Справа № 199/6151/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2021 року

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська у складі колегії суддів:

головуючий - суддя ОСОБА_1

судді - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі - ОСОБА_4

за участю прокурора - ОСОБА_5

захисника - ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро кримінальне провадження №0000987 відносно обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 на 60 днів, оскільки продовжують існувати ризики, передбачені ст.177 КПК України.

Своє клопотання прокурор обґрунтовує тим, що, враховуючи ймовірну тяжкість покарання обвинуваченому, у разі визнання останнього винуватим у кримінальному правопорушенні, враховуючи особливу тяжкість злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі від восьми до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна, перебуваючи під загрозою застосування тяжкого покарання, є підстави вважати, що ОСОБА_7 може переховуватися від суду та вчинити інший злочин, здійснювати тиск на потерпілого, свідків, перешкоджати іншим шляхом судовому розгляду кримінального провадження.

Обвинувачений, захисник заперечували та просили суд відмовити у задоволенні заявленого прокурором клопотання.

Вирішуючи заявлене клопотання суд враховує наступне.

Відповідно до ст.1 Конституції Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною правовою державою. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободі людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст.3 Конституції України).

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ч. 1ст. 177 КПК України.
Вирішуючи питання про доцільність зміни запобіжного заходу - тримання під вартою обвинуваченому на будь-який інший, не пов`язаний з позбавленням волі, або його продовження, суд бере до уваги, що відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.
Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ або Суд), вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватись суворістю можливого покарання у сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують, та міжнародними контактами.
У відповідності зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» від 23.02.2006 року, не тільки Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), але й практика ЄСПЛ застосовується судами України як джерело права, та має більшу юридичну силу чим норми КПК України, оскільки згідно ст.19 Закону, законодавчий орган держави (орган представництва) має здійснювати експертизу та перевірку чинних законів і підзаконних актів на відповідність Конвенції та практиці ЄСПЛ.

У відповідності до ст.8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному проваджені, а, також, і у відповідності з ч.5 ст.9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ.

У відповідності з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Тримання під вартою та подальше продовження перебування особи під вартою повинно бути законним і обґрунтованим. Законність полягає у дотриманні встановленої законом процедури застосування цього запобіжного заходу та на підставі рішення суду, а обґрунтованість у вимозі взяття особи під варту і подальше продовження перебування особи під вартою лише за наявності передбачених в законі підстав.

Загальною декларацією прав людини (статті 3,9) та Конвенцією (стаття 5) проголошено, що кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність і ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання. У Рекомендації підкреслюється, що з погляду на презумпцію невинуватості, тримання під вартою особи, яка підозрюється у вчиненні правопорушенні, має бути винятком, а не правилом. В окремих випадках тримання під вартою має застосовуватися лише за крайньої необхідності і як останній захід; воно не повинно застосовуватися з каральних міркувань.

Наголос на винятковому характері застосування тримання під вартою до судового розгляду, коли йдеться про осіб, які підозрюються у вчиненні правопорушення та на застосуванні лише у тих випадках, коли цього суворо вимагають особливі обставини окремої справи, відображають вимоги статті 5 Конвенції, розвинені Судом. Ця практика, зокрема, встановила, що рішення про тримання будь-кого під вартою не може ґрунтуватися лише на минулому підозрюваної особи або на тому, що певні злочини, можливо були вчинені.

21.07.2020 року слідчим суддею обвинуваченому ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який не змінювався, тобто з цієї дати обвинувачений перебуває в ізоляції від суспільства, фактично в умовах тюремного ув`язнення та без вироку суду. На теперішній час ОСОБА_7 продовжує бути особою, яку прокуратура повідомила про підозру у скоєнні, за своїм складом, умисного особливо тяжкого злочину.

Але, зі спливу певного і тривалого часу перебування ОСОБА_7 під вартою, з огляду на практику Суду і норми КПК України, при розгляду клопотання прокурора, суд керується Конвенцією, відповідними рішеннями Суду та нормами КПК України.

Згідно з практики Суду, зокрема з його рішення у справі «Яблонський проти Польщі» від 21.12.2000 р., Суд вказав, що п.3 ст.5 Конвенції передбачає, що через певний проміжок часу наявність обґрунтованої підозри сама по собі вже не виправдовує обмеження свободи, натомість судові органи повинні навести обґрунтовані підстави для продовження тримання під вартою.

Не викликає сумніву, що особа повинна бути звільнена до суду, якщо держава не може продемонструвати, що є обґрунтовані та достатні причини для подальшого утримання під вартою (справа «Wemhoff v.FRG» за 1968 р.)
Таким чином у своїх рішеннях ЄСПЛ звертає увагу на те, що тяжкість злочину, та ризик ухилення обвинуваченого від слідства залишаються єдиними підставами для відмови суду у задоволенні клопотань про звільнення. Проте згідно з п.3 ст.5 Конвенції зі спливу певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою, які мають бути чітко сформульовані (рішення ЄСПЛ «Яблонський проти Польщі» від 21.12.2000р., «І.А. проти Франції» від 23.09.1998 р., «Іловецький проти Польщі» від 04.10.2001 р.).

Суд визнає, що існування обґрунтованої підозри щодо вчинення заявником тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою. Але Суд неодноразово зазначав, що тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою (рішення по справі «Єчюс проти Литви» від 31.07.2000 р.). При цьому існує презумпція на користь звільнення з-під варти.

У відповідності з ч.1 ст.183 КПК України обов`язок довести, що особу, якої необхідно обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, та який є винятковим запобіжним заходом, а також подальше продовження такого запобіжного заходу, покладений не на суди, а на прокурора, який повинен довести, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

У відповідності зі ст.178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отримані якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявність доказів, якими обґрунтовується відповідні обставини.

Під винятковими випадками у цьому разі слід розуміти відсутність постійного місця проживання у підозрюваного, обвинуваченого, систематичні пияцтво та дебош у сім`ї, вчинення конкретних дій, спрямованих на перешкоджання встановленню істини у кримінальному провадженні, продовження злочинної діяльності, ухилення від відбування покарання тощо, про що на теперішній час відносно обвинуваченого - суду невідомо.

Обвинувачений ОСОБА_7 є особою, яка народилась на території України в місті Новомосковськ Дніпропетровської області, та є громадянином України.

З часу народження по теперішній час обвинувачений постійно проживав на території України, середню освіту ОСОБА_7 отримав на території України. На досудовому слідстві не встановлено і суду не надані докази про те, що ОСОБА_7 має у розпорядженні в закордонних країнах грошові кошти на банківських рахунках або нерухомість, має близьких родичів в іноземних країнах, що він до затримання багато чисельно та вільно перетинав державний кордон України або має численні тісні зв`язки в закордонних країнах або має та у нього вилучено декілька іноземних паспортів різних країн. В матеріалах кримінального провадження не зафіксовано також висловлювання і наміру ОСОБА_7 отримати іноземне громадянство та виїхати з території України в іншу закордонну країну для постійного проживання або переховування. Крім того, ОСОБА_7 має місце проживання у м. Дніпрі, де також, разом з ним, постійно проживають його батьки.

ОСОБА_7 на обліку лікаря нарколога, психіатра не перебуває, раніше не судимий, в матеріалах кримінального провадження відсутні відомості, що обвинувачений перебуває в розшуку.

Вищевказані факти свідчать про достатньо міцні зв`язки ОСОБА_7 з державою, у якій його переслідують, тобто, з Україною і задовільну характеристику обвинуваченого.

З урахуванням того, що судом в межах кримінального провадження допитані потерпілий та всі заявлені прокурором свідки, крім двох, явку яких до суду прокурор протягом тривалого строку не може забезпечити, не зважаючи, що для нього ухвалою суду був встановлений строк для подачі до суду доказів, а саме, забезпечення прокурором прибуття свідків обвинувачення у судове засідання для допиту, не виконуються багато чисельні ухвали суду про примусовий привід свідків обвинувачення, тому відсутні підстави для висновку про наявність на теперішній час ризику того, що обвинувачений може впливати на потерпілого, свідків обвинувачення, в тому числі і недопитаних судом.
У справі «Хайредінов проти України» (рішення від 14.10.2010 року), Суд зазначає про існування презумпції на користь заявника, зазначає у своїй практиці, що другий аспект пункту 3 статті 5 Конвенції не надає судам вибір між притягнення обвинуваченого до відповідальності в розумний строк і тимчасовим його звільненням під час провадження. До засудження обвинувачений має вважатися невинним і мета цього положення, по суті, вимагає його тимчасового звільнення з-під варти, як тільки його подальше тримання під вартою перестає бути обґрунтованим (див. рішення у справі «Власов проти Росії» від 12.06.2008 р.).
Національні органи влади зобов`язані встановити наявність конкретних фактів, відповідних підстав для подальшого тримання під вартою. Перекладення тягаря доведення цих фактів на особу, яка перебуває під вартою, рівноцінно порушенню принципу ст.5 Конвенції положення, яке робить тримання під вартою винятковим відступом від права на свободу і таким, що дозволяється лише у вичерпно перелічених та чітко визначених випадках (див. рішення у справах «Рохлін проти Росії» від 07.04.2005 р., «Ілійков проти Болгарії» від 26.07.2001 р.).
Суд зазначає, що у справі, яка розглядається, суди виправдовували продовжуване тримання заявника під вартою головним чином тяжкістю пред`явлених заявнику обвинувачень. Відмовляючи у задоволенні його клопотань про звільнення та продовжуючи строк його тримання під вартою без посилання на будь-які конкретні факти, вони вважали, що цієї єдиної підстави було достатньо для презумпції, що він може ухилитися від слідства і суду або іншим чином перешкоджати ходу розслідування. Тримання заявника під вартою протягом судового розгляду до винесення вироку, та на єдине на що посилався суд, - запобіжний захід вважався виправданим, не надаючи будь-якої оцінки його виправданості з урахуванням спливу часу та прогресу в розгляді справи, Суд не вважає ці підстави для продовжуваного тримання заявника під вартою «відповідними та достатніми», та не може не відмітити той факт, що протягом усього періоду, який розглядається, національні органи влади ніколи не розглядали можливість забезпечення явки заявника в суд шляхом застосування альтернативних запобіжних заходів, таких як підписка про невиїзд або застава, про застосування яких чітко просив заявник (див. також рішення «Яблонський проти Польщі» від 21.12.2000р.).

Крім того, відповідно вимогам Конвенції і рішенням ЄСПЛ, міра запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою «не може бути виправдана очікуваним покаранням у вигляді позбавлення волі».
Так, у рішенні «Ноймайстер проти Австрії» від 27.06.1968р., Суд вказав, що «позбавлення волі особи (тримання під вартою) не повинно перетворюватися на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого у майбутньому вироку про позбавлення волі».
Всупереч практики Суду, вказаним рішенням Суду і КПК України, сторона обвинувачення - прокурори, які брали або беруть участь у судовому розгляді кримінального провадження, використовуючи тільки загальні фрази, за стандартним шаблоном, формально, посилаючись тільки на тяжкість злочину, винність за скоєння якого може бути встановлена тільки за вироком суду, і «абстракту можливість ОСОБА_7 в майбутньому к чомусь», взагалі не вмотивувала та не обґрунтувала свою думку, при цьому, не надаючи суду на підтвердження зазначеного відповідні доводи та докази, чому саме, на яких законних підставах, обвинувачений ОСОБА_7 повинен перебувати під вартою на теперішній час і не може бути звільнений з-під варти під альтернативний запобіжний захід до законного та обґрунтованого вироку, з огляду на те, що він тривалий час знаходиться під вартою та позбавлений свободи, та не навела жодного доказу тому, що ОСОБА_7 , перебуваючи на свободі, не виконає вимоги ст.177 КПК України.
Тому, суд вважає, що одного лише висловлення думки прокурорами, що обвинувачений не виконає покладених на нього процесуальних обов`язків, буде намагатися чи намагатиметься переховуватися від суду чи вчиняти інші дії, направлені на протидію судового розгляду, недостатньо.
Зазначене повинне підтверджуватися відповідними матеріалами і доказами, які не були надані суду стороною обвинувачення.
При цьому суд враховує, що обвинувачений утримується під вартою з 21.07.2020 року, а з огляду на тривалий час утримання обвинуваченого під вартою, сама лише суворість покарання, яке може бути призначене ОСОБА_7 , не може бути підставою для подальшого тримання останнього під вартою при тому, що прокурором в клопотанні не наведено та не підтверджено доказами існування відповідних ризиків, запобігти яким можна було б лише шляхом тримання обвинуваченого в умовах ізоляції від суспільства. В сукупності з вищенаведеним, з огляду на те, що обвинувачений, має стійкі соціальні зв`язки, зареєстроване та постійне місце проживання, суд вважає, що на теперішній час відпав публічний інтерес, що переважав би, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи обвинуваченого, і подальше утримання останнього під вартою.

Суд також враховує, що відповідно до правової позиції, викладеної у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 року у справі «Харченко проти України», при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.
З огляду на викладене, керуючись Конвенцією, рішеннями ЄСПЛ, правовими нормами КПК України, суд вважає за можливе змінити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, який, відповідно ст.176 КПК України, є найбільш суворим запобіжним заходом після тримання під вартою.

Суд вважає, що на теперішній час саме цей запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту є заходом, який забезпечить виконання обвинуваченим ОСОБА_7 покладених на нього процесуальних обов`язків, та правової норми, яку містить ст.177 КПК України, та є втіленням щодо забезпечення дотримання конституційних прав і свобод людини та громадянина на такому ж рівні, як вони гарантуються Європейською Конвенцією з прав людини та основоположних свобод і практикою ЄСПЛ.

Крім того, з метою забезпечення безумовного виконання обов`язків обвинуваченим ОСОБА_7 покладених на нього у зв`язку із застосуванням цілодобового домашнього арешту, суд вважає за необхідне застосувати як виконання обов`язку та засіб здійснення контролю за обвинуваченим ОСОБА_7 обв`язки, передбачені ст.194 КПК України, а саме, протягом двох місяців: не відлучатися із міста Дніпро, в якому він зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця мешкання; утримуватися від спілкування з потерпілими, свідками; здати паспорт для виїзду за кордон; носити електронний засіб контролю на весь час цілодобового домашнього арешту.
Керуючись ст.ст.176-179, 181, 193, 194, 195, п.1 ч.3 ст.202, 331, 369-372 КПК України, суд,

П о с т а н о в и в:

Клопотання прокурора ОСОБА_5 задовольнити частково.

Замінити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт строком до 28 травня 2021 року включно з забороною цілодобово залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 .

Застосувати як виконання обв`язку та засіб здійснення контролю за обвинуваченим ОСОБА_7 обов`язки, передбачені ст.194 КПК України, а саме, протягом двох місяців:

-не відлучатися із міста Дніпро, в якому він зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу суду;

-повідомляти суд про зміну свого місця мешкання;

-утримуватися від спілкування з потерпілими, свідками;

-здати паспорт для виїзду за кордон.

-носити електронний засіб контролю на весь час цілодобового домашнього арешту.

У відповідності з п.1 ч.3 ст.202 КПК України обвинуваченого ОСОБА_7 негайно звільнити з-під варти в залі судового засідання та негайно доставити до місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалу про обрання запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту та носити електронний засіб контролю - для негайного доставляння обвинуваченого ОСОБА_7 до місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , передати для виконання органу внутрішніх справ за місцем проживання обвинуваченого - до ВП № 1 ДРУП Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, який повинен негайно поставити на облік обвинуваченого ОСОБА_7 і повідомити про це Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська.

Працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під цілодобовим домашнім арештом з носінням електронного засобу контролю, мають право з`являтися в житло обвинуваченого за вказаною адресою, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.

По закінченню цього строку та за відсутністю клопотання прокурора, ухвала про застосування запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту з носінням електронного засобу контролю припиняє свою дію і запобіжний захід вважається скасованим.

Ухвала оскарженню не підлягає та підлягає негайному виконанню після її оголошення. Заперечення проти ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на вирок суду.

Повний текст ухвали оголосити о 14-30 год. 31.03.2021 року.

Судді:
________________ _________________ _____________
ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2