Справа 679/199/21
№ 1-кп/688/68/21
УХВАЛА
18 березня 2021 року м. Шепетівка

Шепетівський міськрайонний суд Хмельницької області

у складі колегії суддів: головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

представника потерпілих ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Шепетівка кримінальне провадження № 0000151 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та мешканця АДРЕСА_2 ,

обох, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України,

встановив:

Потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_12 подали заяви про забезпечення цивільного позову шляхом накладення арешту на житло, що належить обвинуваченим.

В обґрунтування заяв про забезпечення позову шляхом накладення арешту на житло обвинувачених, проти якого заперечувала сторона захисту, а прокурор підтримав, вказали, що зважаючи на розмір позовних вимог, а також на реальне покарання у виді позбавлення волі в разі визнання винуватими обвинувачених у вчиненні інкримінованих їм злочинів, є реальні підстави вважати, що у випадку задоволення судом цивільного позову в цій частині рішення не буде виконано. Додатковою підставою вважати реальність невиконання можливого рішення про стягнення матеріальної та моральної шкоди з обвинувачених, а також можливості вчинення ними дій, направлених на невиконання такого рішення шляхом відчуження належного їм майна є те, що останні за весь період досудового розслідування не вчинили жодних дій на відшкодування завданої матеріальної шкоди. А тому просили вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на: 2/3 частини квартири АДРЕСА_3 загальною площею 52,9 кв.м., яка належить на праві приватної власності ОСОБА_6 та заборонити вчиняти будь-яким особам реєстраційні дії щодо 2/3 частини вказаного об`єкту нерухомого майна; на 2/4 частину квартири АДРЕСА_4 загальною площею 61,9 кв.м., яка належить на праві приватної власності ОСОБА_7 та заборонити вчиняти будь-яким особам реєстраційні дії щодо 2/4 частини вказаного об`єкту нерухомого майна.

Крім того, захисник ОСОБА_8 заявив клопотання, підтримане обвинуваченими та захисниками, про зміну обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт. В обґрунтування заявленого клопотання, проти якого заперечували прокурор та потерпілі, їх представник, вказав на те, що 16 березня 2021 року ОСОБА_6 був повторно оглянутий лікарем-пульмонологом Хмельницької обласної лікарні, встановлено діагноз бронхіальна астма змішаного генезу, важкий персистуючий перебіг, стадія загострення неконтрольована, легенева недостатність ІІ-ІІІ стадія за клінічними даними. Призначене раніше лікування не дало позитивного результату. Рекомендовано стаціонарне лікування в Хмельницькій обласній лікарні в плановому порядку. Для забезпечення відновлення стану його здоров?я, а також гарантування його належної процесуальної поведінки, достатнім та ефективним заходом забезпечення кримінального провадження буде застосування домашнього арешту з 22 год. до 06 год. з покладанням відповідних обов?язків.

Заслухавши думку учасників судового провадження, розглянувши клопотання потерпілих про забезпечення позову, клопотання захисника про зміну запобіжного заходу, суд дійшов таких висновків.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання судового рішення в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Так, при обранні заходів забезпечення позову суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти. Та прийняття такого рішення доцільно і можливе лише в разі наявності достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може у майбутньому ускладнити виконання рішення суду чи привести до потреби докладати значні зусилля для відновлення прав позивача.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно з ч. 6 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно обвинуваченого, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні.

У разі задоволення цивільного позову суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про арешт майна для забезпечення цивільного позову до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше.

Відповідно до ч. 8 ст. 170 КПК України вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Суд повинен враховувати необхідність збереження балансу прав і законних інтересів усіх учасників спірних правовідносин та інших осіб, не допускаючи використання заходу забезпечення позову у якості тиску на відповідача.
Відповідно до п.п. 4-6 ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна суд повинен, серед іншого, врахувати розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для обвинуваченого та третіх осіб.

Сума заподіяної матеріальної шкоди потерпілим, яка визначена прокурором в обвинувальному акті становить 8500 гривень. Отже, арешт на житло обвинувачених є неспівмірним із зазначеною сумою шкоди.

Крім того, потерпілими не надано будь-яких доказів, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Потерпілі також не обґрунтували яким чином, за умови перебування обвинувачених під вартою у СІЗО, невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачів, за захистом яких вони звернулися.

Відсутнє достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може у майбутньому ускладнити виконання рішення суду чи привести до потреби докладати значні зусилля для відновлення прав цивільних позивачів.

Потерпілі не довели суду необхідність арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України.

Суд вважає, що накладення арешту на єдине житло обвинувачених, яке належить їм на праві спільної часткової власності, в цьому випадку становитиме непропорційне втручання в право особи на мирне володіння майном, гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 201 КПК України обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування клопотання про зміну запобіжного заходу.

Згідно з листом начальника філії Державної установи «Центр охорони здоров?я Державної кримінально-виконавчої служби України» від 17.03.2021р. ОСОБА_6 обстежений та отримує відповідне лікування. 16.03.2021р. ОСОБА_6 додатково оглянутий лікарем пульманологом Хмельницької обласної лікарні, який рекомендував стаціонарне лікування в умовах обласної лікарні в плановому порядку, а не скерував на госпіталізацію за екстреними показаннями.

Аналізуючи вказані обставини колегія суддів дійшла висновку, що вони не спростовують можливості утримання обвинуваченого під вартою, оскільки з наявних матеріалів справи слідує, що обвинуваченому в медичній частині СІЗО забезпечено медичний догляд.

Отже, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_6 за станом здоров?я не може утримуватись в умовах СІЗО, а тому суд не вбачає підстав для зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.
Керуючись ст.ст. 170, 173, 201, 372 КПК України, ст.ст. 149-150 ЦПК України, суд

постановив:

У задоволенні заяв потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про забезпечення позову відмовити.

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3