печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2020 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000431 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт. Вороновиця, Вінницького району Вінницької області, українки, громадянки України, яка не заміжня, має неповнолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОПП НОМЕР_1 , раніше не судима, -

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 190 КК України,

сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

представника потерпілої - адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

обвинуваченої ОСОБА_5 , -

В С Т А Н О В И В :

Згідно висунутого обвинувачення ОСОБА_5 вчинила пособництво в заволодінні чужим майном шляхом обману в особливо великому розмірі, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 190 КК України за фактичних обставин, наведених у змісті обвинувального акту.

30 квітня 2020 року між прокурором відділу прокуратури м. Києва ОСОБА_6 , якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора в даному кримінальному провадженні, та обвинуваченою ОСОБА_5 в порядку, передбаченому ст. ст. 468, 469 та 472 КПК України, за участю захисника укладено угоду про визнання винуватості.

Згідно з даною угодою прокурор та обвинувачена ОСОБА_5 дійшли згоди щодо формулювання обвинувачення, всіх істотних для даного кримінального провадження обставин та правової кваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_5 за ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 190 КК України, обвинувачена ОСОБА_5 зобов`язувалась у повному обсязі в межах висунутого обвинувачення визнати свою винуватість у вчиненні інкримінованого злочину, щиро розкаялась, активно сприяла розкриттю злочину. Обставини які обтяжують покарання відсутні. Також сторонами угоди визначено узгоджене покарання, яке обвинувачена ОСОБА_5 має понести за вчинення злочину за ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 190 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі ст. 75 КК України погодили звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуваним терміном на 3 роки.

При цьому, до угоди долучена заява потерпілої ОСОБА_10 щодо надання згоди на укладання угоди від 30.04.2020, за змістом якої вона просила призначити несувору міру покарання, цивільний позов не заявила.

Прокурор, представник потерпілої адвокат ОСОБА_8 , потерпіла ОСОБА_10 , захисник та обвинувачена ОСОБА_5 , кожний окремо, в судовому засіданні, вважаючи, що при укладенні угоди дотримані вимоги і правила КПК України та КК України, просили угоду затвердити і призначити обвинуваченій узгоджену в ній міру покарання.

Заслухавши думку учасників підготовчого судового розгляду по суті ініційованого питання, вивчивши умови угоди про визнання винуватості, матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Розглядаючи в порядку п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України питання про можливість затвердження даної угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.

Відповідно до правил ст. ст. 468, 469 КПК України у кримінальному провадженні зокрема, щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів, може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні, в якому бере участь потерпілий, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди. ( ч. 4 ст. 469 КПК України).

У відповідності до вимог ст. 470 КПК України, критеріями, які визначають можливість і доцільність ініціювання та укладення угоди при визнанні винуватості, є не лише характер та тяжкість обвинувачення (підозри), а й ступінь та характер сприяння підозрюваного чи обвинуваченого у проведенні кримінального провадження щодо нього або інших осіб; наявність суспільного інтересу в забезпеченні швидшого досудового розслідування і судового провадження, викритті більшої кількості кримінальних правопорушень; наявність суспільного інтересу в запобіганні, виявленні чи припиненні більшої кількості кримінальних правопорушень або інших більш тяжких кримінальних правопорушень.

При цьому, відповідно до п.п.1,6 ч.7 ст. 474 КПК України, суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким, ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди; відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.

Так, під час з`ясування судом позиції обвинуваченої ОСОБА_5 щодо визнання нею себе винуватою за фактичним обставинами вчинення нею злочину, які викладені у обвинувальному акті, остання повідомила, що її знайомий ОСОБА_11 , який є родичем її чоловіка, попросив її під`їхати до нотаріуса та підписати документи, щоб переоформити квартиру на свою родичку, що вона і зробила, оформивши квартиру на себе. При цьому, ніяких грошей за придбання квартири вона не сплачувала, а лише підписала документи. Ніяких грошей вона при цьому не заробила. Причину вчинення злочину пояснила «добротою душевною», яка виникла на грунті довіри до ОСОБА_11 . Умислу на заволодіння цією квартирою вона не мала.

При цьому, злочин, який інкримінується ОСОБА_5 полягає у пособництві в умисному заволодінні нею та особами, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, чужим майном шляхом обману на суму 631 929 грн., що є особливо великим розміром, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Тобто, колегією суддів встановлено фактичне заперечення обвинуваченою ОСОБА_5 умислу, як суб`єктивної сторони складу інкримінованого їх кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 27, ч.4 ст. 190 КК України, а відтак, зазначене вказує на відсутність фактичних обставин для визнання нею своєї винуватості у його вчиненні.

Також прокурором при укладанні угоди про визнання винуватості в повній мірі не дотримані норми КПК та угода укладена з істотним порушенням вимог кримінального закону.

Так, санкція ч.4 ст.190 КК України передбачає покарання у вигляді позбавленням волі на строк від п`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна. Вказане не передбачає конфіскацію майна як альтернативний вид покарання, оскільки визнана законом як обов`язкове додаткове покарання, яке повинно бути обов`язково призначено.

Разом з тим, зміст угоди не відповідає вказаним положенням кримінального закону, оскільки сторонами угоди погоджено покарання за ч.5 ст. 27, ч.4 ст. 190 КК України у виді 5 років позбавленні волі без конфіскації майна.

Змістом угоди про визнання винуватості не розкрита пом`якшуюча обставина, яку прокурор просить врахувати при застосування до ОСОБА_5 ст. 75 КК України, а саме активне сприяння у розкритті злочину. Угода не містить жодного обґрунтування, в чому же полягало сприяння підозрюваної ОСОБА_5 в проведенні досудового розслідування в кримінальному провадженні та яким чином це вплинуло на оперативність та ефективність досудового розслідування, що в силу ст. 470 КПК України є обов`язковими передумовами укладення угоди про визнання винуватості.

Крім того, згідно ч.3 ст. 75 КК України у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

При цьому, при укладенні угоди про визнання винуватості сторонами порушені в цій частині вимоги кримінального закону, зокрема не визначено коло обов`язків, які повинні бути покладені на обвинувачену відповідно до ст. 76 КК України, у разі звільнення її від відбуття покарання на підставі ст. 75 КК України з випробуванням.

У прийнятті свого рішення судом також враховувався той факт, що подія злочину мала місце у невстановлений слідством час, але не пізніше 05.04.2016 року, проте досудове розслідування за вищевказаним фактом відносно ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 0000431 розпочато 30.04.2020, і в той же день їх пред`явлено підозру, складено обвинувальний акт і між прокурором та обвинуваченою затверджено угоду про визнання винуватості.

З огляду на все вищевикладене, а також на позицію потерпілої ОСОБА_10 в судовому засіданні, яка зазначила, що ОСОБА_5 навіть не принесла їй свої вибачення, суд приходить до висновку, що за своїм змістом вищевказана угода про визнання винуватості є домовленість прокурора та обвинуваченої ОСОБА_5 про міру покарання, спрямована винятково на задоволення приватного інтересу обвинуваченої щодо пом`якшення покарання, без урахування інтересів держави (суспільства), інтересів потерпілої, а також без дотримання вимог кримінального закону.

Судом встановлено, що вимоги угоди про визнання винуватості між прокурором і обвинуваченою суперечать вимогам Кримінального кодексу України, у зв`язку з чим суд відмовляє в її затвердженні.

Відповідно до положень п.1 ч.3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти таке рішення, зокрема затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадженні прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 КПК України.

Керуючись ст. ст. 314, 470, 472, 474 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В затвердженні угоди від 30.04.2020 про визнання винуватості між прокурором прокуратури м. Києва ОСОБА_6 та обвинуваченою ОСОБА_5 відмовити.

Кримінальне провадження № 0000431 від 30.04.2020 за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 190 КК України, - повернути прокурору відділу прокуратури м. Києва ОСОБА_12 для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 КПК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_2