У Х В А Л А

"15" червня 2021 р. Справа142/491/20

Провадження1-кп/153/79/20-к

Ямпільський районний суд Вінницької області
у складі головуючого судді ОСОБА_1
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника адвоката ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Ямпіль Вінницької області у залі судових засідань клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження с. Студена Піщанського району Вінницької області, місце реєстрації АДРЕСА_1 , місце проживання АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.122, ч.3 ст.185, ч.1 ст.309 КК України,
В С Т А Н О В И В :
В провадженні Ямпільського районного суду Вінницької області перебувають матеріали вказаного кримінального провадження.

15.06.2021 за вх.№3953 прокурор подав до суду письмове клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 . Своє клопотання мотивував тим, що ОСОБА_4 обвинувачується: у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана з проникненням у житло; у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України - незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів без мети збуту та у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України - умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я або значну стійку втрату працездатності менш як на одну третину. Наявність обґрунтованої підозри на теперішній час обвинувачення у вчиненні ОСОБА_4 інкримінованих правопорушень підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами. Зазначив, що з метою досягнення дієвості кримінального провадження та вирішення визначених ст. 2 КПК України завдань по вказаному кримінальному провадженню, проведення судового розгляду у розумні строки, необхідно обрати обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід, передбачений п. 1 ч. 5 ст. 176, ст. 183 КПК України тримання під вартою. Вказав, що застосування більш м`якого запобіжного заходу унеможливить запобіганню ризикам зазначеним у клопотанні.

Прокурор ОСОБА_3 вищевказане клопотання підтримав. Вказав, що відносно обвинуваченого ОСОБА_4 07.06.2021 Піщанським районним судом Вінницької області ухвалено вирок за ч. 3 ст. 185 КК України і призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі. Також зазначив, що згідно ст. 177 КПК України продовжують існувати ризики, які не могли зменшитися.
Обвинувачений ОСОБА_4 заперечував щодо обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки він не збирається переховуватися від суду.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 вважає необґрунтованим вказане клопотання, ризики, передбачені ст. 177 КПК України не доведені. Вказав, що обвинувачений ОСОБА_4 з моменту звільнення з місць позбавлення волі ніяких порушень не вчиняв. До суду з`явився добровільно. Просив у задоволенні клопотання відмовити.
Заслухавши думку учасників кримінального провадження, а також дослідивши клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого, суд встановив наступні обставини та прийшов до наступних висновків.

Згідно ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), а також практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за встановленою процедурою.

Тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом, який суттєво обмежує конституційне право людини на свободу та особисту недоторканість. Будучи природним воно має бути забезпечене підвищеним захистом у сфері кримінального судочинства, а тому й може бути обмежене лише при дотримання загальноприйнятих принципів, виходячи із критеріїв розумності та об`єктивності.

За нормами ст. 3 Загальної декларації прав людини, ст. 5 Конвенції запобіжний захід у вигляді взяття під варту продовжується лише тоді, коли на підставі наявних у справі фактичних даних із певною вірогідністю можна стверджувати, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки підозрюваного, обвинуваченого.

Крім того, не допускається застосування найбільш суворого запобіжного заходу лише з мотиву тяжкості вчиненого підозрюваним кримінального правопорушення.

Клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити, зокрема, виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Частиною 1 статті 194 КПК України визначено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий або прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам зазначеним у клопотанні.

За нормами ч. 1 ст. 183 КПК України запобіжний захід у виді тримання під вартою є винятковим і застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 1-р/2017 від 23.11.2017 року слідчий, прокурор звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, мають викласти обставини, які доводять, що заявлені раніше ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, а застосування більш м`яких запобіжних заходів не гарантує запобігання цим ризикам.

Частинами 4, 5 ст. 28 КПК України передбачено, кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово. Кожен має право, щоб обвинувачення щодо нього в найкоротший строк або стало предметом судового розгляду, або щоб відповідне кримінальне провадження щодо нього було закрите.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ, викладена у п. 60 рішення від 06.11.2008 у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції (п. 85 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011).

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку.

Вимоги оперативності розгляду кримінальних проваджень у справах, по яких підсудний тримається під вартою, ґрунтуються на підвищених вимогах до розумного строку розгляду (з урахуванням виключного ступеня обмеження права особи на свободу). Усталена правова позиція ЄСПЛ із зазначеного питання наведена у п. 90 рішення у справі «Тодоров проти України»: «Суд також зазначає, що протягом усього кримінального провадження заявник у цій справі тримався під у вартою, що вимагало від державних органів, які розглядали справу, особливу сумлінність у здійсненні правосуддя без затримок».

Підвищені вимоги до судового розгляду кримінальних справ у порядку КПК України ґрунтуються на існуючій практиці ЄСПЛ та мають враховуватися судами з огляду на положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Оскільки одним із найбільш частих порушень прав людини, визнаних ЄСПЛ у справах проти України, є необґрунтоване ухвалення судами рішень про продовження строку тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Прецеденте право Конвенції сформулювало чотири базових причини для відмови у звільненні під заставу: а) ризик того, що підсудний не з`явиться в судове засідання; б) ризик того, що підсудний вживатиме заходів для запобігання відправленню правосуддя; в) скоїть інші правопорушення; г) стане причиною порушення громадського порядку (Tiron v. Romania (Тирон проти Румунії) § 37; Smirnova v. Russia (Смирнова проти Росії), § 59; Piruzyan v. Armenia (Пірузян проти Вірменії), § 94).

Ризик втечі: Ризик втечі підозрюваного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Panchenko v, Russia (Панченко проти Росії), § 106).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova (Бекчиєв проти Молдови) § 58).

Ризик втечі не виникає лише за відсутності постійного місця проживання (Sulaoja v, Estonia (Сулаоя проти Естонії), § 64). Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою (Neumeister v. Austria (Ноймайстер проти Австрії), § 10).

У той час як серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти, тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення особи (Ідалов проти Росії § 145; Гарицький проти Польщі, § 47; Храїді проти Німеччини § 40; Ілійков проти Болгарії §§ 80-81).

Хоча загалом вираз «стан доказів» може бути важливим фактором, що свідчить про наявність в минулому і зараз серйозних ознак вини, сам по собі він не може служити виправданням тривалого тримання під вартою (Дереджі проти Туреччини, § 38).

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 суд ураховує, що аргументи за чи проти звільнення, у тому числі ризик того, що обвинувачений може вчинити інший злочин, не повинні прийматися абстрактно, а повинні бути підкріплені фактичними доказами. Небезпека переховування обвинуваченого не може бути оцінена виключно на основі тяжкості покарання за злочин. Наявність небезпеки переховування повинно бути оцінено з посиланням на ряд інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки втечі, або зробити її настільки незначною, що вона не може виправдати тримання під вартою («Строган проти України»). Стосовно загрози втечі, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці. Ризик втечі не виникає лише за відсутності постійного місця проживання («Панченко проти Росії») та зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою («Ноймайстер проти Австрії»).
З клопотання прокурора та матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст. 122 КК України, ч.3 ст. 185 КК України, ч.1 ст.309 КК України.

Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, суд зазначає, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.
Надаючи оцінку зазначених у клопотанні стороною обвинувачення ризикам, суд бере до уваги відсутність у матеріалах клопотання даних на підтвердження реальності існування ризиків передбачених п.п. 2,3,4,5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Стороною обвинувачення доведено наявність достатніх підстав вважати, що існує один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, на які вказує прокурор, а саме що обвинувачений може переховуватись від суду. Оскільки ОСОБА_4 офіційно не працює, не навчається, на утриманні неповнолітніх та непрацездатних осіб немає.

При цьому стороною обвинувачення не надано переконливих доводів (доказів) щодо неможливості застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , як і належного, на час прийняття рішення, доведення підстав для обрання відносно нього виняткового запобіжного заходу.

Разом з тим, суд враховує, що відносно обвинуваченого ОСОБА_4 30 квітня 2020 року слідчим суддею Піщанського районного суду Вінницької області обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який ухвалами Ямпільського районного суду неодноразово продовжувався, обвинувачений знаходився під вартою тривалий час (більше року), судове рішення відносно нього до цього часу не ухвалено, у справі досліджені письмові докази.

За викладених обставин, з огляду на тяжкість покарання у висунутому обвинуваченні, враховуючи, що у справі проводиться судовий розгляд, досліджено письмові матеріали та значний строк перебування обвинуваченого під вартою, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання прокурора про застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Відтак суд дійшов висновку про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного у вигляді домашнього арешту, що буде пропорційним, помірним та таким, що не становитиме надмірний тягар, не суперечитиме КПК України, оскільки саме даний запобіжний захід дасть можливість уникнути встановленим судом ризикам та забезпечить виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків, визначених положенням ч. 5 ст. 194 КПК України.

При обранні запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту суд має підстави покласти на підозрюваного обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України.
Роз`яснити обвинуваченому, що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України працівники Національної поліції, з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під домашнім арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Керуючись ст.ст.176-178, 181, 183, 193-196, 331, 395 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні клопотання прокурора Крижопільського відділу Тульчинської окружної прокуратури ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушеннь, передбачених ч.1 ст.122, ч.3 ст.185, ч.1 ст.309 КК України відмовити.
Застосувати щодо обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на 60 (шістдесят) днів.
Покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 , такі обов`язки:
- прибувати по першому виклику до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду на визначений час;
- утриматись від спілкування із особами, які являються свідками та потерпілими у даному кримінальному провадженні;
- не відлучатися із місця проживання по АДРЕСА_1 з 22 год. 00 хв. по 06 год. 00 хв. без дозволу слідчого, прокурора, слідчого судді, суду.
Строк дії ухвали два місяці з дня її постановлення, тобто до 14 серпня 2021 року.
Копію ухвали вручити обвинуваченому негайно після її проголошення.
Копію ухвали надіслати до ВП №1 Тульчинського районного відділу поліції ГУНП у Вінницькій області для постановки обвинуваченого ОСОБА_4 на облік та здійснення за ним контролю.
Ухвала суду набирає законної сили з моменту її оголошення.
Апеляційна скарга, на ухвалу суду, може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Суддя ОСОБА_1