Номер провадження: 11-сс/813/1110/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28.07.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 09 липня 2021 року про застосування запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_7 у кримінальному провадженні №0000405 від 12.03.2021 року,

встановив:
Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 09 липня 2021 року застосовано до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Одеський слідчий ізолятор» строком до 06.09.2021 року, визначено розмір застави, як запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання підозрюваним ОСОБА_7 обов`язків, передбачених КПК України у розмірі вісімдесяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 181 600 гривень.

Рішення суду про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою мотивоване наявністю обґрунтованої підозри за фактом вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України; наявністю ризиків, передбачений п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України; з врахуванням майнового та сімейного стану підозрюваного.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

На вказану ухвалу захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що оскаржена ухвала є необґрунтованою, зокрема, захисник стверджує, що:

- на даній стадії досудового розслідування підстави для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підозрюваного відсутні, а його подальше утримання в установі попереднього ув`язнення порушує права, передбачені КУ та Конвенцією про захист прав та основоположних свобод людини;

- долучені до матеріалів справи докази спростовують правильність кваліфікації інкримінованого ОСОБА_7 злочину;

- ризик передбачений п.1 ч.1 ст. 177 КПК України, відсутній, що підтверджується проведеними на протязі тривалого часу слідчими діями без затримки підозрюваного, що свідчить про усвідомлення слідчим неможливості ОСОБА_7 переховуватись від органів досудового розслідування;

- для вручення повідомлення про підозру та проведення процесуальних дій ОСОБА_7 06.07.2021 року з`явився самостійно, після чого протягом трьох днів, усвідомлюючи тяжкість покарання за інкримінований йому злочин та суворість покарання у разі визнання його винним, щодня з`являвся до слідчого за повістками;

- у підозрюваного наявне постійне місце проживання на території м. Одеси, тож з урахуванням вищенаведених обставин до нього можливо застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, хоча і в ньому на даний час нагальна потреба відсутня;

- ризик впливу на свідків також відсутній з огляду на анонімну співпрацю ОСОБА_8 з органами досудового розслідування;

- ризик повторного вчинення кримінального правопорушення можливо невілювати застосуванням до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного із позбавленням волі;

- ризик спотворення доказів визнано слідчим суддею не підтвердженим, інших ризиків слідчим у відповідному клопотанні не заявлялось;

- виключно тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення з огляду на відсутність ризиків, передбачених ч. 1ст. 177 КПК України, не може бути підставою для застосування найтяжчого з запобіжних заходів.

Посилаючись на викладене, захисник просить скасувати оскаржену ухвалу і ухвалити нову ухвалу, якою застосувати відносно підозрюваного запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Позиції учасників судового розгляду.
28 липня 2021 року на електрону пошту апеляційного суду від прокурора Київської окружної прокуратури м. Одеси надійшла заява у якій прокурор просив проводити засідання у його відсутності у зв`язку із зайнятістю у іншому судовому засіданні.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 наполягав на доводах апеляційної скарги та просив скасувати оскаржену ухвалу і ухвалити нову ухвалу, якою застосувати відносно підозрюваного запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити такі дії: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ч.1, п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше судимої особи, яка підозрюється у вчиненні злочину, за який законом передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставин, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Вказані вимоги кримінального процесуального закону слідчим суддею дотримані, його висновки про необхідність відносно ОСОБА_7 застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є обґрунтованими.

Щодо тверджень апеляційної скарги про необґрунтованість повідомленої підозри та неправильності кваліфікації дій ОСОБА_7 .

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ.

Аналіз норм КПК України дає підстави дійти до висновку про те, що КПК України оперує поняттям доказування, яке у даному випадку втілюється у понятті «обґрунтованість підозри», а також у стандарті «достатніх підстав».

Разом з тим, чинним КПК України не визначено саме поняття «обґрунтованість підозри».

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 276 КПК України повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, передбаченому статтею 278 цього Кодексу, у випадках наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення. Таким чином, при повідомлені особі про підозру при вказаних обставинах, КПК України передбачає дотримання стандарту «достатніх підстав».

Стандарт «достатніх підстав (доказів)» передбачає наявність доказів, які лише об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним кримінальним правопорушенням і є достатніми, щоб виправдати подальше розслідування для висунення обвинувачення або спростування такої підозри (рішення ЄСПЛ у справах «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства» від 28.10.1994 та «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30.08.1990).

Аналогічно, в п. 175 рішення ЄСПЛ від 21.04.2011 у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» наведено поняття «обґрунтована підозра», яке означає, що існують факти й інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Крім того, відповідно до практики ЄСПЛ, розумна підозра у вчиненні кримінального правопорушення, про яку йдеться у статті 5 (підпункт с) пункту 1) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила злочин.

Також ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово зазначав, що факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи висунення обвинувачення, черга до яких надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування.

Вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення, відповідно обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його вини потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Крім того, відповідно до п. 73 рішення «Степуляк проти Молдови» (Stepuleac v. Moldova), 8207/06, 6 листопада 2007 року, ЄСПЛ вказує на те, що інформація, яка перебуває у розпорядженні об`єктивного спостерігача, повинна давати можливість останньому дійти висновку щодо можливості причетності особи до вчинення конкретного правопорушення.

Стандарт переконання «обґрунтована підозра» достатньо вимогливий, хоча значно слабкіший за стандарт «поза розумним сумнівом», який вимагається для кримінального засудження.

При цьому, на етапі досудового розслідування слідчий суддя неуповноважений вирішувати питання, які підлягають вирішенню судом під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, з`ясовувати наявність складу кримінального правопорушення в діях підозрюваної особи, правильність кваліфікації цих дій, оцінювати докази у справі з точки зору їх достатності та допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину.

Крім того, враховуючи положення п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України, відповідно до якої повідомлення про підозру є лише початковою стадією притягнення до кримінальної відповідальності, оцінка обґрунтованості підозри не повинна пред`являти до наданих доказів у кримінальному провадженні таких же високих вимог, як під час прийняття рішення про висунення обвинувачення чи прийняття рішення судом по суті розгляду кримінального провадження.

Слідчий суддя повинен, ґрунтуючись на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, встановити певну співрозмірність між рівнем обмеження прав і свобод підозрюваного, з одного боку, та між рівнем обґрунтованості повідомленої підозри, з іншого.

У даному випадку, слідчий суддя звернув увагу на наявність доказів обґрунтованості підозри, без прямого їх дослідження, чим було виконано вимоги чинного кримінального процесуального законодавства, та дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, про існування обґрунтованої підозри в даному кримінальному провадженні.

Твердження про невідповідність кваліфікації дій підозрюваного за ч. 2 ст. 307 КК України, апеляційний суд вважає необгрунтованими з огляду на те, що така кваліфікація на початку досудового розслідування є попередньою і в подальшому підлягає доведенню під час досудового розслідування та оцінці судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження по суті пред`явленого обвинувачення.

Щодо посилань в апеляційній скарзі захисника на відсутність ризиків у кримінальному провадженні та неврахування слідчим суддею обставин, передбачених ст. 178 КПК України, апеляційний суд вважає їх необґрунтованими з таких підстав.

З мотивувальної частини оскарженої ухвали вбачається, що слідчий суддя дослідив клопотання органу досудового розслідування та додані до нього матеріали та надав оцінку наявності ризиків.

Зокрема, слідчим суддею враховано тяжкість інкримінованого підозрюваному злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, який, відповідно до положень ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, оскільки за його вчинення передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від шести до десяти років з конфіскацією майна.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді стосовно існування ризику переховування від органу досудового розслідування чи суду, зважаючи на покарання, яке загрожує обвинуваченому, в разі визнання його винуватим, тобто, наявний ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Крім того, апеляційний суд погоджується із висновком слідчого судді стосовно наявності ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, тобто можливості вчинення підозрюваним іншого злочину, з огляду на те, що на ОСОБА_7 - раніше судим 19.10.2020 Суворовським районним судом м. Одеси за ч. 1 ст. 309 КК України, до 1 року обмеження волі, на підставі ст. 75, ст. 76 КК України звільнений від відбування покарання з випробувальним терміном 1 рік, втім на шлях виправлення не став, висновків для себе не зробив і у своїй сукупності вказує на існування ризику вчинення нових злочинів.

Апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи слідчого судді відносно того, що підозрюваний ОСОБА_7 може незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні та відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що ризик впливу на свідків відсутній з огляду на анонімну співпрацю ОСОБА_8 з органами досудового розслідування, виходячи з наступного.

Незважаючи на те, що анкетні дані залученого до оперативної закупівлі свідка приховані, підозрюваний знає осіб, яким збував прекурсори протягом останнього часу та може вчиняти дії для встановлення серед них «залегендованої» особи та подальшому впливу на неї, шляхом підкупу, погроз, залякування, умовляння чи іншим чином.

На думку апеляційного суду, твердження захисника про те, що при розгляді клопотання та в оскарженій ухвалі не було враховано положень ст. 178 КПК України, є неспроможними та такими, що спростовуються висновками слідчого судді, викладеними в оскарженій ухвалі, з яких вбачається, що слідчий суддя взяв до уваги тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному, відсутність стійких соціальних зв`язків, наявність постійного місця проживання, відсутність судимості, чим виконав вимоги ст. 178 КПК України.

Безпідставність відповідних посилань апелянта щодо недостатності такого фактору як тяжкість покарання для доведення ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України, спростовується, зокрема і наступним висновком Європейського суду з прав людини.
Так, у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Окрім того, на думку апеляційного суду, наявність постійного місця проживання як і доводи захисника про те, що ОСОБА_7 самостійно з`явився для вручення повідомлення про підозру та у подальшому з`являвся до слідчого за повістками не є настільки міцними та впливовими на поведінку підозрюваної щоб гарантовано забезпечити виконання підозрюваною процесуальних обов`язків.

З огляду на фактичні обставини даного кримінального провадження, встановлені в ході розгляду даного клопотання відомості, в тому числі які стосуються наявності обґрунтованої підозри за фактом можливого вчинення підозрюваним ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, а також наявних в рамках даного кримінального провадження ризиків, обґрунтованим є також і висновок слідчого судді, а відповідні заперечення апеляційної скарги безпідставними, що забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного, можливо шляхом застосування відносно такої особи виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а відтак підстав для застосування відносно останнього більш м`якого запобіжного заходу слідчим суддею встановлено не було.
Враховуючи наведене вище, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що за наявності ризиків, на які посилається сторона обвинувачення, неможливим є застосування жодного із більш м`яких запобіжних заходів забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, тому застосування тримання під вартою, на даному етапі, є виправданим.

Апеляційним судом не встановлено обставин, які могли би бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Аналізуючи вищевикладені обставин в їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про те, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу слідчого судді без змін.

Керуючись статями 176, 177, 178,182, 183, 194, 196,197 370-372, 376, 404, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 09 липня 2021 року про застосування запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_7 у кримінальному провадженні №0000405 від 12.03.2021 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4