ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/552/21 Справа № 204/2719/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:
головуючого судді-доповідача ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5 ,
обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження у кримінальному провадженні №0000910 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2021 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 305, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 307, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 311, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 311, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 313 КК України,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Дніпропетровська, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 305, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 311, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 311, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 313 КК України,
ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Дніпропетровська, з незакінченою вищою освітою, розлученого, маючого на утриманні неповнолітню дитину 2005 року народження, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_5 , в силу ст. 89 КК України, не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 305, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 307, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 311, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 313 КК України, -
В С Т А Н О В И В:
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2021 року задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , до 13 березня 2021 року, з альтернативою внесення застави у розмірі 500 000 гривень, та обвинуваченого ОСОБА_7 , до 13 березня 2021 року, з альтернативою внесення застави у розмірі 1 000 000 гривень.
В обґрунтування прийнятого рішення судом першої інстанції зазначено, що ОСОБА_6 , ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні інкримінованих тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень, за що у разі доведеності їх вини, передбачено покарання у вигляді позбавлення волі, зокрема до дванадцяти років. Крім того, в судовому провадженні триває допит свідків, не досліджені докази сторін. Таким чином, обвинувачені з метою уникнення кримінальної відповідальності можуть переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, з метою зміни показів, можуть продовжити або вчинити інше кримінальне правопорушення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 .
В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, такою, що підлягає скасуванню. Захисник вважає, що в ухвалі суду не було дотримано всіх вимог закону, не зазначено мотивів та обґрунтування неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу.
Крім того, захисник вказує, що колегія суддів, зазначаючи в ухвалі про наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не навела жодного доказу, керуючись лише припущеннями та тяжкістю злочинів, які інкримінуються ОСОБА_7 .
Захисник звертає увагу не те, що прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , з якого не вбачається якими доказами підтверджується обґрунтованість підозри відносно саме ОСОБА_7 , додатки до клопотання взагалі відсутні, що підтверджує відсутність доказів обґрунтованості підозри та наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.
Також вказує на те, що ОСОБА_7 жодного разу не вчиняв дій, які б свідчили про його намір переховуватись від органів слідства чи суду, інші дані, які б свідчили про наявність цього ризику, в матеріалах доданих до клопотання прокурора відсутні. Крім того, ОСОБА_7 має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, родину, раніше не судимий, має позитивні характеристики за місцем проживання.
Зазначає, що матеріали провадження не містять доказів на підтвердження вчинення обвинуваченим спроб незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні або іншим чином перешкоджати розгляду справи.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, та постановити нову ухвалу, якою застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України. У разі прийняття судом рішення щодо неможливості застосування запобіжного заходу до обвинуваченого ОСОБА_6 у вигляді домашнього арешту визначити ОСОБА_6 заставу у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначає, що жодний з ризиків, які зазначені прокурором не існують, оскільки не має будь-яких підстав вважати, що ОСОБА_6 буде переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого, свідка чи вчиняти інші кримінальні правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується, знищувати, ховати або спотворювати будь-яку із речей чи документів, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, тобто ризики, заявлені в клопотанні, викладені формально, без зазначення викладу обставин, на підставі яких сторона обвинувачення дійшла висновку про їх наявність, і без посилання та надання доказів, що підтверджують ці обставини.
Крім того, захисник зазначає, що ОСОБА_6 раніше не судимий, не перебуває на обліку у лікаря-нарколога та психіатра, позитивно характеризується за місцем проживання, має постійне місце проживання та реєстрації багато років за однією і тією ж адресою, а також раніше не судимий, в розшуку не перебував.
Вказує, що посилання лише на тяжкість інкримінованого злочину ОСОБА_6 не може бути підставою для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Захисник ОСОБА_11 до початку апеляційного розгляду подав відмову від раніше поданої ним апеляційної скарги в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2021 року про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_12 , у зв`язку з чим колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою слід закрити.

Позиції учасників судового провадження.
У судовому засіданні захисники ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтримали апеляційні скарги в інтересах своїх підзахисних, просили їх задовольнити в повному обсязі.
Обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 підтримали думку своїх захисників, просили задовольнити апеляційні скарги захисників.
Прокурор, будучи належним чином повідомлений про дату та час апеляційного розгляду, не з`явився в судове засідання призначене на 04.02.2021 року, яке було відкладене на 08.02.2021 року, в яке прокурор також не з`явився та клопотання про відкладення розгляду справи не подав. Таким чином, прокурор не скористався своїм правом прийняти участь в судовому засіданні та висловити думку та доводи сторони обвинувачення під час апеляційного розгляду, а тому апеляційний суд на підставі ст. 422-1 КПК України (в редакції Закону України Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо забезпечення виконання рішення Конституційного Суду України стосовно оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, який набрав чинності 14.01.2021 року) розглянув справу за даної явки.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, думки сторін кримінального провадження, перевіривши надані матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Цією ж нормою на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики ЄСПЛ, що узгоджується з вимогами ч. 5 ст. 9 КПК України.
При вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Суд першої інстанції, вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, в порядку ст. 331 КПК України, повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.
В провадженні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська перебуває кримінальне провадження за № 0000910 щодо обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та інших.
Апеляційним судом встановлено, що ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2018 року ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, при цьому строк дії запобіжного заходу неодноразово продовжувався.
Обґрунтовуючи рішення про продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції в ухвалі зазначив, що розгляд кримінального провадження на даний час не закінчено, а ризики, визначені ст. 177 КПК України не зменшилися, застосування більш м`яких запобіжних заходів є неможливим.
Вимогами ст. ст. 176, 178, 183 КПК України, визначено що тримання під вартою є виключним запобіжним заходом і застосовується лише, якщо жоден із інших більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам передбаченим ст. 177 КПК України.
Однак, під час апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції встановлено, що зазначені вимоги закону при розгляді клопотання про продовження строків тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не були дотримані в повному обсязі.
Як вбачається з наданих під час апеляційного розгляду матеріалів, обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 з 05 жовтня 2018 року перебувають під вартою.
Продовживши обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_6 найбільш суворий запобіжний захід, судом не з`ясовано та не наведено переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити їх належної процесуальної поведінки обвинувачених та запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
При цьому, слід зауважити на позиції Європейського Суду з прав людини, які згідно ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України є частиною національного законодавства, щодо підходу до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою як протягом досудового слідства, так і судового розгляду, яке ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, наступне рішення про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання в право особи на свободу (справа Руденко проти України).
В контексті п. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у п.60 рішення у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України.
Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.
Отже, наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою має бути ретельно перевірено, існування ризиків негативної поведінки особи чітко наведені та проаналізовано питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу.
Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Дейнеко проти України», не розглянувши конкретні факти або альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи та посилаючись головним чином і постійно на тяжкість обвинувачень, органи влади продовжували строк тримання заявника під вартою до розгляду його справи судом на підставах, які не можуть вважатися достатніми для обґрунтування тривалості тримання під вартою. Отже, це є порушенням пункт 3 статті 5 Конвенції.
Національне законодавство у вигляді змісту положень ч. 3 ст. 199 КПК України і, зокрема п. 1, ст. 331 КПК України накладають на суд обов`язок перевірити усі складові, з якими закон пов`язує вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Натомість суд першої інстанції не дотримався вищенаведених вимог.
Колегія суддів вважає, що подане прокурором до суду клопотання про продовження строків тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_6 не відповідає вимогам чинного законодавства, містить формальний виклад обставин, мотивоване лише кількістю та тяжкістю злочинів та наявністю ризиків, які були враховані при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим.
Так, при обранні ОСОБА_7 та ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою було зазначено про тяжкість інкримінованих обвинувачень та ризики можливості вчинити спроби переховуватися від органу досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків, експертів та інших обвинувачених у даному провадженні, а також продовжити вчиняти аналогічні кримінальні правопорушення, проте з плином часу це обґрунтування не змінилося також при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .
ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення пункту 3 статті 5 Конвенції у справах проти України у зв`язку з тим, що навіть тоді, коли йшлося про тривалі строки тримання під вартою, національні суди посилалися на однакові підстави, якщо вони були, упродовж усього періоду тримання заявника під вартою (рішення у справі «Харченко проти України»).
Так, в контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, зазначено, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Панченко проти Росії). Ризик втечі має оцінюватись в світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бакчиєв проти Молдови).
Вважаючи за доцільне продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_6 суд першої інстанції погодився з доводами викладеними в клопотанні прокурора, посилаючись на раніше встановлені під час обрання обвинуваченим запобіжного заходу ризики, суд не навів обставин, які б переконливо виправдовували подальше тримання ОСОБА_7 та ОСОБА_6 під вартою, оскільки їх актуальність на момент продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурором не підтверджена.
На переконання колегії суддів, наведені у клопотанні прокурора доводи про те, що враховуючи кількість та тяжкість злочинів, усвідомлюючи можливість призначення відносно ОСОБА_7 , ОСОБА_6 покарання у вигляді реального позбавлення волі, останні мають можливість переховуватись від суду, не підтверджені жодним доказом, тобто зазначені у клопотанні прокурора лише формально.
При цьому, в клопотанні про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_6 в обґрунтування ризику незаконного впливу на свідків прокурор посилається на те, що під час судових засідань у Красногвардійському районному суді м. Дніпропетровська, обвинувачений ОСОБА_7 через своїх знайомих, погрожував іншому обвинуваченому ОСОБА_13 , з метою зміни останнім своїх показань у суді, за даним фактом внесено відомості до ЄРДР та розпочато досудове розслідування. Однак, апеляційним судом встановлено, що прокурором не було надано жодних доказів проведення належної перевірки та підтвердження фактів, викладених у заяві обставин, а також не було враховано те, що обвинувачений ОСОБА_13 є заінтересованою особою.
Крім того, доводи про те, що обвинувачені можуть продовжувати вчиняти аналогічні кримінальні правопорушення або вчинити інше кримінальне правопорушення, наведені прокурором у клопотанні та судом в ухвалі не доведені, а тому колегія суддів вважає їх необґрунтованими.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що судом безпідставно продовжено обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_6 строк тримання під вартою, зважаючи на те, що в клопотанні прокурора стосовно всіх обвинувачених зазначені однакові ризики та підстави продовження обвинуваченим строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Крім того, сама по собі тяжкість кримінальних правопорушень не може бути підставою для тримання особи під вартою, що слідує із усталеної практики Європейського суду з прав людини.
Суд апеляційної інстанції враховує вимоги ст. 5 Конвенції, правову позицію ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 р. у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку».
Висновок суду про неможливість застосування до ОСОБА_7 , ОСОБА_6 іншого більш м`якого запобіжного заходу взагалі не аргументований, носить формальний характер, оскільки суд обмежився лише посиланням на те, що більш м`які запобіжні заходи не забезпечать запобіганню визначених ризиків.
Апеляційний суд зазначає, що застосування запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_7 , ОСОБА_6 під вартою перебуває за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення їх належної поведінки на цей період, оскільки до обвинувачених даний запобіжний захід був застосований ще з 05 жовтня 2018 року, тобто обвинувачені перебувають під вартою протягом більше ніж двох років. У зв`язку з чим, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є не співмірним меті заходу, тому під час вирішення питання продовження строків тримання під вартою не було забезпечено виконання засад судочинства і змагального процесу відповідно до процедур Глави 18 КПК України, внаслідок чого судове рішення не відповідає вимогам законності, обґрунтованості та вмотивованості.
Не маючи в своєму розпорядженні будь-яких конкретних підтверджень того, яким чином звільнення обвинувачених з-під варти може бути небезпечним для результатів судового провадження або заподіяння їм шкоди, суд не може і не повинен прийняти як докази лише те, що загальна складність справи і серйозність звинувачень можуть вважатися "достатніми" причинами для утримання їх під вартою більше двох років.
Таким чином, вищевказане порушує принцип верховенства права та забезпечення права на свободу та особисту недоторканність.
Апеляційний суд вважає, що значна тривалість судового розгляду понад двох років, за відсутності відомостей щодо явного зловживання стороною захисту процесуальними правами, не може перекладатися на обвинувачених шляхом обмеження права на свободу, що відносно ОСОБА_7 , ОСОБА_6 носить довготривалий характер, навіть за наявності обґрунтованого обвинувачення і при цьому очікуване покарання не слід ототожнювати із застосуванням запобіжного заходу.
Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на положеннях ч.1 ст. 318 КПК України, п. 3 ст. 5 Конвенції, яка визначає право заарештованого на розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження, при цьому таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.
У даному кримінальному провадженні, зваживши всі обставини у їх сукупності, в тому числі і відомості щодо особистостей ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , які раніше не судимі, колегія суддів прийшла до висновку, що запобігти ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, можливо шляхом застосування до останніх альтернативного запобіжного заходу, а саме у вигляді цілодобового домашнього арешту, що передбачено ст. 181 КПК України, з покладенням на них обов`язків відповідно до вимог ст. 194 КПК України.
Враховуючи вказані обставини, і те, що в ухвалах суду про продовження ОСОБА_7 , ОСОБА_6 строку тримання під вартою протягом більше двох років містяться посилання, фактично, на ті самі обставини, які слугували підставами для застосування запобіжного заходу у 2018 році, тобто без належного доведення підстав продовження відносно них виняткового запобіжного заходу та без урахування зменшення ризиків з плином часу, колегія суддів приходить до висновку, що таку тривалість тримання осіб під вартою не можна вважати виправданою.
Доводи захисників в судовому засіданні апеляційної інстанції про вибіркове ставлення суду першої інстанції щодо обвинувачених в даному кримінальному провадженні, зважаючи на те, що судом змінено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт обвинуваченим ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які були організаторами вчинення злочинів, знайшли своє підтвердження з огляду на наступне.
Так, ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 серпня 2020 року відносно обвинувачених ОСОБА_14 та ОСОБА_15 було продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 25 вересня 2020 року вищезазначену ухвалу змінено та обрано обвинуваченим ОСОБА_15 та ОСОБА_14 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.
В подальшому судом першої інстанції ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2020 року змінено обвинуваченим ОСОБА_15 та ОСОБА_14 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, посилаючись на те, що судом встановлено, що на обвинуваченого ОСОБА_13 здійснюється незаконний тиск, погрози, з метою зміни показів на користь обвинувачених ОСОБА_16 .
Через нетривалий проміжок часу суд першої інстанції приходить до іншого висновку та ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська 28 січня 2021 року змінює відносно обвинувачених ОСОБА_14 та ОСОБА_15 діючий запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, обґрунтовуючи тривалим часом знаходження їх під вартою, наявністю міцних соціальних зв`язків, ряду хронічних захворювань ОСОБА_14 , яка потребує лікування, а також посилаючись на позицію апеляційного суду про можливість застосування відносно ОСОБА_14 , ОСОБА_15 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції не враховувалась позиція апеляційного суду при зміні запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_14 та ОСОБА_15 з визначеного апеляційним судом запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту на тримання під вартою.
Висновки суду в ухвалі суду першої інстанції від 06 жовтня 2020 року про необхідність обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_14 та ОСОБА_15 суперечать висновкам, викладеним в ухвалі суду першої інстанції від 28 січня 2021 року про зміну обвинуваченим ОСОБА_14 та ОСОБА_15 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, в якій взагалі відсутні посилання на незаконний тиск на обвинуваченого ОСОБА_13 з метою зміни показів на користь обвинувачених ОСОБА_16 .
Судом першої інстанції не зазначено, яким чином спростовуються встановлені судом обставини про тиск на обвинуваченого ОСОБА_13 .
Крім того, під час апеляційного розгляду захисники ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зазначили, що зміна обвинуваченим ОСОБА_14 та ОСОБА_15 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт була пов`язана з тим, що ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2021 року було задоволено клопотання адвоката ОСОБА_17 в інтересах власника майна ОСОБА_18 про скасування арешту майна на грошові кошти в розмірі 129 200 доларів США та 50 тисяч євро, які були повернуті батькові обвинуваченої ОСОБА_15 .
При цьому, судом не було прийнято до уваги, що відповідно до матеріалів кримінального провадження зазначені грошові кошти були здобуті в результаті вчинення інкримінованих обвинуваченим злочинів.
Дані доводи захисників знайшли своє підтвердження, оскільки вказаною ухвалою скасовано арешт майна на грошові кошти, які постановою прокурора прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_19 від 05 жовтня 2018 року визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000910, що суперечить вимогам ч. 4 ст. 173 КПК України, відповідно до якої суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ст. 374 КПК України рішення щодо речових доказів приймається судом під час винесення вироку. Таким чином, ухвала суду першої інстанції від 20 січня 2021 року винесена з порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Тому слушними є доводи захисників щодо застосування не принципу індивідуалізації, а саме вибіркового підходу при обранні запобіжного заходу кожному з обвинувачених в даному кримінальному провадженні.
Враховуючи вищезазначене, дані про особу обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , які раніше не судимі, їх роль у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, а також те, що судовий розгляд по даному провадженню проводиться досить тривалий час, рішення по справі не находить свого розв`язання, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , необхідно обрати більш м`який запобіжний захід, а саме у вигляді цілодобового домашнього арешту, що передбачено ст. 181 КПК України, з покладенням на них обов`язків відповідно до вимог ст. 194 КПК України.
Таким чином, апеляційні скарги захисників обвинувачених підлягають задоволенню, а ухвала суду про продовження застосування до ОСОБА_7 , ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - скасуванню з постановленням нової ухвали апеляційного суду про відмову в задоволенні клопотання прокурора та застосування у даному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 - задовольнити.
Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2021 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , - змінити.
Відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Обрати обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за місцем його мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , строком до 13 березня 2021 року.
Обрати обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за місцем його мешкання за адресою: АДРЕСА_3 , строком до 13 березня 2021 року.
Відповідно до п.п. 1, 2, 3 ч. 5 ст. 194 КПК України покласти на обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 наступні обов`язки:
1) прибувати до визначеної службової особи із встановленою періодичністю;
2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду;
3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи.
Звільнити обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з-під варти в залі суду негайно.
Контроль за виконанням ухвали покласти на відділ поліції за місцем проживання обвинувачених.
В іншій частині ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2021 року залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4