негайно повідомити про це орган (установу), уповноважений законом на надання безоплатної правової допомоги. У разі неприбуття в установлений законодавством строк захисника, призначеного органом (установою), уповноваженим законом на надання безоплатної правової допомоги, уповноважена службова особа негайно повідомляє про це відповідний орган (установу), уповноважений законом на надання безоплатної правової допомоги.

В порушення даної процесуальної норми прокурор ГПУ ОСОБА_7 не повідомив негайно регіональний центр з надання безоплатної вторинної допомоги у м. києві. вказане повідомлення було здійснено лише о 13 годині 26 хвилин, тобто по спливу двох годин із моменту затримання!

Більше того, тією ж нормою встановлено, що у разі неприбуття в установлений законодавством строк захисника, призначеного органом (установою), уповноваженим законом на надання безоплатної правової допомоги, уповноважена службова особа негайно повідомляє про це відповідний орган (установу), уповноважений законом на надання безоплатної правової допомоги.

В порушення вказаної нормативної вимоги, прокурор ОСОБА_7 не повідомив Регіональний центр з надання безоплатної вторинної допомоги у м. Києві про неприбуття адвоката.

Порушення даної процесуальної норми було здійснено свідомо та умисно, з єдиною метою - залякати ОСОБА_4 та не дати належним чином скористатись професійною правничою допомогою, адже у разі своєчасного прибуття захисника одразу б стало відомо про очевидну протиправність та незаконність затримання.

Адвокат зазначає, що викладені вище факти та обставини незаконного затримання ОСОБА_4 свідчать про те, що прокурор ОСОБА_7 не через власну недбалість або непрофесійність допустив грубе порушення вимог закону та прав мого клієнта; він свідомо та умисно здійснив завідомо незаконне затримання ОСОБА_12 , що спричинило тяжкі наслідки, у вигляді суттєвого погіршення психологічного та фізичного стану мого Клієнта, а також його малолітнього сина, який став свідком грубого та очевидно протиправного фізичного примусу працівників правоохоронних органів.

Під час досудового розслідування слідчий ГСУ ДБР ОСОБА_5 допитав лише фігуранта даного провадження гіпотетичного підозрюваного (який, до речі, нині працює слідчим у Державному бюро розслідувань), а також оперативного співробітника Національної поліції ОСОБА_13 . Будь-яких інших слідчих дій слідчим здійснено не було.

В подальшому, 22.12.2020 року не здійснивши усіх необхідних слідчих дій, слідчий ДБР ОСОБА_5 прийняв рішення про закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю в діяннях прокурора ОСОБА_11 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 371 КПК України.

Адвокат ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_4 оскаржувану постанову про закриття кримінального провадження від 22.12.2020 року вважає протиправною, незаконною та передчасною, у зв`язку із чим вона має бути скасована, оскільки статтею 7 КПК України передбачені загальні засади кримінального провадження, однією з яких є законність, сутність якої розкрита у ст.9 КПК України. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження слідчий зобов`язаний неухильно додержуватися вимог законодавства, у тому числі Кримінального процесуального кодексу України. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 9 КПК України слідчий зобов`язаний всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень. Частиною 1 статті 94 КПК України на слідчого покладений обов`язок під час оцінки доказів забезпечити всебічне, повне та неупереджене дослідження всіх обставин кримінального провадження.

Отже, законним процесуальне рішення може визнаватись лише у разі його відповідності вищевказаним вимогам.

Попри наведене, рішення слідчого від 22.12.2020 року про закриття кримінального провадження за ч. 1 ст. 371 КК України прийняте всупереч зазначених вимог.

Згідно із вказаною постановою слідчого, слідчий дійшов висновку про те, що інформація, викладена у заяві адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_4 та інших матеріалах досудового розслідування щодо можливих неправомірних дій прокурора ОСОБА_11 в частині завідомо незаконного затримання ОСОБА_4 не знайшла свого об`єктивного підтвердження та спростована доказами, зібраними у кримінальному провадженні, а тому у даному випадку в діянні відсутній склад кримінального правопорушення, передбачений ч. 1 ст. 371 КК України.

Однак ОСОБА_4 та його адвокат переконані, що такі висновки є передчасними, оскільки вивчення матеріалів справи засвідчило, що рішення про закриття кримінального провадження прийнято без дослідження всіх обставин кримінального провадження, аналізу та оцінки даних досудової перевірки.

Слідчий не взяв до уваги ту обставину, що заявник у своїй заяві наголошував на тому, що, на його думку, кримінальне переслідування , і відповідно незаконне затримання - відбувалось за безпосередньої організації та вказівки ОСОБА_9 , який, на той час, обіймав посаду начальника четвертого відділу процесуального керівництва Другого управління Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних ДБР.

Вказана особа, на наше переконання, була головним ініціатором та організатором незаконного затримання ОСОБА_4 , відтак, ОСОБА_9 може мати статус організатора вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 371 КК України.

Ця обставина слідством була проігнорована, що мало наслідком відсутність проведення такої слідчої дії як допит ОСОБА_9 як одного із основних фігурантів даного кримінального провадження.

Відтак, слідчий не допитав ОСОБА_9 , що свідчить про неповноту досудового розслідування, та відповідно про передчасність закриття кримінального провадження.

Слідчим не допитаний сам затриманий ОСОБА_4 . Варто зауважити, що слідчий у даному кримінальному провадженні жодного разу не викликав на ЖОДНУ слідчу дію, у тому числі на допит особу, відносно якої вчинено кримінальне правопорушення та якій безпосередньо було завдано шкоди.

Відсутність допиту ОСОБА_4 свідчить про неповноту досудового розслідування та про передчасність закриття даного кримінального провадження.

Слідчим не допитані усі прокурори Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора), що входили на момент затримання ОСОБА_4 до групи прокурорів у кримінальному провадженні № 0000400.

Вказані особи, як мінімум, є свідками у даному кримінальному провадженні, адже брали участь у досудовому розслідуванні, і відповідно їм можуть бути відомі обставини вчинення кримінального правопорушення їх колег прокурорів ОСОБА_11 та ОСОБА_14 .

Як максимум - дані особи навіть можуть бути співучасниками у вчиненні злочину щодо завідомо незаконного затримання ОСОБА_4 .

Слід зазначити, що за наявною у нас інформацією процесуальних конкретних дій інші прокурори не виконували, але теоретично могли б, маючи всі необхідні процесуальні можливості, будучи процесуальними керівниками у кримінальному провадженні № 0000400 не допустити незаконне затримання ОСОБА_4 , адже їм було відомо, що кримінальне провадження розслідується протягом більше шести років, і відповідно доцільності та нагальної необхідності у затриманні особи немає, так як відсутні чітко визначені ст. 208 КПК України підстави для затримання особи без ухвали слідчого судді.

Таким чином, допит вказаних осіб є необхідним для повного, всебічного і об`єктивного досудового розслідування, натомість, їх не було проведено слідчим, що, в свою чергу, свідчить про неповноту досудового розслідування, і як наслідок про передчасність закриття даного кримінального провадження.

Слідчим не допитані усі слідчі, що входили до групи слідчих у кримінальному провадженні № 0000400. Вказані особи, як мінімум, є свідками у даному кримінальному провадженні, адже брали участь у досудовому розслідуванні, і відповідно їм можуть бути відомі обставини вчинення кримінального правопорушення прокурорами ОСОБА_14 та ОСОБА_11 .

Таким чином, допит вказаних осіб є необхідним для повного, всебічного і об`єктивного досудового розслідування, натомість, їх не було проведено слідчим, що, в свою чергу, свідчить про неповноту досудового розслідування, і як наслідок про передчасність закриття даного кримінального провадження.

Слідчим не допитано дитину ОСОБА_4 ОСОБА_15 який безпосередньо був присутній під час затримання батька. На момент затримання 16.11.2019 року дитині було 11 повних років, а тому, за умови дотримання вимог ст. 226 КПК України, допит малолітнього сина можна було б здійснити задля встановлення усіх обставин справи.

Відсутність такої слідчої дії також свідчить про неповноту досудового розслідування, його формальність та поверхневість і незацікавленість слідчого у встановленні істини у даній справі.

Слідчим не допитано свідка подій консьєржа яка була присутня під час затримання ОСОБА_4 . Дана особа могла б підтвердити або спростувати усі покази ОСОБА_7 щодо ходу затримання та поводження із дитиною затриманого.

Слідчим не було допитано дружину ОСОБА_4 ОСОБА_16 - яка також може володіти інформацією щодо подій 16.11.2019 року.

До того ж, справедливим видається зазначити, що слідчий в оскаржуваній постанові посилається на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 18.11.2019 року про обрання запобіжного заходу у вигляді застави, залишену без змін судом апеляційної інстанції, а також на ухвали Вищого антикорупційного суду про накладення арешту на тимчасове вилучене майно під час обшуку і про відмову у скасуванні такого арешту. Вказані судові рішення слідчий зазначає як докази, що, нібито, підтверджують «законність» затримання ОСОБА_4 .

Однак, така позиція слідчого не заслуговує на увагу, з огляду на наступне.

По-перше, жодне із вказаних судових рішень НЕ містить преюдиційного факту законності затримання ОСОБА_4 . У вказаних справах питання законності затримання ОСОБА_4 взагалі належним чином не розглядалось.

По-друге, адвокат зазначає, що ОСОБА_4 звернувся до Європейського Суду з прав людини із скаргою на незаконне затримання, і відповідно 17.12.2020 року отримав лист про те, що скарга є прийнятною і буде прокомунікована разом із іншими скаргами не пізніше 15.03.2021.

Отже, питання законності або незаконності затримання ОСОБА_4 ще не встановлене належним чином, і лише ЄСПЛ остаточно вирішить це питання. Відповідно посилання на ухвали слідчого судді, які не розглядали питання законності затримання - є недоречними.

Вказані обставини об`єктивно свідчать про наявність підстав для подальшого досудового розслідування, і відповідно - про передчасність закриття кримінального провадження.

Крім того, слідчий не взяв до уваги ту обставину, що про незаконність затримання беззаперечно свідчать наступні аргументи:

по-перше, на момент затримання були відсутні будь-які підстави для затримання ОСОБА_4 без ухвали слідчого судді, вичерпний перелік яких передбачений ст. 208 КПК України.

по-друге, в день затримання 16.11.2019 року (субота, вихідний день) прокурор ОСОБА_11 до роботи не залучався.

Так, пунктом 1 Розділу ІІІ Правил внутрішнього службового розпорядку прокурорів Генеральної прокуратури України, затверджених Наказом Генеральної прокуратури України від 30.12.2016 року № 419 (в редакції, яка діяла станом на 16-17.11.2019 року) чітко передбачено, що для виконання невідкладних завдань прокурор може залучатись до роботи понад установлену тривалість робочого часу, а також для роботи у вихідні, святкові, неробочі дні за наказом генерального прокурора, погодженим із профспілковим комітетом.

Відтак, для виконання невідкладних завдань у суботу, 16.11.2019 року прокурором ОСОБА_7 мав бути наказ Генерального прокурора, погоджений із профспілковим комітетом.

Однак, із листа-відповіді офісу генерального прокурора вбачається, що такого наказу не було. отже, здійснення дій щодо затримання ОСОБА_4 у вихідний день без наказу Генерального прокурора у неділю є незаконним.

Вказану обставину слідчий проігнорував, чим допустив неповноту досудового розслідування, як наслідок передчасність закриття кримінального провадження.

Також, у своїй постанові слідчий вказує, що «у матеріалах кримінального провадження відсутні відомості щодо наявності прямого умислу у прокурора ОСОБА_11 на незаконне затримання ОСОБА_4 .

Напротивагу вказаній позиції слідчого, адвокат зазначає, що наявні доводи, які підтверджують наявність прямого умислу у діях ОСОБА_11 на здійснення незаконного затримання, а саме: наявність юридичної освіти у ОСОБА_7 ; практичний досвід роботи в органах прокуратури (щонайменше - з 2015 року, як про це свідчить відкритий реєстр електронних декларацій); відсутність реагування на зауваження затриманого та його захисників, які повідомляли та наголошували на незаконності затримання; свідоме порушення права на захист затриманого, з метою здійснення завідомо незаконного затримання; самоправне здійснення службових повноважень у вихідний день без наявності окремого наказу Генерального прокурора про залучення ОСОБА_11 до роботи у вихідний день.

Таким чином, наявні об`єктивні обставини, що свідчать про наявність прямого умислу у діях ОСОБА_7 , а тому слідчий ДБР ОСОБА_17 дійшов помилкового висновку про протилежне.

Отже, фактично, слідчий ДБР ОСОБА_5 взагалі не здійснив перевірку обставин і фактів, і необґрунтовано закрив кримінальне провадження, не зважаючи на очевидні ознаки вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 371 КК України.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 9 КПК України слідчий повинен неухильно додержуватися вимог Конституції України та положень КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться, крім іншого: законність та публічність.

Адвокат ОСОБА_2 зазначає, що при прийнятті оскаржуваної постанови слідчим порушено вказані загальні засади кримінального провадження, зокрема:

- принцип законності. Так, ч. ч. 1, 2 ст. 9 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

В порушення принципу законності кримінального провадження слідчим не здійснено всебічне, повне і неупереджене дослідження обставин кримінального провадження і не надано їм належної правової оцінки.

- принцип публічності. Згідно зі ст. 25 КПК України прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення (за виключенням випадків, коли кримінальне провадження може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого) або в разі надходження заяви (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

В порушення принципу публічності слідчим не вжито всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Вимоги до змісту і форми постанови як процесуального рішення слідчого містяться у ст. 110 КПК України.

Так, згідно із частиною 5 вказаної норми, постанова слідчого, крім іншого, складається з: мотивувальної частини, яка повинна містити відомості про: зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови; мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу.

В порушення вказаної норми слідчим чітко і детально не вказано мотивів прийняття такої постанови, не зазначено вичерпного обґрунтування та посилання на положення КПК України; слідчий обмежився лише викладом відомостей, отриманих від свідка ОСОБА_7 , який прямо зацікавлений у результатах досудового розслідування, а також свідка Новохатнього разом з тим будь-якого висновку чи обґрунтування, за яких слідчий прийняв до уваги показання двох свідків, а також підстав прийняття рішення про закриття кримінального провадження або підстав, за яких слідчим не було враховано доводів заявника і не виконано увесь можливий перелік слідчих дій, останньою у постанові не наведено, що є неприпустимим.

Таким чином, не навівши обґрунтування жодного з наведених висновків, слідчий належним чином не виконав вимог КПК України при винесенні постанови про закриття кримінального провадження.

Отже, слідчий не дотримався вимог, передбачених ч.5 ст. 110 КПК України, щодо змісту оскаржуваної постанови.

З оскаржуваної постанови слідує, що вона не містить достатніх відомостей, які б свідчили про те, що викладені в ній відомості, як передумови закриття є достатніми для констатації факту відсутності події злочину поза розумним сумнівом, так як усім обставинам справи у порядку ст. 94 КПК України не було надано необхідну правову оцінку в сукупності, що свідчить про те, що встановлена, на даний час, органом досудового розслідування сукупність доказів, якою обґрунтовуються зроблені ним висновки, не може вважатися такою, що не залишає місце сумнівам, а наявність останніх (сумнівів) не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року, (ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України).

Висловлені у постанові доводи слідчого не можливо, у цей період, сприйняти, як такі, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Враховуючи наведене ініціатор скарги просить скасувати оскаржувану постанову слідчого.

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_2 скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Слідчий за викликами в судове засіданн я не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Вислухавши адвоката, дослідивши матеріали скарги, слідчий суддя вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Так, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 303 КПК України під час досудового розслідування заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником може бути оскаржене рішення слідчого про закриття кримінального провадження.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Згідно ч. 5 ст. 40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.

Закриття кримінального провадження відповідно до положень Глави 24 КПК України є формою закінчення досудового розслідування, яке здійснюється в силу наявності обставин, що виключають кримінальне провадження, або при наявності підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Прийняття рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після проведення всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження та безпосереднього дослідження і оцінки слідчим, прокурором показань, речей і документів, які стосуються цього провадження у їх сукупності.

З метою виконання завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України, прийняттю слідчим рішення про закриття кримінального провадження має передувати вжиття ним всіх можливих заходів в порядку, передбаченому КПК України, для з`ясування обставин, які мають значення для кримінального провадження.

Змістом досудового розслідування є діяльність слідчого, спрямована на збирання, дослідження, оцінку, перевірку і використання доказів, попередження, запобігання та розкриття злочинів, встановлення об`єктивної істини, забезпечення правильного застосування закону, охорону прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб.

Основним засобом збирання доказів, а отже основним засобом всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, досягнення його завдань, є проведення слідчих дій.

Відповідно до ч. 1-2 та 6 ст. 223 КПК України слідчими (розшуковими) є дії, спрямовані на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. Підставами для їх проведення є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети.

Доказуванню у кримінальному провадженні згідно із ч. 1 ст. 91 КПК України підлягають, зокрема, подія кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення. Процесуальними джерелами доказів відповідно до ч. 2 ст. 84 КПК України є показання, речові докази, документи та висновки експертів.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Таким чином, прийняття рішення про закриття кримінального провадження можливо лише після всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, безпосереднього дослідження та оцінки слідчим доказів, які стосуються цього провадження в сукупності.

В ході судового розгляду скарги встановлено, що Державним бюро розслідувань здійснювалося досудове розслідування кримінального провадження №0001805 від 25.11.2019, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.371 КК України, яке було розпочато на підставі заяви адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_4
22.12.2020 постановою слідчого старшого слідчого в особливо важливих справах другого відділу Управління з досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених працівниками правоохоронних органів та суддями, Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_5 кримінальне провадження було закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.
Відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України на слідчого суддю покладається функція здійснення контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Основна мета функції судового контролю полягає в захисті прав і законних інтересів учасників кримінального судочинства. Для її досягнення перед судовим контролем постає низка завдань: а) запобігти неправомірним діям і рішенням, що порушують конституційні права і свободи громадян; б) відновлювати права, безпідставно порушені органами досудового розслідування; в) надавати правомірним діям і рішенням особи, що провадить дізнання, слідчого, прокурора юридичної сили, легалізувавши, тим самим, отримані докази.

Враховуючи те, що процесуальне рішення про закриття кримінального провадження має істотне значення для кримінального провадження, слідчий суддя при розгляді скарги на відповідні постанови, з`ясовує питання дотримання вимог щодо всебічності та повноти дослідження, оскільки така неповнота може призвести до прийняття необґрунтованого рішення про закриття кримінального провадження.

Правова природа аналізованого виду оскарження процесуального рішення слідчого чи прокурора, передбачає необхідність перевірки не лише дотримання процесуального порядку закриття кримінального провадження посадовими органами досудового розслідування, а й підстави його закриття.

Так, слідчим суддею встановлено, що слідчим в даному кримінальному провадженні винесено постанову про закриття кримінального провадження, при цьому в даній постанові не зазначено, на підставі якого пункту статті 284 КПК України слідчим закрито провадження, лише вказано, що доводи адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_4 , викладені в заяві про кримінальне правопорушення, не знайшли свого об`єктивного підтвердження та спростовані доказами, зібраними у кримінальному провадження, при цьому, на противагу доводам, викладеним у заяві про злочин слідчий кладе лише показання ОСОБА_7 , відносно дій якого було розпочато досудове розслідування, а також показання свідка ОСОБА_18 , який не був присутнім під час затримання ОСОБА_4 . Згідно змісту оскаржуваної постанови слідчим не було допитано самого ОСОБА_4 та його сина, а також не було допитано працівників, які були присутні під час затримання, що свідчить про неповноту проведеного досудового розслідування та невмотивованість процесуального рішення, а також його необґрунтованість.

Крім того, оскаржуване процесуальне рішення слідчого прийнято у формі постанови, яка може вважатися чинної, в разі відповідності її законодавчим вимогам, які до неї ставляться частиною п`ятою статті 110 КПК України, згідно якої постанова слідчого складається з: 1) вступної частини, яка повинна містити відомості про: місце і час прийняття постанови; прізвище, ім`я, по батькові, посаду особи, яка прийняла постанову; 2) мотивувальної частини, яка повинна містити відомості про: зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови; мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу; 3) резолютивної частини, яка повинна містити відомості про: зміст прийнятого процесуального рішення; місце та час (строки) його виконання; особу, якій належить виконати постанову; можливість та порядок оскарження постанови. При цьому, в оскаржуваній постанові відсутні відомості про час прийняття постанови, а зазначена лише дата її прийняття, що не є тотожними поняттями.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях неодноразово зазначав, що державні органи завжди повинні добросовісно намагатись з`ясувати, що трапилось, і не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень (рішення у справі «Ассенов та інші проти Болгарії» (Assenov and Othersv. Bulgaria), пп. 103 etseq.).

Крім того, вони повинні вживати усіх розумних і доступних їм заходів для забезпечення збирання доказів, що стосуються події, включаючи, серед іншого, покази свідків та висновки судових експертиз (рішення у справах «Танрікулу проти Туреччини» (Tanrikuluv. Turkey) [ВП], заява № 23763/94, пп. 104 etseq., ECHR 1999-IV, та «Гюль проти Туреччини» (Gulv. Turkey), заява № 22676/93, п. 89, від 14 грудня 2000 року).

Враховуючи вказане, слідчий суддя вважає, що винесена слідчим постанова від 29.04.2019 про закриття кримінального є не обґрунтована та невмотивована, у зв`язку з чим вона підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 9, 40, 84, 91, 110, 223, 284, 303, 304, 307, 309 КПК України, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В:
Скаргу задовольнити.
Скасувати постанову старшого слідчого в особливо важливих справах другого відділу Управління з досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених працівниками правоохоронних органів та суддями, Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_5 від 22.12.2020 про закриття кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001805 від 25.11.2019, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.371 КК України.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1