Ухвала
Іменем України

01 липня 2021 року
м. Київ

справа № 760/24680/20
провадження № 51-3215 ск 21

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 29 березня 2021 року про відмову у відкритті апеляційного провадження,
встановив:
Як убачається з матеріалів провадження за касаційною скаргою, у підготовчому судовому засіданні ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 15 лютого 2021 року:
- відмовлено у задоволенні клопотань обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника

ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження № 0000396 від 30 квітня 2020 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ст. 340; ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 366; ч. 2 ст. 28,

ч. 3 ст. 365 КК України (в редакції Закону від 07 квітня 2011 року); ч. 2 ст. 28,

ч. 3 ст. 371; ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 372 КК України, у порядку п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України;
- відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про повернення обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування у даному кримінальному провадженні;
- відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про витребування документів в порядку ст. 315 КПК України;
- долучено до матеріалів кримінального провадження скаргу захисника

ОСОБА_5 на бездіяльність прокурора та скаргу на повідомлення про підозру;
- призначено судовий розгляд на підставі обвинувального акту, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за

№ 0000396 від 30 квітня 2020 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , матеріали якого виділено із кримінального провадження № 0000020 від 05 лютого 2014 року.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 березня 2021 року, на підставі ч. 4

ст. 399 КПК України, відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_4 на вказану ухвалу суду першої інстанції. Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що кримінальним процесуальним законодавством не передбачено апеляційне оскарження ухвал суду першої інстанції постановлених за результатами підготовчого провадження, крім передбачених ч. 4 ст. 314 КПК України, а саме: ухвал про повернення обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.
У касаційній скарзі обвинувачений порушує питання про перегляд ухвали апеляційного суду в касаційному порядку. В обґрунтування вказує, що відмовивши у відкритті апеляційного провадження, судом порушено п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, а також його право на апеляційне оскарження, передбачене ст. 393 КПК України.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надану копію судового рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції Україниоргани державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 1 КПК України встановлено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством, аналіз якого свідчить, що унормування кримінальних процесуальних відносин відбувається шляхом чіткого та імперативного визначення процедур, регламентації прав їх учасників для попередження свавільного використання владними органами своїх повноважень і забезпечення умов справедливого судочинства.
За приписами ст. 392 КПК України в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме: 1) вироки, крім випадків, передбачених статтею 394 цього Кодексу; 2) ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру; 3) інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.
Частиною 2 сказаної статті передбачено, що ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першоюцієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.

Положеннями ч. 3 ст. 314 КПК України визначено перелік рішень, які має право прийняти суд у підготовчому судовому засіданні. До таких рішень законом віднесено, зокрема: закриття провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу; повернення обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу; призначення судового розгляду на підставі обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Разом з цим, згідно вимог ч. 4 ст. 314 КПК України, в апеляційному порядку може бути оскаржена ухвала про повернення обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.
Таким чином, кримінальний процесуальний закон не передбачає можливості оскарження в апеляційному порядку постановленої під час підготовчого судового засідання ухвали суду першої інстанції, якою, зокрема, відмовлено у задоволенні клопотань про закриття кримінального провадження таповернення обвинувального акту.
Відповідно до ч. 4 ст. 399 КПК України, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження.
Отже, відмовляючи у відкритті провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_4 , апеляційний суд обґрунтовано дійшов висновку, що постановлена у підготовчому судовому засіданні ухвала Солом`янського районного суду м. Києва від 15 лютого 2021 року є рішенням, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, а тому діяв відповідно до положень ч. 4 ст. 399 КПК України і прийняв законне, обґрунтоване, належно вмотивоване судове рішення, з яким погоджується і колегія суддів касаційної інстанції.
На переконання колегії суддів Верховного Суду, доводи касаційної скарги обвинуваченого щодо порушення його права на апеляційне оскарження, передбаченого ст. 393 КПК України, є неспроможними та такими, що не відповідають обставинам кримінального провадження, з урахуванням положень ст. 314 КПК України.
Що стосується доводів касаційної скарги про порушення п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, то такі доводи є безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.
Як неодноразово наголошував Верховний Суд, ст. 129 Конституції України гарантує право на апеляційний перегляд справи, а не кожного окремого судового рішення в межах кримінального провадження, у відповідності з чим КПК України визначає, в яких випадках і які рішення слідчих суддів, судів першої інстанції підлягають перегляду в апеляційному порядку (постанова Верховного Суду від 4 квітня 2019 року у справі №494/6/18). У постановах від 17 жовтня 2018 року (справа № 646/5552/17) та від 28 лютого 2019 року (справа № 161/4229/18), які стосувалися права на апеляційне оскарження ухвал слідчих суддів, Верховний Суд підкреслив, що «норми Конституції України та кримінального процесуального закону беззастережно гарантують право на апеляційне оскарження лише судового рішення, постановленого за наслідком розгляду справи (кримінального провадження в суді першої інстанції) по суті, а не всіх судових рішень у межах цієї справи (провадження)».
В офіційному тлумаченні ч. 2 ст. 55 Конституції України, викладеному в Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011, зазначено, що реалізація конституційного права на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб забезпечується в порядку, визначеному процесуальним законом.
Конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком установленої законом заборони на таке оскарження.
Згідно з ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у ст. 6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 Рішення у справі «Делкур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 Рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

В ухвалі Європейського суду з прав людини від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви № 32671/02 у справі «Скорик проти України» зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яку намагаються досягнути.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду, такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 Рішення у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» від 28 травня 1985 року, пункт 96 Рішення у справі «Кромбах проти Франції» від 13 лютого 2001 року).
За таких обставин, відмова апеляційного суду у відкритті апеляційного провадження у зв`язку із тим, що оскарження судового рішення не передбачене процесуальним законом, не свідчить про порушення вимог ст. 129 Конституції України та не є обмеженням в доступі до правосуддя.
Враховуючи наведене, доводи касаційної скарги обвинуваченого ОСОБА_4 щодо порушення апеляційним судом вимог КПК України, положень Конституції України є безпідставними.
Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, з касаційної скарги та наданого до неї судового рішення колегія суддів вбачає, що підстав для її задоволення немає та вважає, що у відкритті провадження слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 29 березня 2021 року про відмову у відкритті апеляційного провадження.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3