ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/1884/20 Номер провадження 11-кп/814/191/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2021 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засідання ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтава кримінальне провадження № №0002446 від 06.11.2019 щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Браслав, Республіки Білорусь, білоруса, гр. України, освіта середня, одруженого, працюючого на посаді охоронця АТ «Полтавагаз» зареєстрованого та проживаючого за адресою : АДРЕСА_1 не судимого
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України
за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 29 травня 2020 року.
за участю:
прокурора ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_8
потерпілої ОСОБА_9

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Київського районного суду м. Полтави від 29 травня 2020 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України і призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 задоволено та стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 18650 грн. в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди та 30 000 в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди, а всього 48 650 грн.

Як зазначено у вироку, ОСОБА_6 визнаний винуватим в тому, що він 06.11.2019 року близько 11:10 год., перебуваючи в адміністративному приміщенні АТ «Полтавагаз», що за адресою: м. Полтава, вул. Олеся Гончара, 2, в ході сварки, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, маючи злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно завдав один удар пальцями правої руки в обличчя потерпілої ОСОБА_9 та один удар пальцями правої руки в праву кисть потерпілої ОСОБА_9 , чим спричинив останній тілесні ушкодження у вигляді: забоїв виличної ділянки зліва, верхньої губи зліва та ясен в ділянці 1-3-го зубів на верхній щелепі ліворуч, які кваліфікуються тільки у своїй сукупності, як ОСОБА_10 тілесні ушкодження та забою, припухлості, синюшності правої кисті, яке кваліфікується, як ЛЕГКЕ тілесне ушкодження.

Не погоджуючись з рішенням суду, до апеляційного суду з апеляційною скаргою звернувся обвинувачений ОСОБА_6 , який просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в його діях складу інкримінованого йому злочину. Також просить відмовити в задоволенні позовних вимог потерпілої ОСОБА_9 .
Вважає, що вирок суду підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції помилково поклав в основу вироку докази, які він вважає недопустимими, зокрема показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , потерпілої ОСОБА_9 , оскільки останні не відповідають фактичним обставинам справи та є суперечливими.

Стверджує, що показання свідка ОСОБА_14 є взагалі неправдивими, в зв`язку з чим просить винести окрему ухвалу про порушення кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.383, ч.1 ст.384 КК України відносно свідка ОСОБА_14 .

Вказує, що в матеріалах справи існують суттєві протиріччя у показаннях потерпілої ОСОБА_9 щодо механізму отриманих нею тілесних ушкоджень, які не усунуті судом першої інстанції у вироку.

Посилаючись на те, що слідчі експерименти за участю потерпілої від 15.11.2019 та свідка ОСОБА_14 від 21.03.2020 були призначені без з`ясування думки учасників та не на місці події стверджує про неналежність і недопустимість цих доказів, які суд першої інстанції поклав в основу вироку.

Тому, вважає, що ненадання оцінки належності та допустимості цих доказів, суд порушив його право на справедливий суд та ухвалив при цьому незаконний вирок.

Також просить вирок в частині вирішення цивільного позову змінити та відмовити у задоволенні цивільного позову ОСОБА_9 в частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Вимоги апеляційної скарги в цій частині обвинувачений обґрунтовує тим, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження зв`язку між отриманими потерпілою тілесними ушкодженнями та лікуванням її зубів, необхідністю проведення комп`ютерної томографії та докази втрати потерпілою працездатності, внаслідок чого остання не відвідувала роботу та не отримувала заробітну плату. Крім того, сам розмір неотриманого доходу є необґрунтованим, у матеріалах справи відсутні будь-які розрахунки.

Вважає, що вирок суду першої інстанції в частині відшкодування потерпілій моральної шкоди в сумі 30 000 гривень таким, що не відповідає вимогам постанови Пленуму Верховного Суду N94 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Вказує на те, що у вироку відсутні будь-які докази, які б підтверджували розмір завданої моральної шкоди.

Інші учасники кримінального провадження вирок суду не оскаржили.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого, потерпілої, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

У відповідності зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Як убачається зі змісту оспорюваного рішення, у цій справі фактичні обставини було встановлено судом першої інстанції. Обвинувачена і її захисник в апеляційних скаргах стверджують про те, що в основу свого висновку у вироку про наявність у її діях складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК місцевий суд поклав суперечливі докази, не дав їм належної оцінки і не зіставив їх з іншими доказами.

Проте як вбачається з матеріалів провадження, досудове розслідування та судовий розгляд проведені з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину, ґрунтуються на зібраних у справі доказах, які відповідають фактичним обставинам провадження, підтверджуються сукупністю досліджених у судовому засіданні та детально наведених у вироку належних, допустимих, взаємоузгоджених та достатніх доказів.

Так, у своєму рішенні суд першої інстанції вказав, що незважаючи на заперечення ОСОБА_6 своєї вини, його винуватість у вчиненні цього злочину повністю підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , рядом письмових доказів, зокрема протоколом про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 06.11.2019, згідно якого потерпіла звернулася до правоохоронних органів із заявою про її побиття ОСОБА_6 , висновком експерта №1028 від 29.11.2019, протоколом проведення слідчого експерименту з потерпілою від 15.11.2019, протоколом проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_14 від 21.03.2020 з фототаблицею до нього, висновками додаткових судово-медичних експертиз №1127 від 11.12.2019 та №356 від 23.03.2020, відповідно до яких експерт дійшов висновку, що показання потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_14 надані під час слідчих експериментів не протирічать механізму утворення тілесні ушкодження у потерпілої, протоколом огляду відеозапису з камер відео спостереження ПАТ Райффайзен банк Аваль з ДВД-диском до нього, з якого вбачається конфлікт між потерпілою і обвинуваченим.
Висловлена обвинуваченим у апеляційній скарзі незгода з цими висновками, які були зроблені місцевим судом на підставі досліджених доказів, не є свідченням порушення цим судом вимог кримінального процесуального закону.

Доводи обвинуваченого про те, що відсутні докази його вини, оскільки ніхто зі свідків не бачив того, що він наносив удари потерпілому колегія суддів вважає неспроможними.

Зокрема, матеріалами провадження достеменно встановлено та не оспорюється стороною захисту, що 06.11.2019 о 11 год. 10 хв. між обвинуваченим ОСОБА_6 та потерпілою ОСОБА_9 виникла сварка в адміністративному приміщенні АТ «Полтавагаз», де обвинувачений працює в службі охорони.

Із пояснень потерпілої ОСОБА_9 , даних нею, як під час судового розгляду у суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду, вбачається, що під час сварки, яка виникла у неї з ОСОБА_6 обвинувачений наносив удари в обличчя та праву кисть. Такі її показання під час досудового розслідування перевірялись в ході слідчого експерименту й повністю узгоджуються з результатами судово-медичних експертиз.

Показання потерпілої увесь час були стабільними та послідовними й не викликають сумнівів у їх об`єктивності та правдивості.

Так, згідно висновку експерта №1028 від 29.11.2019 у потерпілої ОСОБА_9 виявлені тілесні ушкодження у вигляді: забоїв виличної ділянки зліва, верхньої губи зліва та ясен в ділянці 1-3-го зубів на верхній щелепі ліворуч, які кваліфікуються тільки у своїй сукупності, як ОСОБА_10 тілесні ушкодження та забою, припухлості, синюшності правої кисті, яке кваліфікується, як ЛЕГКЕ тілесне ушкодження. При цьому у вказаному висновку, експерт стверджує, що вказані тілесні ушкодження не характерні для їх утворення при падінні та утворилися від дії тупих предметів з обмеженими контактуючими поверхнями, якими могли бути пальці рук, від двократної дії травмуючи факторів можливо в строк і за обставин, на які посилається потерпіла. Також у висновку експерт вказує на малоймовірність утворення вказаних тілесних ушкоджень внаслідок само спричинення.

В ході слідчого експерименту з фототаблицею із потерпілою ОСОБА_9 від 15.11.2019, остання показала як наносив їй удари обвинувачений ОСОБА_6 06.11.2019 (а.с.74-80).

Крім того, відповідно до додаткового висновку експерта №1127 від 26.11.2019 у ОСОБА_9 встановлені тілесні ушкодження у вигляді: забоїв виличної ділянки зліва, верхньої губи зліва та ясен в ділянці 1-3го зубів на верхній щелепі ліворуч, які кваліфікуються тільки у своїй сукупності як легкі тілесні ушкодження. Показання потерпілої ОСОБА_9 надані під час слідчого експерименту не протирічать механізму утворення тілесні ушкодження у потерпілої (а.с.81-82).

Незважаючи на те, що жоден із допитаних місцевим судом свідків, не був безпосереднім очевидцем нанесення потерпілій ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, однак дані ними в ході судового розгляду пояснення у сукупності з показаннями потерпілої, результатами слідчого експерименту та висновками судово-медичної експертизи, підтверджують показання потерпілої, що її побив саме ОСОБА_6 .

Зокрема, допитані місцевим судом свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 підтвердили факт сварки між обвинуваченим та потерпілою та вказували, що у зазначений у вироку час та у зазначеному місці між обвинуваченим та потерпілою був конфлікт.

Обвинувачений також не заперечував того, що між ним із потерпілою виник конфлікт.

Твердження апелянта про те, що свідок ОСОБА_14 вперше давала показання через 3 місяці після події злочину і в її показаннях є суперечності, що свідчить про їх неправдивість на думку колегії суддів є голослівними з огляду на таке.

Так, в ході слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_14 від 21.03.2020 з фототаблицею до нього, остання повідомила, що бачила, як обвинувачений наніс удар правою рукою долонею по кінцівках правої руки потерпілої (а.с.83-89).

Також, відповідно до додаткового висновку експерта №356 від 23.03.2020 показання ОСОБА_14 надані під час слідчого експерименту не протирічать механізму утворення тілесні ушкодження у потерпілої (а.с.90-91).

Крім того, під час судового розгляду в місцевому суді свідок ОСОБА_14 підтвердила свої показання, надані під час слідчого експерименту щодо отримання потерпілою легких тілесних ушкоджень.

Доводи апелянта про винесення окремої ухвали про порушення кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.383, ч.1 ст.384 КК України відносно свідка ОСОБА_14 є безпідставними, оскільки з аналізу положень глави 19 КПК України вбачається, що законодавством не передбачено права суду виносити окремі ухвали.

Твердження апелянта про неналежність і недопустимість протоколів слідчого експерименту з потерпілою від 15.11.2019 та зі свідком ОСОБА_14 від 23.03.2020 через їх призначення без з`ясування думки учасників та не на місці події є безпідставними, оскільки ст.240 КПК України не передбачає з`ясування думки учасників для призначення і проведення слідчого експерименту.

Відповідно до положень пунктів 1, 3 ст. 240 КПК з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. До участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник.

Зі змісту протоколів слідчого експерименту з потерпілою від 15 листопада 2019 та свідком ОСОБА_14 від 21 березня 2020 року вбачається, що слідчий експеримент проведено за участю потерпілої та свідка ОСОБА_14 , про що зазначено у протоколах, та з метою уточнення відомостей, а саме механізму завдання обвинуваченим потерпілій тілесного ушкодження. Тому проведення цього експерименту не на місці події, а в актовій залі ВП №1 Полтавського ВП ГУ НП в Полтавській області, на що посилається у скарзі обвинувачений, не суперечить вимогам кримінального процесуального закону.

З урахуванням того, що протоколи вказаних вище слідчих експериментів та сама процедура слідчого експерименту відповідають положенням ст. 240 КПК України, суд першої інстанції вірно прийняв його дані до уваги під час прийняття рішення та надав йому вірну оцінку у сукупності з іншими доказами по справі.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає об`єктивними висновки місцевого суду про те, що сукупність зібраних стороною обвинувачення доказів, поза межами розумного сумніву викривають ОСОБА_6 , як особу, що спричинила потерплій ОСОБА_9 легкі тілесні ушкодження. Відтак, доводи апелянта щодо відсутності в його діях складу злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та вимога апелянта щодо скасування вироку суду та закриття з цих підстав кримінального провадження, колегія суддів вважає безпідставними.

У колегії суддів як і суду першої інстанції немає сумнівів щодо об`єктивності та правдивості показань потерпілої ОСОБА_9 , та свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 оскільки ці показання є логічними, послідовними, підтверджені дослідженими безпосередньо в судовому засіданні іншими доказами та узгоджуються між собою.

Таким чином, на думку колегії суддів, місцевим судом правильно кваліфіковано дії ОСОБА_6 за ч.1 ст. 125 КК України, а доводи апелянта про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та його невинуватість є необґрунтованими.
На думку колегії суддів місцевим судом призначено покарання з дотриманням вимог ст. 65 КК України, яке відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину, обране з врахуванням особи обвинуваченого, який позитивно характеризується, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, відсутності обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Усі дані про особу го тяжкість вчиненого злочину були в повній мірі враховані судом першої інстанції при призначенні покарання й наведені у вироку суду.

Підстав вважати, що призначене обвинуваченому за ч.1 ст. 125 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, немає.

Доводи апелянта про неправильність вирішення судом цивільного позову про стягнення із обвинуваченого на користь потерпілої моральної шкоди у розмірі 30 000 грн. колегія вважає безпідставними.

Потерпіла ОСОБА_9 у кримінальному провадженні заявила цивільний позов про стягнення на її користь 18650 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 30 000 грн - моральної шкоди.

Відповідно до ст.ст.23,1167 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до правових позицій,викладених у п.9 Постанови Пленуму ВСУ №4«Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року (із наступними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Так, місцевим судом прийнято до уваги, проаналізовано та оцінено обсяг моральних страждань потерпілої, які виразились в порушенні нормальних життєвих зв`язків, заподіяння тілесних ушкоджень, проходження лікування та з врахуванням вимог законодавства, прийнято рішення про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 30 000 грн., що, на думку колегії суддів, за своїм розміром є достатньою компенсацією завданих страждань, відповідає вимогам розумності і справедливості цивільного судочинства та ступеню вини обвинуваченого.

Разом з тим, колегія судів вважає, що вирішуючи цивільний позов потерпілої в частині відшкодування матеріальної шкоди районний суд не у повній мірі дослідив та дав оцінку доказам щодо заподіяння матеріальної шкоди.

Частиною 1 ст. 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Визначаючи розмір заподіяної ОСОБА_9 майнової шкоди, місцевий суд недостатньо дослідив і перевірив надані потерпілою докази на підтвердження понесених нею матеріальних збитків і дійшов передчасного висновку про необхідність стягнення із ОСОБА_6 на користь поерпілої суми матеріальних збитків у розмірі 18650 грн.

Так, колегія суддів погоджується з висновоком місцевого суду про стягнення суми витрат на комп`ютерну томографію в розмірі 550 грн. оскільки згідно довідки №17209 (а.с.37) після огляду лікарем в травмпункті першої МКЛ м. Полтави лікарем установлено, що у неї наявні забої виличної ділянки зліва, верхньої губи зліва, на верхній щелепі, правої кисті та ясна в ділянці першого, другого та третього зубів на верхній щелепі ліворуч. Після цього, за направленням лікаря травматолога, потерпіла змушена була проходити комп`ютерну томографію вартістю 550 гри., що підтверджується квитанцією до трибуткового касового ордеру № 113 від 11.11.2019, видана ФОП ОСОБА_15 (а.с.37).

Витрати на лікування зубів також підтверджені матеріалами кримінального провадження. Так, потерпіла змушена була звертатися до лікаря-стоматолога, оскільки внаслідок ударів обвинуваченого, було проведено лікування лікарем-стоматологом на відновлення форми 23 зуба, відновлення шини 21, 22, 23 зубів та штифтове відновлення коренів 36 зуба з подальшим протезуванням металокерамічною коронкою. Вказані послуги стоматолога оцінені у 6100 грн., що утверджується квитанцією № 007843 від 26.11.2019, виданою ФОП ОСОБА_16 та випискою з медичної картки (а.с.37).

Проте місцевий суд обмежившись загальними фразами про те, що потерпілою надано докази на підтвердження завданої шкоди в розмірі 18650 грн. не надав належної оцінки в частині обґрунтованості стягнення 12000 грн. недоотриманого доходу через припинення ведення підприємницької діяльності.
Так, жодного документу щодо перебуванні її на лікарняному, чи неможливості виконувати роботу, а також на підтвердження відсутності у потерпілої заробітку в цей період та розрахунку збитків внаслідок неотримання заробітку не надано ні в суді першої так і апеляційної інстанцій.
Отже позов в цій частині є необґрунтованим та підлягає зменшенню на суму 12000 грн.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України однією з підстав для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є необхідність зменшення сум, які підлягають стягненню.
Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню і зміні в частині задоволення цивільного позову.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 409 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Київського районного суду м. Полтави від 29 травня 2020 року щодо ОСОБА_6 за ч.1 ст.125 КК України змінити в частині задоволення цивільного позову.

Зменшити розмір відшкодування матеріальної шкоди, та стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 6650 грн. в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3
ОСОБА_4