cправа № 570/1392/21
провадження № 1-кс/570/262/2021
У Х В А Л А
і м е н е м У к р а ї н и
06 липня 2021 року

Слідчий суддя Рівненського районного суду Рівненської області ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області (м.Рівне вул.С.Петлюри,10) скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого СВ відділення поліції №1 Рівненського РУП ГУНПв Рівненській області ОСОБА_4 від 22 березня 2021 року про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №0000030,

в с т а н о в и в:

покликаючись на незаконність винесеної 22 березня 2021 року постанови слідчого про відмову в задоволенні клопотання про визнання потерпілим у кримінальному провадженні№0000030, скаржник у поданій до суду 05 квітня 2021 року скарзі просить її скасувати; зобов`язати уповноважену особу органу досудового розслідування вжити процесуальних дій щодо залучення ОСОБА_3 як потерпілої особи у кримінальному провадженні №0000030 та вручення їй пам`ятки про процесуальні права та обов`язки, відповідно до ст.55 КПК України.

Всіх учасників справи належним чином повідомлено про розгляд даної скарги.
Представник поліції та прокурор до суду не з`явився.
У поданій до суду заяві заявник просить розглянути скаргу без її участі та її задоволити.

Згідно змісту ст.306 КПК України неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про місце та час розгляду скарги, не перешкоджає проведенню судового розгляду, крім випадків, коли їх участь визнана судом обов`язковою або особа повідомила про поважні причини неприбуття. Зважаючи на дані обставини, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення, беручи до уваги встановлені строки розгляду скарги, приходжу до висновку про можливість розглянути скаргу на підставі наданих доказів за відсутності учасників та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Вивчивши надані матеріали, вважаючи їх достатніми для винесення рішення, прийшла до таких висновків.

Як встановлено, 21 лютого 2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості за №0000030 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364-1 КК України за фактом зловживання службовою особою службовим становищем всупереч інтересам акціонерів товариства "Аптека Рівненського району" та вимог Закону України "Про акціонерні товариства".
18 березня 2021 року ОСОБА_3 як акціонер ПрАТ "Аптека Рівненського району" звернулася із заявою про визнання її потерпілою по вказаному кримінальному провадженню.
22 березня 2021 року прийнято оскаржувану постанову про відмову в задоволенні клопотання про визнання скаржника потерпілим.
Відповідно до ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Таким чином, діяльність слідчого у конкретному кримінальному провадженні повинна бути спрямована на збирання (формування), перевірку й оцінку доказів, а також висуненню ними на підставі необхідної та достатньої сукупності доказів певних правових тез із відповідним обґрунтуванням у процесуальних рішеннях по кримінальному провадженню.
Згідно з ч.1 ст.9 КПК України під час кримінального провадження службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
В офіційному тлумаченні ч.2 ст.55 Конституції України, викладеному в рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011, зазначено, що реалізація конституційного права на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб забезпечується в порядку, визначеному процесуальним порядком. Згідно п.18 ст.3, ч.3 ст.26 КПК України слідчий суддя здійснює у порядку, передбаченому цим Кодексом, судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні шляхом вирішення питань, винесених на його розгляд сторонами та віднесених до його повноважень цим Кодексом.
Згідно з п.5 ч.1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні може оскаржуватися рішення слідчого про відмову у визнанні потерпілим - особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою.

Відповідно до ч.1 ст.55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди. За змістом цієї норми, права і обовязки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення. Цей момент може збігатися з початком кримінального провадження або мати місце після його початку, але не може йому передувати. У разі коли особа не подавала відповідної заяви і була визнана потерпілим слідчим, прокурором або судом, права і обов"язки потерпілого виникають у неї з моменту надання згоди на таке визнання. В основі набуття статусу потерпілого лежить одночасна сукупність таких умов: фактична (завдання кримінальним правопорушенням відповідної шкоди) та формальна (подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого). Перевірка, розгляд та вирішення такої заяви законом не передбачаються, тому статусу потерпілого особа набуває автоматично за наявності вказаних вище умов.
Таким чином, правовою підставою для винесення слідчим постанови про відмову у визнанні потерпілим є наявність очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у ч.1 ст.55 КПК України.
Основним завданням слідчого судді при виконанні функцій судового контролю є встановлення факту, чи дійсно права і свободи людини було порушено або вони порушуються; чи було створено або створюються перешкоди для їх реалізації; чи має місце інше ущемлення прав і свобод; які перешкоди він зобов"язаний поновити або усунути для їх реалізації.
В узагальненні ВССУ щодо практики з розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування зазначено, що відповідно до ч.5 ст.55 КПК України за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної в ч.1 цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді. Отже, саме правильність застосування слідчим або прокурором цієї норми є предметом перевірки слідчим суддею під час розгляду аналізованої категорії скарг.

У рішенні ЄСПЛ «Шмалько проти України» п.33 та «Далбан проти Румунії» п.44 визначено, що термін «потерпілий» у сенсі ст.34 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод означає особу, яка безпосередньо постраждала від дії чи бездіяльності, яка є предметом судового розгляду; при цьому порушення Конвенції може мати місце навіть за відсутності шкоди. Крім того, відповідно до Рекомендацій Rec (2006) 8 Комітету Європи державам-членам щодо допомоги потерпілим від злочинів від 14 червня 2006 року під поняттям «потерпілий» слід розуміти фізичну особу, що зазнала шкоди, включаючи фізичні ушкодження або психічні травми, душевні страждання або економічні втрати, спричинені діями або бездіяльністю, які є порушенням норм кримінального права держав-членів.

З матеріалів скарги вбачається, що слідчий при винесенні оскаржуваної постанови від 22 березня 2021 року зазначеного обов`язку не дотримався, оскільки викладені ним в постанові мотиви відмови у визнанні потерпілим обмежуються лише констатацією того, що ОСОБА_3 не долучила жодного підтверджуючого документу, на яку суму їй завдано майнової шкоди.
Разом з тим, такий висновок слідчого вважаю передчасним, оскільки відповідно до ч.2 ст.55 КПК України права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення його до провадження як потерпілого.
Системний аналіз наведених положень закону та змісту оскаржуваної постанови, дає підстави для висновку, що оскаржувана постанова винесена передчасно, без дотримання вимог КПК України та не вмотивована належним чином, тому враховуючи вищевикладене, суд вважає, що з метою об`єктивного та належного дослідження всіх обставин справи постанова підлягає скасуванню.

Виходячи з ч.5 ст.40 КПК України слідчий суддя позбавлений змоги надати конкретні вказівки (зобов`язання) слідчому у провадженні на здійснення конкретних слідчих дій, адже останній є самостійним у своїй процесуальній діяльність, а слідчий суддя наділений лише правом судового контролю та оцінки зібраних слідством доказів на етапі розслідування й він не може переймати на себе функції слідства (п.18 ч.1 ст.3, ч.3 ст.22 КПК України), однак, слідчий суддя, вважає за необхідне, роз`яснити, що слідство зобов`язане провести у провадженні такий комплекс дій, який би не залишав місце сумнівам, а зроблені висновки випливали б зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту, а не ґрунтувались на припущеннях.
Таким чином щодо зобов`язання слідчого вжити процесуальних дій щодо залучення ОСОБА_3 як потерпілої особи у кримінальному провадженні №0000030 та вручення їй пам`ятки про процесуальні права та обов`язки, то відповідно до ч.1 ст.37, ч.5 ст.40 КПК України слідчий, прокурор здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійними у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. А тому в цій частині скарга задоволенню не підлягає.

Така ухвала слідчого судді не віднесена згідно з ч.1 ст.309 КПК до ухвал слідчих суддів, які під час досудового розслідування можуть бути оскаржені в апеляційному порядку. Заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді. Відповідно до п.2.1 рішення Конституційного Суду України від 08 квітня 2015 року №3-рп/2015 ст.6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (п.25 Рішення ЄСПЛ у справі «Делкур проти Бельгії» від 17 жовтня 1997 року та п.65 Рішення ЄСПЛ у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року). Отже, позбавлення за даних обставин права на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді є фактично порушенням принципів рівності всіх перед законом і судом та доступу до правосуддя.

З огляду на викладене, керуючись п.5 ч.1 ст.303, ст.307 КПК України, слідчий суддя

п о с т а н о в и в:

задоволити частково скаргу ОСОБА_3 .

Скасувати постанову слідчого СВ ВП №1 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_4 від 22 березня 2021року про відмову у визнанні ОСОБА_3 потерпілою у кримінальному провадженні №0000030.

В решті вимог скарги відмовити.

Ухвала оскарженю не підлягає.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання

Слідчий суддя ОСОБА_1