Категорія:ч.2. ст.186 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 лютого 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Конотоп, Сумської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, неодруженого, з середньою спеціальною освітою, має на утриманні одну малолітню дитину 17.02.2021 року, непрацюючого, раніше судимого:
вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 січня 2007 року за ч.3 ст. 187 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст.ст. 75,76 КК України надано іспитовий строк 2 роки;
вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 липня 2007 року за ч.2 ст. 125, ч.2 ст. 190, ст.71КК України до 5 років 3 місяців позбавлення волі, звільнено з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання 04 вересня 2012 року;
вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 жовтня 2014 року за ч.2 ст. 186 КК України до 5 років позбавлення волі, звільнено 11 березня 2019 року умовно-достроково на невідбутий строк 4 місяці 16 днів;
вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 вересня 2020 року за ч.1 ст. 296 КК України до 3 місяців арешту;
визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України та призначено йому покарання у виді позбавленні волі на строк 4 роки.
На підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом частково складання покарання призначеного за даним вироком та невідбутого покарання за вироком Луцького міськрайонного суду від 22 вересня 2020 року, призначено ОСОБА_7 остаточне покарання 4 роки 1 місяць позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 за цим вироком ухвалено рахувати з дня приведення вироку до виконання, тобто з моменту його затримання.
Вироком вирішено питання про речові докази.
Згідно з даним вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він повторно, 30 серпня 2019 близько 02.00 год., перебуваючи поблизу спортивного комплексу «Динамо», що по вул.Данила Галицького, 33 м.Луцька, умисно, з корисливих мотивів, застосувавши до потерпілого ОСОБА_10 насильство, що не є небезпечним для життя чи здоров`я, та виразилося у завданні одного удару ногою в спину, одного удару правою ногою у ліве плече та близько 5 ударів руками в грудну клітку, після чого відкрито заволодів належним йому мобільним телефоном марки «HONOR» вартістю 5027,93 грн та гаманцем вартістю 300 грн, у якому знаходилися грошові кошти в сумі 15 грн, спричинивши потерпілому ОСОБА_10 майнової шкоди на загальну суму 5342,93 грн.
Таким чином, ОСОБА_7 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.186 КК України, тобто відкрито викрав чуже майно (грабіж), вчинене повторно, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.
Не погоджуючись з даним вироком обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій вказує, що місцевим судом не було враховано усіх обставин справи при ухваленні вироку а саме, стану його здоров`я та здоров`я його рідних. Зазначає, що його перевиховання можливе і без ізоляції від суспільства. З огляду на викладене просить вирок суду щодо нього скасувати.
У поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини справи, правильність кваліфікації дій обвинуваченого, оскаржує його через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого та тяжкості злочину, внаслідок м`якості. Вказує, що при призначені ОСОБА_7 мінімального покарання, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, у виді 4 років позбавлення волі, суд не в повній мірі надав належної оцінки обставинам, встановленим в судовому засіданні. А саме зазначає, що обвинувачений у вчиненому кримінальному правопорушені та відшкодування завданої потерпілому шкоди визнав лише в кінці судового слідства і лише під тиском здобутих під час судового розгляду доказів, вчинення ним корисливого тяжкого злочину, наявність попередніх судимостей, вчинення умисного злочину невдовзі після закінчення умовно-дострокового звільнення, вчинення іншого кримінального правопорушення в період судового провадження по даній справі, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, не свідчать про наявність підстав для призначення мінімального покарання відповідно до ч.2 ст. 186 КК України. Крім цього, вказує, що обвинувачений неодноразово відбував призначені йому покарання в місцях позбавлення волі, після звільнення з яких вчиняв нові злочини, за які був засуджений, раніше не працював та на разі ніде не працює, не навчається. А тому вказана поведінка обвинуваченого свідчить про звичайний уклад його життя, небажання останнього ставати на шлях виправлення та неможливість попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень через недостатню суворість покарання. Окрім цього, звертає увагу суду на те, що призначивши ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ч.4 ст. 70 КК України та застосувавши принцип частково складання покарання, місцевий суд не послався на ч.1 ст. 72 КК України, якою передбачено, що при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий виходячи з такого їх співвідношення: одному дню позбавлення волі відповідають один день тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або арешту. Таким чином, зазначає, що місцевим судом неправильно застосовано закон про кримінальну відповідальність, не застосувавши положення ст. 72 КК України при складанні покарання за сукупністю злочинів. З огляду на наведене просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України та призначити покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ч.4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом частково складання покарання призначеного за даним вироком та покарання, призначеного вироком Луцького міськрайонного суду від 22 вересня 2020 року у виді 1 місяця позбавлення волі, вихоячи із співвідношеня, що одному дню позбавлення волі відповідає один день арешту, призначити остаточне покарання у виді 4 років 7 місяців позбавлення волі. В решті вирок залишити без змін.
Разом з тим на адресу Волинського апеляційного суду 22.06.2021 року надійшли зміни та доповнення до апеляційної скарги, в яких прокурор підтримуючи подану ним апеляційну скаргу просить внести до неї зміни та доповнення, а саме на підставі ч.4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом частково складання покарання призначеного за даним вироком та покарання, призначеного вироком Луцького міськрайонного суду від 22 вересня 2020 року, із врахуванням положень п.1 ч.1 ст.72 КК України, виходячи із співвідношеня, що одному дню позбавлення волі відповідає один день арешту, призначити остаточне покарання у виді 4 років 7 місяців позбавлення волі. Окрім цього, просить в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зарахувати покарання, відбуте повністю за вироком Луцького міськрайонного суду від 22 вересня 2020 року за правилами, передбаченими в ст. 72 КК України. В решті вирок залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, міркування прокурора, який підтримав апеляційну скаргу зі змінами та доповненнями до неї з викладених у них мотивів, а скаргу обвинуваченго заперечив та просив залишити її без задоволення, обвинуваченого та захисника, які свою апеляційну скаргу підтримали, а скаргу строни обвинувачення зі змінами та доповненнями до неї підтримали частково, а саме в частині зарахування покарання, відбутого повність за вироком Луцького міськрайонного суду від 22.09.2020 року за правилами, передбаченими в ст. 72 КК України, щодо призначення більш тяжкого покарання заперечили, перевіривши матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабежу), вчиненого повторно, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України підтверджуються зібраними в кримінальному провадженні та дослідженими в судовому засіданні доказами, які ніким із учасників судового провадження не оспорюються.
Кваліфікація дій обвинуваченого за ч.2 ст.186 КК України є правильною.
Обвинувачений ОСОБА_7 у поданій апеляційній скарзі вказує про невідповідність призначеного йому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості.
Проте такі його твердження до уваги судом не приймаються з врахуванням наступного.
Так, відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Згідно із положеннями ст.65 КК України, суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що вказані вимоги законодавства та роз`яснення Пленуму ВСУ, були повністю дотримані судом першої інстанції.
Як убачається з вироку, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, а саме, те, що обвинувачений є особою молодого віку, має на утриманні одну малолітню дитину, фактично вину у вчиненні кримінального правопорушення, визнаного судом доведеним визнав, зі слів розкаявся у вчиненому, завдану матеріальну шкоду потерпілому відшкодував в ході судового розгляду (перед судовими дебатами), в зв`язку з чим потерпілий не наполягав на його суворому покаранні, вчинене ним кримінальне правопорушення, згідно ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів. Крім того, враховано і ті обставини, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, вчинив умисний корисливий злочин незадовго після закінчення строку умовно-дострокового звільнення, що свідчить про його підвищену суспільну небезпеку та вперте небажання стати на шлях виправлення. Разом з тим, враховано судом і те, що в період судового провадження обвинувачений ОСОБА_7 вчинив ще одне кримінальне правопорушення, за що притягнутий до відповідальності та засуджений.
Обставин, які обтяжують та пом`якшують покарання, судом встановлено не було.
Суд першої інстанції врахувавши вищенаведені та інші обставини провадження, зокрема і ті, на які посилається в апеляційній скарзі ОСОБА_7 , в їх сукупності, прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання за ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки.
Призначене покарання на думку апеляційного суду, повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 , попередження вчинення як ним так і іншими особами нових злочинів, і не є надто суворим, як про це зазначено в апеляційній скарзі обвинуваченого.
Усі доводи сторони захисту, викладені в апеляційній скарзі і наведені під час апеляційного розгляду провадження щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів вважає голослівними та до уваги не приймає, оскільки вони повністю були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та відповідно не спростовують висновків місцевого суду і не дають жодних підстав для зміни оскаржуваного вироку, як про це просить апелянт.
Таким чином, апеляційну скаргу обвинуваченого слід залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08.02.2021 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання за ч.2 ст.186 КК України - без змін.
Разом з тим, посилання прокурора у поданій ним апеляційній скарзі, щодо невідповідності призначеного обвинуваченому покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі винного внаслідок м`якості, з огляду на вищевикладене, та те, що наведені в апеляційній скарзі обставини враховувалися судом першої інстанції, не заслуговують на увагу, а тому в цій частині не підлягають до задоволення.
Окрім цього, доводи прокурора в поданих змінах та доповненнях до апеляційної скарги, що при призначенні ОСОБА_7 покарання на підставі ч.4 ст. 70 КК України, місцевий суд застосував не передбачений цим законом принцип часткового приєднання невідбутого покарання, зокрема до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднав невідбуте покарання за вироком Луцького міськрайонного суду від 22.09.2020 року є слушними з огляду на наступне.
Так, суд першої інстанції на підставі ч.4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарання призначеного за даним вироком та невідбутого покарання за вироком Луцького міськрайонного суду від 22.09.2020 року, призначив ОСОБА_7 остаточне покарання 4 роки 1 місяць позбавлення волі.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, а саме повідомлення в.о. начальника ДУ «Луцький слідчий ізолятор» покарання у виді 3 місяців арешту, призначене вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.09.2020 року за ч.1 ст.296 КК України, ОСОБА_7 відбув повністю 14.05.2021 року та звільнений із СІЗО з підстав відбуття строку даного покарання. Таким чином, ОСОБА_7 за вироком суду від 22.09.2020 року повністю відбув покарання у виді 3 місяців арешту.
У відповідності до ч.4 ст.70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.
Враховуючи вищевстановлені обставини та наведені положення закону, обвинуваченому ОСОБА_7 у строк остаточно призначеного за сукупністю злочинів покарання на підставі ч.4 ст.70 КК України слід зарахувати повністю відбуте покарання, призначене вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.09.2020 року, за правилами, передбаченими в ст.72 КК України.
Таким чином апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду зміні.
Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407,409 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу зі змінами та доповненнями прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Луцького міськрайонного суду від 08 лютого 2021 року щодо ОСОБА_7 - змінити.
Залишити ОСОБА_7 покарання призначене за ч.2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки.
На підставі ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарання призначеного цим вироком та покарання призначеного за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 вересня 2020 року, із врахуванням положень п.1 ч.1 ст.72 КК України, виходячи із співвідношеня, що одному дню позбавлення волі відповідає один день арешту, призначити остаточне покарання у виді 4 років 1місяця позбавлення волі.
В строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зарахувати покарання, повністю відбуте за вироком Луцького міськрайонного суду від 22 вересня 2020 року за правилами, передбаченими в ст. 72 КК України.
В решті вирок в даному проваденні залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом.

Головуючий

Судді