Тернівський районний суд міста Кривого Рогу
Дніпропетровської області
справа № 215/428/21
номер провадження 1-в/215/109/21
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року Тернівський районний суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді: ОСОБА_1 ,

при секретарі: ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника засудженого ОСОБА_4 ,

засудженого, який приймає участь в судовому засіданні в

режимі відеоконференції з ДУ Криворізька установа виконання

покарань (№3) ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в режимі відеоконференції клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новомосковська Дніпропетровської області, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на більше м`яке покарання у виді позбавлення волі на певний строк,
в с т а н о в и в:
У січні 2021 року до Тернівського районного суду м. Кривого Рогу надійшло клопотання ОСОБА_5 , в якому він просить суд замінити невідбуту частину покарання призначеного вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.07.2010р., у виді довічного позбавлення волі, на певний строк позбавлення волі.
В обґрунтування клопотання вказав, що покарання у виді довічного позбавлення волі, як воно визначено законодавством України та практикою його застосування, не відповідає міжнародним договорам, ратифікованим Україною, зокрема статті 3 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод (на що вказує практика Європейського суду з прав людини), Конституції України (оскільки є нелюдським та принижуючим людську гідність).
У судовому засіданні, засуджений та його захисник, підтримали подане клопотання, з підстав та доводів наведених в ньому.
Прокурор у судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечував.
Вивчивши клопотання, вислухавши прокурора, засудженого та його захисника, суд приходить до наступного висновку.
У своєму клопотанні засуджений вказує, що воно подано до суду на підставі ч. 1 ст. 537, ч. 2 ст. 539 КПК України, тобто відповідно до порядку, передбаченого розділом VІІІ КПК України, який регламентує виконання судових рішень, а не в порядку розділу V цього Кодексу, яким передбачені судові провадження з перегляду судових рішень, у тому числі тих, які набрали законної сили.
Системний аналіз зазначених вище норм кримінального процесуального закону дозволяє зробити висновок про те, що в порядку, передбаченому ст. 539 КПК України, суд може вирішувати лише ті питання, які не стосуються суті вироку і не тягнуть за собою погіршення становища засудженого.
В зазначеному порядку не можуть розглядатись питання, які стосуються суті вироку, в тому числі прогалин чи недоліків вироку в частині призначеного засудженому покарання, оскільки відповідно до вимог ст. 124 Конституції України та ст. 533 КПК України, судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.
Як вбачається з матеріалів справи, вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.07.2010р., визнано ОСОБА_5 винним у вчиненні злочинів, передбачених: ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 115, п.п. 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК України і призначено йому покарання: за ч. 2 ст. 185 КК України три роки позбавлення волі; за ч. 1 ст. 115 КК України тринадцять років позбавлення волі; за п.п. 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК України довічне позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_5 покарання у виді довічного позбавлення волі. Міру запобіжного заходу ОСОБА_5 залишено без змін утримання під вартою, строк покарання відраховувати з 02.01.2010р. (а.с. 20-24).

Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 12.10.2010р., вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.07.2010р. щодо ОСОБА_5 залишено без змін, а його касаційні скарги без задоволення (а.с. 39-40).

Вироком Красногвардійського районного суду Дніпропетровської області від 01.12.2011р. ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України та призначено покарання: - за ч. 2 ст. 185 КК України три роки позбавлення волі, - за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України дев`ять років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом часткового складення призначених покарань призначених ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком на одинадцять років. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання покаранням, призначеним вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2010 року, призначено ОСОБА_5 покарання у виді довічного позбавлення волі. Міру запобіжного заходу ОСОБА_5 залишено без змін утримання під вартою, строк відбуття покарання відраховувати з 11.07.2011р. Зараховано у строк призначеного покарання частково відбуте покарання за вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.07.2010р. в період з 02.01.2010р. по 30.11.2011р. включно (а.с. 31-37).

Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16.11.2011р. ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді двох років позбавлення волі. На підставі ч.ч. 2, 4 с. 70 КК України шляхом поглинання вказаного покарання покаранням у виді довічного позбавлення волі остаточно до відбуття призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з відбуттям покарання у кримінально-виконавчій установі (а.с. 42-43).

Постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.06.2013р. внесено уточнення в другий абзац резолютивної частини вироку від 16.11.2011р. відносно ОСОБА_5 , засудженого за ч. 2 ст. 185 КК України, вказавши такого змісту: « На підставі ч. 2, 4 ст. 70 КК України шляхом поглинання вказаного покарання покаранням у виді довічного позбавлення волі, призначеного 13.07.2010р. Апеляційним судом Дніпропетровської області, остаточно до відбуття визначити покарання у вигляді довічного позбавлення волі з відбуттям покарання в кримінально-виконавчому закладі» (а.с. 30).

Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12.10.2016р. зараховано в строк покарання засудженому вироком колегії суддів Червоно гвардійського районного суду с. Дніпропетровська від 01.12.2011р. за ст.ст. 15 ч. 2-115 ч. 2 п. 6 КК України до довічного позбавлення волі ОСОБА_5 строк попереднього ув`язнення з 02.01.2010р. по 16.12.2011р. включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі (а.с. 28).

Зазначені факти свідчать про те, що ОСОБА_5 був засуджений до довічного позбавлення волі і саме таке покарання він відбуває на теперішній час.

У відповідності до п.п. 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26.04.2002р. «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відповідно до ч.1 ст. 81 КК України та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК України можуть застосуватись до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Частиною 1 ст. 82 КК України передбачена лише можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.

Згідно змісту ст. 64 та ст. 87 КК України, засуджені до довічного позбавлення волі не підлягають зміні покарання, інакше як на підставі Акта помилування Президента України. Так, покарання у виді довічного позбавлення волі, призначене у відповідності до ст. 64 КК України, не має строкового виміру, тому вирішення питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, є неможливим.

У клопотанні засудженого ОСОБА_5 мова йде фактично про перегляд судового рішення в частині призначеного йому покарання, а тому клопотання засудженого не може бути задоволене, оскільки, незважаючи на доводи наведені в клопотанні, у тому числі на судову практику Європейського суду з прав людини, це питання знаходиться поза межами повноважень, якими наділений суд на стадії виконання судового рішення, яке набрало законної сили.

Так, Європейський суд з прав людини вказав, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу остаточності рішень суду (рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008 року). Вказаний принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, а не для здійснення нового судового розгляду.

Таке правозастосування відповідає практиці Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Так, відповідно до частини другої статті 4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.07.2010р. щодо ОСОБА_5 , переглядався Верховним судом України та був залишений без змін, а тому суд вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 115, п.п. 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК України у виді довічного позбавлення волі повністю відповідає вимогам чинного кримінального закону, які діяли на момент вчинення ним злочинів.

Кримінальним Кодексом України передбачена можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Посилання засудженого ОСОБА_5 на те, що підставою його звернення до суду є рішення ЄСПЛ у справі «Пєтухов проти України», відповідно до якого довічне позбавлення волі у тому виді, що існує в Україні, є жорстоким поводженням, та його застосування суперечить нормам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому призначене покарання у виді довічного позбавлення волі має бути замінене на більш м`яке покарання, не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п.36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України», зміст якого зводиться до того, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.

На даний час ч. 1 ст. 64 КК України передбачено, що довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

При цьому, довічний характер даного покарання не є абсолютним, оскільки у передбачених законом випадках можлива його заміна іншим видом покарання.

Так, ч. 2 ст. 87 КК України встановлює, що актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно ч. 7 ст. 151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

Також Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08.07.2020р . розглянула в судовому засіданні кримінальну справу за заявою ОСОБА_6 про перегляд судових рішень, постановлених щодо нього, з підстав встановлення рішенням Європейського суду з прав людини від 12 березня 2019 року (заява №41216/13) у справі «Петухов проти України №2» враховуючи національне законодавство та практику Європейського суду з прав людини, дійшла таких висновків: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Конвенції, та не являє собою порушення ст. 3 цієї Конвенції; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням ст. 3 Конвенції; в) відсутнє порушення ст. 3 Конвенції в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі повинен надавати національним органам можливість оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції. Велика Палата зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя. Ураховуючи викладене, у справі «Петухов проти України №2» ЄСПЛ установив системну проблему в законодавстві України, яку можна подолати лише заходами загального характеру, спрямованими на усунення її першопричини, шляхом внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування.

Слід зауважити і про те, що у своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Розділу I Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним, воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).
В ухвалі щодо прийнятності заяви № 32671/02 Європейського суду з прав людини у справі «Скорик проти України» від 08 січня 2008 року Суд нагадує, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються та метою, яку намагаються досягнути.
З урахуванням наведеного суд зазначає, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, на теперішній час в України існує тільки інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, поширюється лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не може бути застосована.
За таких обставин в задоволенні клопотання слід відмовити.
Керуючись 537, 539 КПК України, суд -

п о с т а н о в и в:
В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на більше м`яке покарання у виді позбавлення волі на певний строк, - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом 7 днів з дня її проголошення через Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.
Повний текст ухвали було проголошено о 11 год. 30 хв., 19 березня 2021 року.
Суддя: