Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

29 липня 2021 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000792 за апеляційною скаргою захисника-адвоката ОСОБА_6 на вирок Млинівського районного суду Рівненської області від 17 листопада 2020 року стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Онишківці Дубенського району Рівненської області, де проживає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , громадянина України, з вищою освітою, не працюючого, не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.128 КК України,

в с т а н о в и л а :

Вироком Млинівського районного суду Рівненської області від 17 листопада 2020 року ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за ст.128 КК України на один рік обмеження волі.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік та покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України.

Цивільний позов ОСОБА_8 задоволено частково та стягнуто із ОСОБА_7 на його користь 19 337,32 грн. в рахунок відшкодування завданої злочином матеріальної шкоди та 20 000 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Вказаним вироком ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що він 08 серпня 2018 року, приблизно о 02-00 год., перебуваючи на вулиці біля входу у приміщення кафе " ІНФОРМАЦІЯ_2 ", що знаходиться за адресою: с. Онишківці, вул. Шевченка,71 А Дубенського району Рівненської області, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, не маючи прямого умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, однак, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння та легковажно розраховуючи на їх відвернення, наніс один удар кулаком правої руки в ділянку голови ОСОБА_8 , від якого останній впав на асфальтобетонне покриття дороги, вдарившись головою об полотно дороги. В результаті падіння потерпілий ОСОБА_8 отримав травму голови у вигляді черепно-мозкової травми, лінійного перелому правої тім`яної кістки, забою головного мозку середнього ступеня з епідуральним нашаруванням правої тім`яної ділянки, перенхіматозного крововиливу лівої скроневої долі головного мозку, поєднаного з параорбітальним крововиливом правого ока та забоєм м`яких тканин голови, яке згідно висновку судово-медичної експертизи № 90 від 26 жовтня 2018 року за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння відноситься до тяжких тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_6 просить суд вказаний вирок в частині вирішення цивільного позову змінити, стягнувши із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 7662,30 грн. в рахунок відшкодування шкоди, завданої злочином, та 5000 грн. в рахунок компенсації моральної шкоди.

На обґрунтування заявлених вимог апелянт зазначила, що обвинувачений ОСОБА_7 визнав цивільний позов потерпілого в частині відшкодування витрат на лікування у розмірі 7662,30 грн. та 5000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. Водночас, місцевий суд задовольнив цивільний позов потерпілого у більшому розмірі, стягнувши також фактично з власної ініціативи з обвинуваченого розмір втраченого заробітку потерпілого за період перебування на лікарняному з 09.08.2018 по 23.08.2018 у сумі 7533 грн.

Проте захисник, покликавшись на норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», вказала, що потерпілий ОСОБА_8 працює в ПАТ «Тернопільський молокозавод» на посаді водія автотранспортних засобів, а тому усі його листки непрацездатності оплачуються.

Також сторона захисту не погоджується зі стягнення витрат на пальне, оскільки цивільний позивач знаходився на стаціонарному лікуванні, що передбачає щоденне перебування у лікарні, а тому у нього були відсутні підстави їздити у лікарню на автомобілі.

У запереченнях на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , представник потерпілого адвокат ОСОБА_9 , покликавшись на законність оскаржуваного вироку, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, міркування прокурора ОСОБА_4 з приводу заявлених вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст.128 КК України, за викладених у вироку обставин, є вірним, відповідає фактичним обставинам даного провадження і підтверджений наявними у справі доказами, що в апеляційній скарзі не оспорюється.

Згідно припису ч.1 ст.404 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Частиною 3 цієї статті передбачено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Разом з тим, сторона захисту, ставлячи вимогу про зменшення суми відшкодування за цивільним позовом потерпілого, не заявила клопотання про повторне дослідження доказів, з покликанням на підстави, передбачені ч.3 ст.404 КПК, для такого дослідження.

Відповідно до змісту кримінального процесуального закону, суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити й оцінити правильність їхнього встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального й процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення.

Отже, відсутність клопотання про дослідження доказів не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та передумов для здійснення судом свого права дослідити нові докази за наявності умов, передбачених ч.3 ст.404 КПК.

Таким чином, колегія суддів, будучи позбавленою підстав, передбачених законом, для повторного дослідження доказів у даному кримінальному провадженні, не може надати іншу оцінку доказам, встановленим місцевим судом, без їх безпосереднього дослідження.

Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Так, за змістом ч.1 ст.129 КПК суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав та розміру цивільного позову задовольняє його повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Частиною 5 ст.128 КПК передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Загальними вимогами цивільного процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.

Однак цих вимог закону при розгляді цивільного позову потерпілого місцевий суд належним чином не дотримався.

Зокрема, покладаючи на обвинуваченого обов`язок відшкодувати матеріальну шкоду, суд має виходити з установленого законом правила про те, що шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню в повному обсязі.

При цьому ч.ч.1, 2 ст.22 КПК визначено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Водночас, місцевий суд, задовольняючи цивільний позов потерпілого про стягнення витрат на пальне для поїздок до медичного закладу, належним чином не встановив чи справді потерпілим чи його родичами були понесенні такі витрати, а також, зважаючи на перебування ОСОБА_8 на стаціонарному лікуванні, необхідності таких дій та їх період.

Вказані порушення, на переконання колегії суддів, є істотними, а тому вирок стосовно ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову не може вважатись законним й обґрунтованим.

Однак зважаючи, що в силу вимог ч.3 ст.404 КПК колегія суддів позбавлена підстав для повторного дослідження доказів, про що зазначено вище, то відсутня можливість для усунення вказаних недоліків на стадії апеляційного розгляду.

Водночас колегія суддів зауважує, що порушення судом першої інстанції вимог ст.370 КПК та загальних засад судочинства не відноситься до переліку підстав для призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, передбаченого ч.1 ст.415 КПК. Проте, відповідно до вимог ч.6 ст.9 КПК, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 цього Кодексу. Такими засадами у даному випадку є передбачені п.п. 1, 2 ч.1 ст.7 КПК верховенство права, законність, та одночасно обґрунтованості і вмотивованості судового рішення, що передбачено як обов`язкові вимоги у ст.370 цього Кодексу. Разом з цим належить врахувати те, що необхідність дотримання при судовому розгляді вказаних загальних засад судочинства підтверджується практикою Європейського суду та змістом норм Європейської конвенції з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить висновку, що на підставі ч.1 ст.412 КПК, вказаний вирок в частині вирішення цивільного позову підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 412, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Млинівського районного суду Рівненської області від 17 листопада 2020 року стосовно ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 скасувати.

Призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. Ухвала в цій частині оскарженню не підлягає.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3