справа № 156/67/21
Номер провадження: 1-кп/156/52/21
Вирок
Іменем України

01 червня 2021 року смт Іваничі

Іваничівський районний суд Волинської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2
учасників кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника обвинуваченого ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
потерпілих ОСОБА_6
ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Іваничі, кримінальне провадження про обвинувачення
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бортнів Іваничівського району Волинської області, українця, громадянина України, зареєстрованого за адресою та мешканця: АДРЕСА_1 , одруженого, на утриманні двоє неповнолітніх дітей, працюючого вантажником на ТзОВ «Ренопласт», раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
в с т а н о в и в :
Досудовим розслідуванням встановлено, що 10.06.2020 близько 10:30 год. ОСОБА_5 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «ВАЗ» моделі «2103» д.н.з. НОМЕР_1 , здійснюючи виїзд з другорядної дороги в с. Литовеж на головну автодорогу Р-15 «Ковель-Жовква», повертаючи ліворуч в напрямку м. Нововолинськ, не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, не надав дорогу автомобілю марки «VOLKSWAGEN» моделі «SHARAN» д.н.з. НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_7 , та рухався по головній дорозі в напрямку м. Червоноград, виїхав на праву смугу руху в напрямку м. Нововолинськ, де допустив зіткнення вказаних транспортних засобів. Внаслідок ДТП водій автомобіля марки «VOLKSWAGEN» моделі «SHARAN» д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_7 та пасажир ОСОБА_6 , отримали тілесні ушкодження.
Згідно висновку експерта № 118 від 07.07.2020 Іваничівського міжрайвідділення ВОБСМЕ у на тілі ОСОБА_7 , виявленні наступні тілесні ушкодження: чисельна, поєднана травма тіла: закритий перелом правої ключиці в середній третині зі зміщенням; переломи 6, 7, 8, 9 ребер справа по умовній передній асилярній лінії; поодинокі ділянки забиття тканини обох легень в задньо-базальних сегментах; осаднення шкіри на правому передпліччі та кисті. За ступенем тяжкості виявлені тілесні ушкодження відносяться до категорії середньої ступені тяжкості тілесних ушкоджень. Осаднення шкіри на правому передпліччі та кисті відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
У результаті ДТП, згідно висновку експерта № 119 від 09.07.2020 Іваничівськогоміжрайвідділення ВОБСМЕ у на тілі ОСОБА_6 виявленні наступні тілесні ушкодження: важка, відкрита черепно-мозкова травма: лінійні переломи обох скроневих кісток з поздовжнім переломом лівої пірамідки, продовжується через каротині канали, поперечний перелом пірамідки справа; епідуральна гематома в лівій скроневій ділянці, що ускладнилось розвитком набряку мозку, пневмоенцефалією в субарахноїдальнихконвекситальних просторах, в цистернах мозку, парасагітально та вздовж намету мозочка; ускладнилась правобічною недостатністю, двобічним перезом IV, VI пар черепно-мозкових нервів та VII пари зліва, нейросенсорною приглухуватістю. За ступенем тяжкості виявлені тілесні ушкодження відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень. Рани на лівій нозі відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Згідно висновку експерта № 418 від 30.09.2020 судової автотехнічної експертизи з технічної точки зору у даній дорожній ситуації водій автомобіля марки «ВАЗ» моделі «2103» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_5 повинен був діяти у відповідності до вимог пунктів 10.1, 16.11 ПДР України, згідно з якими перед початком повороту ліворуч переконатись, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху та дати дорогу автомобілю марки «VOLKSWAGEN» моделі «SHARAN» д.н.з. НОМЕР_2 .
Згідно висновку експерта № 530 від 24.11.2020 судової інженерно-транспортної експертизи зіткнення автомобіля марки «VOLKSWAGEN» моделі «SHARAN» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_7 та автомобіля марки «ВАЗ» моделі «2103» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_5 відбулося на лівій смузі руху автодороги Р-15 сполученням «Ковель-Жовква» в напрямку м. Жовква, в районі розташування початку розливу рідини на початку слідів заносу транспортних засобів на асфальтному покритті. В момент первинного контакту взаємодіяли передня частина автомобіля марки «VOLKSWAGEN» моделі «SHARAN» д.н.з. НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_7 та передня ліва частина автомобіля марки «ВАЗ» моделі «2103» д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_5 , при цьому повздовжня вісь автомобіля марки «ВАЗ» моделі «2103» розміщувалася під кутом приблизно 50+5 градусів (проти напрямку руху годинникової стрілки) відносно повздовжньої осі автомобіля VOLKSWAGEN.
Водій ОСОБА_5 , керуючи автомобілем марки «ВАЗ» моделі «2103» д.н.з. НОМЕР_1 , порушив наступні пункти «Правил дорожнього руху України»:
п.2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:
б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування транспортним засобом у дорозі.
п.10.1. Перед початком руху, перестроювання та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.
п.16.11. На перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшому руху.
Порушення вищевказаних пунктів «Правил дорожнього руху України» знаходяться в прямому причинному зв`язку з наслідками, що настали.
Дії ОСОБА_5 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України.
Будучи допитаним в судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_5 свою провину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав повністю та пояснив суду, що в той день на прохання знайомого він поїхав за документами. Алкогольними напоями не зловживає, однак напередодні випив близько ста грамів горілки. В скоєному щиро кається. Докази не оспорює. Просить суд не позбавляти його волі, оскільки ДТП могла статися з будь-ким, а наслідки її він намагався подолати шляхом добровільного відшкодування потерпілим завданих збитків.
Потерпілий ОСОБА_7 в судовому засіданні підтвердив факт отримання ним тілесних ушкоджень в результаті ДТП, яка сталася 10.06.2020 року за участю обвинуваченого ОСОБА_5 . Підтвердив, що шкода обвинуваченим йому відшкодована, а тому жодних матеріальних та моральних претензій на даний час до нього немає. Просив не позбавляти обвинуваченого волі, оскільки ОСОБА_5 по мірі необхідності відшкодовує шкоду, має на утриманні двох дітей, однак покарання призначити з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік.
Потерпілий ОСОБА_6 в судовому засіданні підтвердив факт отримання ним тілесних ушкоджень в результаті ДТП, яка сталася 10.06.2020 року за участю обвинуваченого ОСОБА_5 . Вказав про відсутність будь-яких матеріальних та моральних вимог до останнього станом на сьогодні у зв`язку із добровільним відшкодуванням шкоди. Просив не позбавляти обвинуваченого волі, обвинувачений кається у вчиненому, має на утриманні двох дітей; покарання призначити з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік.
Зважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненому діянні визнав повністю і суду дав показання, що вчинив злочин саме при викладених обставинах, суд, при визначенні порядку дослідження доказів, заслухавши думку прокурора, обвинуваченого, захисника обвинуваченого та потерпілих, визнав недоцільним дослідження доказів, поданих на підтвердження події кримінального правопорушення та винуватості обвинуваченого у його вчиненні, обмежився допитом обвинуваченого, потерпілого, роз`яснивши при цьому положення ч. 3 ст. 349 КПК України, згідно яких сторони у такому випадку будуть позбавлені права оскаржити обставини, які ніким не оспорюються в апеляційному порядку.
Суд приходить до висновку про те, що дії ОСОБА_5 вірно кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 2 ст. 286 КК України, як необережні дії, які виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло тяжкі тілесні ушкодження потерпілому.
Відповідно до ст. 12 КК України обвинуваченим ОСОБА_5 вчинено необережний тяжкий злочин (ч. 2 ст. 286 КК України).
За змістом юридичної конструкції статті 286 КК України, вказаний злочин належить до злочинів із так званим матеріальним складом. Тому, ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння, є не будь-яке з порушень правил безпеки дорожнього руху, а лише ті з них, які створюють реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків, передбачених у частинах 1, 2 або 3 цієї статті, і перебувають з ними у причинному зв`язку. Про необхідність з`ясування і відображення у вироку, чи є причинний зв`язок між учиненими порушеннями та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками, зазначено також у правових позиціях Верховного Суду України (№ 5-18кс14 від 20.11.2014 року) та у роз`ясненні, яке міститься у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті»

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому, суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання; те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Так, обставинами, що пом`якшують покарання, є:
- щире каяття, яке полягає у визнанні у суді обставин, регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК, щодо події кримінального правопорушення, у тому числі час, місце, спосіб учинення. Адже, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»). Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанову ККС ВС від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к). Обвинувачений висловив щирий жаль з приводу учинених ним дій та осуд своєї поведінки, у судовому засіданні вкотре попросив вибачення у потерпілих. Обвинувачений постійно підтримує зв`язок із потерпілими та відшкодовує їм шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
- активне сприяння розкриттю злочину, що виразилось у активному сприянні у встановленні обставин, регламентованих ст. 91 КПК, а саме: у тому, що обвинувачений повно та всебічно розповів про обставини, які мали місце у той час, та вчинив всі необхідні дії, які вимагав слідчий у кримінальному провадженні під час проведення досудового розслідування, тим самим активно та відкрито сприяв суду у встановленні обставин, регламентованих ст. 91 КПК, тобто розкриттю злочину.
- добровільне відшкодування обвинуваченого завданих потерпілим збитків. Так, відшкодування завданих збитків або усунення заподіяної шкоди полягає в добровільному задоволенні винним або іншими особами, зокрема батьками чи близькими родичами, обґрунтованих претензій потерпілого щодо відшкодування заподіяної злочином матеріальної та моральної шкоди (див. п. 3 ППВСУ «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» № 12 від 23.12.2005). У судовому засіданні потерпілі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зазначили суду, що будь-яких претензій майнового чи немайнового характеру станом на сьогодні до обвинуваченого вони не мають. Шкода їм відшкодовується у повному обсязі.
Також суд враховує перебування на утриманні обвинуваченого двох неповнолітніх дітей ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . При цьому, дану обставину суд відносить до пом`якшуючих, у ракурсі положень ч. 2 ст. 66 КК України, яка указує, що при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.
Обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_5 , відповідно до ст. 67 КК України, є вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства. А тому, відповідно до принципу індивідуалізації покарання, суд, керуючись принципом справедливості, вважає, що для досягнення мети попередження кримінальних правопорушень та виправлення ОСОБА_5 необхідно призначити йому покарання у виді позбавлення волі, адже таке буде покликане запобігти можливому вчиненню обвинуваченим кримінальних правопорушень у майбутньому і сприятиме його виправленню та перевихованню з усвідомленням суспільної небезпечності діяння, в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, але, з урахуванням його особи, ближче до мінімальної межі вказаної статті.
Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (не свавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.). Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що, незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим. Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12» зазначає, що, хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення. Суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).
Крім того, у цій справі, покарання суд призначає, в тому числі, з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01.02.2018 у справі № 634/609/15-к, де останній роз`яснив, що при обранні форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, відповідно до якої, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи. Таким чином, виходячи з тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, наявності пом`якшуючих обставин, особи винного та його ставлення до вчиненого ним діяння, суд вважає за необхідне застосувати до ОСОБА_5 ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання, призначеного вироком суду, з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і буде виконувати покладені на нього обов`язки.
При прийнятті цього рішення суд також враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікарня-нарколога не перебуває, має місце постійного проживання, його стан здоров`я, спосіб життя (раніше не судимий, з 01.02.2021 року і по даний час працює вантажником у ТзОВ «Ренопласт»), наявність на його утриманні неповнолітніх дітей, що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті виражає міцні соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання: позбавлення волі строком на три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на три роки; позицію обвинуваченого, який просив не позбавляти його волі, та погодився на позбавлення його права керування транспортними засобами, однак строком на один рік; позицію захисника, який просив призначити основне покарання із застосуванням ст. 75 КК України та без позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки з моменту вчинення кримінального правопорушення пройшов майже один рік, протягом цього періоду обвинувачений нових кримінальних чи адміністративних правопорушень не вчиняв, сумлінно виконував покладені на нього обов`язки; позицію потерпілих, які вважають позбавлення волі обвинуваченого, у даному випадку, занадто суворою мірою покарання, а позбавлення права керування транспортними засобами на три роки суттєвим обмеженням обвинуваченого у його життєдіяльності; відношення обвинуваченого до вчиненого, ступінь тяжкості вчиненого, а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій.
У той час, як призначення будь-якого іншого виду покарання без звільнення від його відбування суд сприймає як діяння, яке б указувало на те, що саме у цій ситуації та обставинах, при яких було вчинено злочин, воно сприймалося б як грубо непропорційне (діяння та покарання), як наслідок, у світлі практики ЄСПЛ, сприймалося б як жорстоке поводження, тобто суперечило статті 3 Конвенції та нормам Конституції України, в момент його винесення, по відношенню до обвинуваченого.
Норма матеріального права, а саме ст. 75 КК України не містить заборони її застосування до осіб, котрі вчинили злочин, за який обвинувачується ОСОБА_5 , а сам факт його вчинення у стані алкогольного сп`яніння не є безумовною перешкодою для звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 20, п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.
При цьому, згідно з п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» додаткові покарання мають важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самими засудженими, так і іншими особами, рекомендувати судам при постановленні вироку обговорювати питання про застосування поряд з основним покаранням відповідного додаткового.
Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд враховує грубе порушення Правил дорожнього руху з боку обвинуваченого, що спричинило тяжкі наслідки, та вчинення такого в стані алкогольного сп`яніння.
З урахуванням конкретних обставин, за яких відбулась дорожньо-транспортна пригода, характер допущених ОСОБА_5 порушень Правил безпеки дорожнього руху, особи обвинуваченого, який до кримінальної відповідальності за порушення правил дорожнього руху раніше не притягувався та вчинив злочин вперше, а також з урахуванням його відношення до вчиненого та позитивних характеристик, а також того, що призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами призведе до неможливості в подальшому працювати водієм, враховуючи обставини справи, думку прокурора, обвинуваченого, захисника та потерпілих, суд вважає за необхідне позбавити обвинуваченого права керування транспортними засобами строком на один рік.
Підстав для застосування до ОСОБА_5 положень ст. 69 КК України, а саме призначення покарання нижче нижчої межі встановленої санкцією статті, суд не вбачає.
Крім того, відповідно до ч. 2 ст.122 КПК України залучення стороною обвинувачення експертів спеціалізованих державних установ, а також проведення експертизи за дорученням слідчого судді або суду здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з Державного бюджету України.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 124 КПК України, якою врегульовані питання щодо розподілу процесуальних витрат, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на проведення експертизи. Статтею 368 КПК України передбачено, що ухвалюючи вирок суд повинен серед іншого вирішити питання про те, на кого мають бути покладені процесуальні витрати та в якому розмірі. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 374 КПК України в резолютивній частині вироку зазначається рішення щодо процесуальних витрат. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження під час розслідування даного злочину у справі було проведено судово-автотехнічну експертизу вартістю 3 922,80 грн та дві судові інженерно-транспортні експертизи загальною вартістю 6 538,00 грн. Загальна вартість проведених у даному кримінальному провадженні експертиз становить 10 460,80 гривень.
Запобіжний захід у даному кримінальному провадженні не обирався.
Цивільні позови не заявлено.
Питання про долю речових доказів суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.
Керуючись ст.ст. 368-374 КПК України, суд,
у х в а л и в :
ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки.
Відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 наступні обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_5 до вступу вироку в законну силу не обирати.

Стягнути із засудженого ОСОБА_5 на користь держави судові витрати у справі 10 460,80 грн (десять тисяч чотириста шістдесят гривень 80 коп.) за проведення судово-автотехнічної експертизи та судових інженерно-транспортних експертиз.

Речові докази: транспортний засіб марки «ВАЗ» моделі «2103» д.н.з. НОМЕР_1 повернути власнику ОСОБА_5 .
Автомобіль марки «VOLKSWAGEN» моделі «SHARAN» д.н.з. НОМЕР_2 повернути власнику ОСОБА_6 .

Вирок може бути оскаржений до Волинського апеляційного суду через Іваничівський районний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок суду не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1