Номер провадження: 11-кп/813/1589/21
Номер справи місцевого суду: 521/6077/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

перекладача ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою разом із доповненнями до неї обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 08.06.2021 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою в кримінальному провадженні №0000334 від 01.02.2020 року, щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Ізмаїл Одеської області, маючого середню освіту, раніше судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.186 КК України, -

встановив:

З представлених апеляційному суду матеріалів убачається, що в Київському районному суді м. Одеси перебуває на розгляді кримінальне провадження №0000334 від 01.02.2020 року за обвинуваченням: ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.186 КК України.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 08.06.2021 року, порядку ст.331 КПК України, продовжено строк дії запобіжного заходу кожному обвинуваченому у виді тримання під вартою без визначення застави, строком до 07.08.2021 року.

Мотивуючи прийняте рішення про продовження строку тримання під вартою обвинувачених, районний суд, врахувавши дані про особи обвинувачених, які обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину та ризики, передбачені ст.177 КПК України, а саме: можливість здійснення спроб переховування від суду; незаконного впливу на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні; вчинення інших кримінальних правопорушень, які не зменшились та не перестали існувати, та дійшов висновку, що обвинуваченим слід продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави строком на шістдесят діб, оскільки жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки останніх.
Не погоджуючись з рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу разом із доповненнями до неї, в якій просить скасувати ухвалу та змінити продовжений відносно нього запобіжний захід з тримання під вартою на нічний домашній арешт, з покладанням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 посилається на незаконність, необґрунтованість та невмотивованість ухвали районного суду, стверджує про недоведеність ризиків, які обумовлюють необхідність продовження строку тримання його під вартою, не врахування судом особи обвинуваченого та допущені порушення його прав під час судового розгляду.

Іншими особами не було подано апеляційних скарг, а тому законність оскарженої ухвали перевіряється судом лише в межах апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 .
Прокурор ОСОБА_12 звернулася до апеляційного суду із заявою, в якій просить апеляційну скаргу розглянути за її відсутності, просила у задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого відмовити, а ухвалу районного суду залишити без змін.
За наведених обставин, враховуючи положення ст.422-1 КПК України, апеляційний розгляд проведено за відсутністю прокурора.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу; вивчивши матеріали справи; обговоривши доводи апеляційної скарги; апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі - КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення має право своєю ухвалою обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює або обирає запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 районний суд виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК, та прийняв обґрунтоване рішення про продовження строку тримання під вартою останнього.

З наданих апеляційному суду матеріалів убачається, що на стадії розгляду судом питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , останній обвинувачуються у скоєні злочину, передбаченого ч.5 ст.186 КК України.
Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, а також наявністю ризиків, які дають підстави вважати, що останній, перебуваючи на свободі, може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності; незаконно впливати на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні чи вчинити інші кримінальні правопорушення, з врахуванням того, що ОСОБА_7 раніше судимий за умисні злочини. Крім того, при прийнятті рішення суд врахував особу обвинуваченого, вік та стан його здоров`я; ступінь міцності соціальних зв`язків; майновий стан; розмір майнової шкоди у завданні якої обвинувачується.
Апеляційний суд вважає, що тяжкість пред`явленого на даній стадії судового розгляду обвинувачення ОСОБА_7 , а також існування ризиків переховування останнього від суду, можливості здійснення впливу на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, вчинення інших кримінальних правопорушень, виправдовують продовження найсуворішого запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_7 та дають апеляційному суду можливість дійти висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, з огляду на те, що раніше існуючі та доведені ризики не знизились і не відпали, оскільки обвинувачений не може не розуміти тяжкість покарання за інкримінованим особливо тяжким злочином, яке може бути призначено останньому у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження.
Наведені обставини, на думку апеляційного суду, в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».
Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Таким чином, обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_7 , який на теперішній час обвинувачуються у скоєні особливо тяжкого злочину, будучи обізнаними та розуміючи можливість призначення суворого покарання, яке йому загрожує у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження, може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.
Враховуючи обставини інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_7 злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше вже притягувався до кримінальної відповідальності та має судимість, апеляційний суд також вважає, що існує ризик того, що обвинувачений може продовжити вчинення протиправних незаконних дій, зокрема вчинити інші кримінальні правопорушення, про що вірно зазначено в оскарженій ухвалі.
За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що в даному кримінальному провадженні існує реальний ризик, передбачений п.5 ч.1 ст.177 КПК.
При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на потерпілих та свідків в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими та свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.
Апеляційний суд визнає неспроможними доводи обвинуваченого ОСОБА_7 щодо відсутності ризику незаконного впливу на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, оскільки покази потерпілих та свідків, які станом на даний час ще не допитані в судовому засіданні, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого судового розгляду. Перебуваючи на свободі, обвинувачений може здійснювати незаконний вплив на потерпілих та свідків, схиляючи їх до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.
Апеляційний суд звертає увагу, що ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченими зазначених дій.
При цьому, КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.
Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.
Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь-яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 щодо можливості застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу у виді домашнього арешту, апеляційний суд визнає непереконливими, оскільки суду не надано документів, які б підтверджували наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків та місця проживання, а також не доведено, що застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту забезпечить виконання обвинуваченим ОСОБА_7 своїх процесуальних обов`язків по кримінальному провадженню.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_7 щодо не скоєння ним інкримінованого злочину, необґрунтованості пред`явленого обвинувачення, апеляційний суд визнає неспроможними, оскільки доводам обґрунтованості обвинувачення має дати суд першої інстанції за результатами повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх наданих сторонами доказів по справі, оцінка яким буде надана в нарадчій кімнаті при ухваленні остаточного судового рішення.
Апеляційний суд наголошує, що колегія суддів, на даній стадії, не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованим обвинуваченому дій та давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону, буде надана лише за наслідками судового розгляду справи в районному суді, за результатами повного дослідження всіх доказів. За таких обставин, доводи обвинуваченого щодо необґрунтованого обвинувачення, є безпідставними.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 щодо подання ним клопотання про скасування арешту майна на даній стадії не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки питання арешту чи скасування арешту майна не є предметом даного апеляційного розгляду, в якому переглядається лише достатність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу.
Посилання обвинуваченого на порушення його права на захист є декларативним, оскільки обвинувачений забезпечений захисником.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 щодо не забезпечення районним судом його права на участь в судових засіданнях перекладача, оскільки він не володіє українською мовою, якою здійснюється судочинство, апеляційний суд визнає непереконливими, оскільки обвинувачений є громадянином України та має освіту.
На стадії апеляційного розгляду судом, за клопотанням обвинуваченого, забезпечена участь перекладача з української на російську мови та навпаки. Однак, на думку суду, обвинувачений стверджуючи про те, що він не розуміє української мови, очевидно може проявляти нещирість, що підтверджується його поведінкою в судовому процесі, зокрема розуміння та сприйняття останнім питань суду та учасників судового процесу, які йому ставилися та надання обвинуваченим пояснень безпосередньо в контексті поставлених питань фактично без допомоги перекладача.
Разом з цим, на думку апеляційного суду, на стадії судового розгляду, суду першої інстанції слід розглянути питання щодо забезпечення обвинуваченого перекладачем з метою унеможливлення в подальшому посилань обвинуваченого на порушення його права на захист.
Щодо тверджень апелянта про те, що він не ознайомлений із матеріалами кримінального провадження, то вони є непереконливими, оскільки останній має можливість ознайомлення із матеріалами кримінального провадження, зокрема доказів, які вже надані стороною обвинувачення суду першої інстанції. При цьому, слід враховувати, що судовий розгляд кримінального провадження ще триває, а тому обвинувачений не позбавлений права звернутися до суду з відповідним клопотанням. Окрім цього, апеляційний суд звертає увагу, що обвинувачений забезпечений захисником.
Посилання обвинуваченого ОСОБА_7 про незадовільний стан здоров`я, який унеможливлює його перебування в умовах слідчого ізолятора та потреби останнього у лікуванні, є також непереконливими, оскільки останнім не надано суду документів, які підтверджують наявність у підозрюваного важких чи хронічних захворювань, які виключають можливість його утримання під вартою.
При цьому, надана суду довідка до акту огляду медико-соціальною експертною комісією, відповідно до якої обвинуваченому ОСОБА_7 визначено ІІ групу інвалідності за загальним захворюванням, не є достатнім доказом незадовільного стану здоров`я обвинуваченого, а окрім того, строк дії довідки станом на теперішній час закінчився. Будь-якої іншої медичної документації щодо стану здоров`я обвинуваченого, в тому числі стосовно критичного стану його здоров`я, який виключає можливість застосування відносно нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою, апеляційному суду не надано.
Апеляційний суд звертає увагу, що у разі підтвердження незадовільного стану здоров`я обвинуваченого, у відповідності до положень Закону України «Про попереднє ув`язнення» №3352-ХІІ від 30.06.1993 року, медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в слідчому ізоляторі організовуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я.
Оскільки доказів, які б давали апеляційному суду підстави вважати, що стан здоров`я обвинуваченого є таким, що на даний час потребує невідкладної медичної допомоги, стороною захисту не надано, апеляційний суд вважає, що у разі реального існування потреби в наданні медичної допомоги обвинуваченому, сторона захисту не позбавлена можливості звернутися з відповідним клопотання до установи виконання покарань.
Окрім того, апеляційний суд звертає увагу, що у разі встановлення у визначеному законом порядку незадовільного стану здоров`я, який перешкоджатиме подальшому перебуванню обвинуваченого під вартою, сторона захисту не позбавлена права звернутися до суду із відповідним клопотанням про зміну раніше обраного запобіжного заходу на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою.
За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком районного суду про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованого останньому злочину, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризикам можливого скоєння ним інших кримінальних правопорушень та переховування обвинуваченого від суду, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.
Таким чином, обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як районним судом, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання обвинуваченого під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.
Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали.
З огляду на наведене, апеляційний суд вважає непереконливими доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про відсутність ризиків, які обумовлюють продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, оскільки характер, спосіб і тяжкість пред`явленого обвинувачення, дані про особу обвинуваченого, а також існування ризиків, на які послався районний суд, виправдовують продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а тому колегія суддів погоджується з оскарженою ухвалою.
З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та скасування або зміни рішення щодо запобіжного заходу.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що те, що обвинувачений ОСОБА_7 тривалий час перебуває під вартою, а судовий розгляд кримінального провадження ще не завершений, апеляційний суд вважає за необхідне звернути особливу увагу районного суду на положення ст.8 Конституції України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Аналіз практики Європейського суду щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Суд роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.
Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , свідчить про те, що кримінальне провадження, навіть враховуючи його складність, перебуває на розгляді суду першої інстанції протягом тривалого часу. Протягом цього часу обвинувачені тримаються під вартою та судом неодноразово продовжувався строк дії запобіжних заходів, але судовий розгляд ще не звершений.
Апеляційний суд вважає таку тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК, може потягти за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи.
Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу разом із доповненнями до неї обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 08.06.2021 року щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 у кримінальному провадженні №0000334 від 01.02.2020 року залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання вимог ст. 28 КПК України щодо дотримання розумного строку розгляду кримінального провадження

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4