У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 29.03.2021р. щодо обвинуваченого
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Бузинове Іванівського району Одеської області, громадянина України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 01 червня 2018 року Київським районним судом міста Одеси за ч.2 ст.187, ч.3 ст.289, ч.1 ст.70 КК України до 07 років 01 місяця позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна, звільненого з місця відбування основного покарання 30 січня 2020 року умовно достроково в порядку ст.81 КК України з невідбутим строком основного покарання 09 місяців 19 днів позбавлення волі,

у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України
Учасники судового провадження:

прокурор: ОСОБА_7

захисник: ОСОБА_5

обвинувачений: ОСОБА_6
представник потерпілої: ОСОБА_8

Провадження: № 11-кп/812/526/21 Суддя першої інстанції: ОСОБА_9

Категорія: ст. 289 ч.2 КК УкраїниДоповідач апеляційного суду: ОСОБА_1

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати оскаржуваний вирок, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 виправдати.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
ОСОБА_6 визнано винним в скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України в редакції Закону №2903 ІV від 22 вересня 2005 року, із змінами, внесеними згідно із Законом №270 VІ від 15 квітня 2008 року, та призначено йому покарання у виді 05 (п`яти) років 06 (шести) місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності.
Відповідно до ч.1 ст.71 КК України до призначеного ОСОБА_6 покарання, частково приєднано невідбуту частину основного покарання з додатковим покаранням за вироком Київського районного суду міста Одеси від 01 червня 2018 року та остаточно до відбування покарання призначено покарання в виді 06 (шести) років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 задоволено повністю, стягнуто на її користь з обвинуваченого ОСОБА_6 236 628 (двісті тридцять шість тисяч шістьсот двадцять вісім) гривень 50 копійок в рахунок відшкодування спричиненої матеріальної шкоди та 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень заподіяної моральної шкоди, пов`язаної із вчиненням злочину обвинуваченим.

Стягнуто з обвинуваченого на користь держави судові витрати на загальну суму 5556 (п`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят шість) гривень 96 копійок за проведення судової автотоварознавчої експертизи транспортного засобу.

Вирішено питання речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник зазначає, що обвинувачений не мав наміру незаконно заволодіти автомобілем потерпілої і з урахуванням свідчень ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які є очевидцями події, вбачається, що в діях ОСОБА_6 відсутня об`єктивна сторона складу злочину, передбаченого ст. 289 КК України.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

30 січня 2020 року біля 15 години 00 хвилин в селі Поріччя Веселинівського району Миколаївської області обвинувачений ОСОБА_6 знаходився на території домоволодіння своєї дружини ОСОБА_11 , яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , поруч з яким знаходився припаркований транспортний засіб легковий автомобіль моделі «TOYOTA RAV4» державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , вартістю 633 932 гривні 98 копійок, який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 17 січня 2018 року, виданого територіальним сервісним центром НОМЕР_3 , належав громадянину ОСОБА_13 , що є чоловіком потерпілої ОСОБА_10 . Діючи умисно та повторно, з метою незаконного заволодіння даним транспортним засобом для тимчасового використання у власних потребах, обвинувачений ОСОБА_6 запустив двигун легкового автомобіля моделі «TOYOTA RAV4», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , за допомогою ключа, який обвинувачений ОСОБА_6 раніше взяв у потерпілої ОСОБА_10 та поза її волею і без її дозволу, з місця події зник.
Умисні дії обвинуваченого ОСОБА_6 за фактом незаконного заволодіння транспортним засобом легковим автомобілем моделі «TOYOTA RAV4» державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , який знаходився в користуванні потерпілої ОСОБА_10 , суд кваліфікував за ч.2 ст.289 КК України в редакції Закону №2903 ІV від 22 вересня 2005 року, із змінами, внесеними згідно із Законом №270 VІ від 15 квітня 2008 року, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно, що завдало значної матеріальної шкоди.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов наступного.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами, в їх сукупності.

Є безпідставними доводи захисника обвинуваченого щодо недоведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

Так, обвинувачений ОСОБА_6 , як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції свою вину не визнав та пояснював, що 30 січня 2020 року, після звільнення з Державної установи «Вознесенська виправна колонія №72» умовно достроково в порядку статті 81 КК України, він стояв на автобусній зупинці в місті Вознесенську Миколаївської області, щоб поїхати до дружини. Біля нього зупинився легковий автомобіль сірого кольору моделі «TOYOTA RAV4, в якому знаходились потерпіла ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , що була знайомою його дружини, вони запропонували відвезти його з міста Вознесенська в село Поріччя Веселинівського району Миколаївської області. Він погодився. Приїхавши в село Поріччя, вони зайшли до будинку, всі четверо сиділи за столом, розмовляли та пили спиртні напої. Далі він повідомив ОСОБА_10 , що поїде на її автомобілі та привезе ще пляшку коньяка. ОСОБА_10 не заперечувала проти цього. Він сів за кермо автомобіля моделі «TOYOTA RAV4» та поїхав до смт Веселинове. Коли він під`їджав до смт. Веселинове, у нього виник план поїхати до міста Вознесенська в лікарню, щоб провідати там свою бабусю ОСОБА_14 . Під час руху на даному автомобілі під його керуванням, коли він вже рухався по території Веселинівського району, його затримали працівники поліції, від яких він намагався втекти. Під час його переслідування працівниками поліції, він втратив керування транспортним засобом автомобіля, зачепив узбіччя дороги та пошкодив даний транспортний засіб.

ОСОБА_6 наполягав, що не заволодівав протиправно автомобілем, а керував ним з дозволу та за згодою потерпілої ОСОБА_10 .

Але такі твердження обвинуваченого спростовуються зібраними по справі та дослідженими в суді першої інстанції доказами в їх сукупності.

Так, потерпіла ОСОБА_10 в суді першої інстанції показала, що вона та ОСОБА_12 підвозили ОСОБА_6 .. Коли вони приїхали до дружини обвинуваченого то в будинку всі четверо сіли за стіл, де розмовляли та вживали алкогольні напої. Надалі вона попросила ОСОБА_6 закрити салон автомобіля. Таким чином ключ від її автомобіля опинився у нього. Вона та ОСОБА_12 стали вимагати у ОСОБА_6 , щоб він повернув ключ, ОСОБА_6 не погоджувався. Через деякий час, вона та обвинувачений вийшли з будинку перекурити. При цьому між ними не було ніяких розмов та домовленостей, з приводу користування обвинуваченим ОСОБА_6 її транспортним засобом та здійснення будь-яких поїздок на ньому. Вона зайшла в дім і через вікно побачила, що ОСОБА_6 поїхав на її автомобілі. Почекавши деякий час, вони втрьох, тобто вона, ОСОБА_12 та дружина обвинуваченого вирушили пішком до крамниці села. Біля крамниці нікого не було. Вони намагались зв`язатися за допомогою мобільного зв`язку з ОСОБА_6 , але той не відповідав. Тоді вона та ОСОБА_12 поїхали до смт. Веселинове, де в поліції нею було подано заяву про незаконне заволодіння її автомобілем, всупереч її волі, та без її згоди.
Свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_11 надали суду першої інстанції аналогічні покази.

Крім вище вказаних показань потерпілої та свідків, вина ОСОБА_6 підтверджується наступними письмовими доказами, які є в матеріалах кримінального провадження:

-протоколом від 30 січня 2020 року про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до якого, потерпіла ОСОБА_10 звернулася до посадової особи Веселинівського ВП Вознесенського ВП ГУНП в Миколаївській області, із вимогою прийняти міри щодо особи, яка 30 січня 2020 року біля 16 години в селі Поріччя Веселинівського району Миколаївської області викрала її транспортний засіб легковий автомобіль сірого кольору моделі «TOYOTA RAV4» (том №2, а.к.п. 31).
- протоколом огляду DVD диска білого кольору «VIDEX MAMBA» на якому міститься відеозображення, з відеозаписом переслідування транспортного засобу легкового автомобіля сірого кольору моделі «TOYOTA RAV4» державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , службовим автомобілем поліції, яке мало місце 30 січня 2020 року на території Веселинівського району Миколаївської області. (том №2, а.к.п. 40).
- протоколом огляду транспортного засобу з фототаблицею до нього від 31 січня 2020 року, згідно якого в багажному відділенні даного транспортного засобу був виявлений та вилучений мобільний телефон моделі «Samsung», без сім карти оператора мобільного зв`язку та без флеш-карти пам`яті. При огляді в салоні даного транспортного засобу був виявлений та вилучений мобільний телефон моделі «Nokia», з двома сім картами оператора мобільного зв`язку «Київстар». (том №2, а.к.п. 48 53).
-висновком судової автотоварознавчої експертизи автомобіля моделі «TOYOTA RAV4», згідно якого розмір збитків, спричинених в результаті незаконного заволодіння транспортним засобом складає 236 628 гривень 50 копійок.(том №2, а.к.п. 64 79).

Суд ретельно і належним чином дослідив докази у провадженні з точки зору їх належності та допустимості, детально виклав їх зміст у вироку і дав їм правильну оцінку.

До зазначеного стороною захисту, що ОСОБА_6 не мав умислу на незаконне заволодіння автомобілем потерпілої, колегія суддів ставиться критично та погоджується з висновком суду першої інстанції, що пояснення потерпілої та свідків, які були допитані в судовому засіданні, повністю спростовують версію обвинуваченого ОСОБА_6 в частині того, що він користувався легковим автомобілем «TOYOTA RAV4» з дозволу потерпілої ОСОБА_10 та за домовленістю з нею.

Доводи апелянта відносно того, що потерпіла ОСОБА_10 знала, що ключі від її автомобіля знаходяться у ОСОБА_6 , бачила як він від`їхав на її автомобілі, але при цьому не проявила занепокоєння і це свідчить на користь версії обвинуваченого, що він поїхав на належному їй автомобілі за її згоди є безпідставними.

Як вбачається з подальшої, після події, поведінки потерпілої вона разом з ОСОБА_12 намагалась додзвонитися до обвинуваченого, коли це не вдалося то вони дістались до смт. Веселинове, де у відділку поліції написали заяву про незаконне заволодіння автомобілем.

Окрім того, колегія суддів погоджується з зазначеним судом першої інстанції, що та обставина, що потерпілою ОСОБА_10 не було передано обвинуваченому ОСОБА_6 свідоцтво про реєстрацію даного транспортного засобу, що є обов`язковою умовою, яка б підтверджувала згоду та дозвіл потерпілої ОСОБА_10 на право керування даним транспортним засобом обвинуваченим, а також той факт, що обвинувачений на протязі декількох годин, маючи змогу відповісти на неодноразові телефонні дзвінки потерпілої уникав спілкування, та продовжував рух на чужому транспортному засобі і зупинився тільки в результаті переслідування працівниками поліції, свідчать про незаконне заволодіння ОСОБА_6 транспортним засобом.

Як вбачається з вироку, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд дотримався вимог ст. 65 КК України. Так, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України є тяжким, особу обвинуваченого, який не працює, не перебуває на диспансерних обліках лікарів наркологів та лікарів психіатрів, є судимим за скоєння тяжкого та особливо тяжкого кримінальних правопорушень. Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченому судом встановлено не було.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про призначення покарання ОСОБА_6 у вигляді позбавлення волі, яке є необхідним та достатнім для виправлення та перевиховання, а також для попередження вчинення ним нових злочинів.
За такого, колегія суддів вважає, що вирок суду відносно ОСОБА_6 є законним та обґрунтованим, тому не вбачає підстав для його скасування, як того просить апелянт.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 29.03.2021р. щодо ОСОБА_6 , залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: