КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 травня 2021 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
секретарів судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 17 березня 2021 року у кримінальному провадженні № 0000613 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Жабенці, Чемеровецького району Хмельницької області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 258, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 342 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 17 березня 2021 року та змінити запобіжний захід ОСОБА_7 з тримання під вартою на домашній арешт в нічний період доби з 22.00 год. до 06.00 год.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 17 березня 2021 року обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк тримання під вартою до 15 травня 2021 року включно .
Таке рішення суд мотивував з огляду на суспільну небезпечність, характер та масштабність наслідків інкримінованих обвинуваченому дій, суворість покарання, що загрожує ОСОБА_7 у разі доведення його винуватості, а також даних про особу обвинуваченого, що у своїй сукупності свідчить про наявність ризиків, передбачених п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, що ОСОБА_7 , перебуваючи на волі може переховуватися від суду та може вчинити інше кримінальне правопорушення, відтак застосування більш м`яких запобіжних заходів є недостатнім, оскільки не забезпечить запобігання цим ризикам, а тому суд вважав за необхідне продовжити строк тримання обвинуваченого під вартою.

В доводах апеляційної скарги захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 зазначає, що суд першої інстанції з власної ініціативи суду майже за місяць до закінчення дії попереднього запобіжного заходу та без клопотання прокурора розглянув питання про продовження строків тримання обвинуваченого під вартою.
Апелянт вказує, що за час дії попередніх ухвал, якими було застосовано та продовжено дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судових засідань, де б досліджувались докази, не проводилось. Судові засідання постійно відкладаються у зв`язку із хворобою суддів та зайнятістю прокурора.
Як вважає захисник, неодноразове продовження судом тримання ОСОБА_7 під вартою у поєднанні із переходом суду на спрощений порядок провадження та долучення доказів до справи порушує право на захист та пункти b), с) та d) частини 3 та частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Також апелянт зазначає, що стороною обвинувачення жодних доказів на підтвердження існування ризиків, передбачених п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України суду надано не було.
Захисник вказує, що ризик переховування обвинуваченого від правосуддя та продовження вчинення ним кримінальних правопорушень оцінювався судом абстрактно та виключно на підставі лише суворості можливого покарання без врахування всіх інших обставин та фактів, що передбачені ст. 178 КПК України.
Апелянт зазначає, що судом не було враховано низки рішень Європейського суду з прав людини щодо того, що сама по собі тяжкість обвинувачення та можливого покарання не може бути обґрунтуванням обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Також, захисник звертає увагу на те, що інший обвинувачений у цій справі ОСОБА_9 , який також тривалий час утримувався під вартою та про існування ризику втечі якого та продовження вчинення ним злочинів постійно наголошував прокурор, після зміни йому запобіжного заходу на непов`язаний з триманням під вартою, від суду не переховувався, кримінальних правопорушень не вчиняв, а постійно прибуває у всі судові засідання де намагається довести свою невинуватість, що, як вважає захисник, свідчить про абстрактність та припущення обвинувачення та суду першої інстанції про існування ризиків.
Крім того, апелянт вказує, що суд першої інстанції не досліджував особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який під час його затримання був працівником батальйону патрульної служби міліції особливого призначення ГУМВС України в м. Києві, у 2014 році брав участь в акціях протесту на Майдані Незалежності в м. Києві з метою захисту від узурпації державного строю та Європейського вибору України де він був свідком розстрілу цивільних активістів та учасників мирного протесту 20 лютого 2014 року.
Захисник звертає увагу також на те, що після збройної агресії Російської Федерації, ОСОБА_7 виступив на захист територіальної недоторканості та державного суверенітету України, більше року перебував в зоні проведення АТО, брав участь у бойових діях, перебуваючи під обстрілами бачив загибель бойових товаришів, отримував контузії та інші травми. З грудня 2014 року по квітень 2015 року ОСОБА_7 перебував у с. Пісках де проходили запеклі бойові дії.
Як зазначає захисник 29 серпня 2015 року ОСОБА_7 повернувся до м. Києва з метою переведення до іншого батальйону у зв`язку з розформуванням добровольчих батальйонів, при цьому психологічно він відчував себе пригнічено, сильно морально виснаженим.
Апелянт вказує що всі наведені події істотно змінили як психічний стан ОСОБА_7 так і його свідомість.
Захисник підсумовує, що тривале неодноразове продовження застосування тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_7 , який утримується під вартою вже п`ять з половиною років перетворило запобіжний захід на «очікування» обвинувального вироку та фактичне відбуття покарання у вигляді позбавлення волі.

В суд апеляційної інстанції учасники провадження не з`явились, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином, будь-яких клопотань про розгляд апеляційної скарги за участю сторін до апеляційного суду не надходило, у зв`язку з чим на підставі ч. 4 ст. 422-1 КПК України, апеляційний розгляд відбувався без участі сторін кримінального провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.
Розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.
Під час розгляду клопотання суд встановив, що відсутні переконливі докази на підтвердження обставин, які б вказували на зменшення або зникнення ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, до такого висновку суд дійшов з огляду на суспільну небезпечність, характер та масштабність наслідків інкримінованих обвинуваченому дій, суворість покарання, що загрожує ОСОБА_7 у разі доведення його винуватості, а також даних про особу обвинуваченого, а тому є обґрунтовані підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на свободі може переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 . Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. В той же час, в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступлення від принципу поваги до особистої свободи, а також забезпечує не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Відтак, колегія суддів погоджується з тим, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.
Апеляційний суд вважає безпідставними доводи захисника про те, що суд необґрунтовано без клопотання прокурора та майже за місяць до закінчення дії попереднього запобіжного заходу розглянув питання про доцільність продовження строків тримання обвинуваченого під вартою, оскільки положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України прямо передбачений такий обов`язок суду, зокрема вказано, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта.
Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не ґрунтуються на матеріалах провадження.
Безпідставними апеляційний суд вважає також доводи захисника про те, що ризик переховування від суду нівельований тим, що інший обвинувачений у цій справі ОСОБА_9 , після зміни йому запобіжного заходу на непов`язаний із триманням під вартою, в повному обсязі виконує покладені на нього обов`язки, зокрема, за першою вимогою з`являється до суду, оскільки дані обставини, жодним чином не спростовують ризики, на які посилається суд в ухвалі.
Крім того, твердження апелянта про те, що ОСОБА_7 є активним громадським діячем, діяльність якого була спрямована на захист територіальної недоторканості та державного суверенітету України, більше року перебував в зоні проведення АТО, брав участь у бойових діях не можуть слугувати обставинами, які б спростовували ризики, на які посилається суд в ухвалі.
Суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином усі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, на підставі яких прийняв відповідне рішення.
За сукупності таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано продовжив раніше застосований до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть на даному етапі судового провадження забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду.
Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 405, 407, 409, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 17 березня 2021 року, якоюобвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк тримання під вартою до 15 травня 2021 року включно, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4