Ухвала

іменем України
5 березня 2021 року

м. Київ
Справа № 372/2769/19
Провадження № 51-156 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Обухівського районного суду Київської області від 4 березня 2020 року та ухвали Київського апеляційного суду від 8 жовтня 2020 року щодо засудженого ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в:
Вироком Обухівського районного суду Київської області від 4 березня 2020 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Єреван (Вірменія), громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє 28 грудня 2019 року Кагарлицьким районним судом Київської області за ч. 2 ст. 185, ст. ст. 75, 76 КК України до покарання у виді одного року позбавлення волі з іспитовим строком один рік,
засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років.
Вирок Кагарлицького районного суду Київської області від 28 грудня 2019 року, яким ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді одного року позбавлення волі з іспитовим строком один рік, ухвалено виконувати самостійно.
Вироком вирішено питання судових витрат та речових доказів.
УхвалоюКиївського апеляційного суду від 8 жовтня 2020 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 залишено без змін.

Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень, 5 червня 2019 року приблизно о 4 год. 00 хв. ОСОБА_5 знаходився поблизу першого під`їзду будинку АДРЕСА_2 разом з ОСОБА_6 , з яким спільно розпивали алкогольні напої. Між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виник словесний конфлікт, під час якого ОСОБА_6 , знаходячись в положенні стоячи на асфальтобетонному покритті поблизу входу до під`їзду будинку, вдарив один раз долонею правої руки в область правого плеча ОСОБА_5 , який у цей час знаходився в положенні стоячи, спиною до останнього. Тоді ОСОБА_5 розвернувся обличчям до ОСОБА_6 та наніс йому один удар в область лівого вуха та, обхопивши обома руками тулуб ОСОБА_6 , разом впали на трав`яний настил, де ОСОБА_5 наніс ще не менше трьох ударів в область лівого вуха, скроні голови та один удар в область тулуба, чим спричинив ОСОБА_6 тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми з синцем лівої навколовушної ділянки та лівої щоки, перелому внутрішньої компактної пластинки лівої скроневої кістки, численних синців обличчя, шиї, правого плеча, розгинального перелому 78-го ребер зліва по лопатковій лінії, закритої тупої травми черевної порожнини з розривами селезінки та внутрішньочеревною кровотечею, які перебувають в прямому причинно-наслідковому зв`язку з нанесенням ударів ОСОБА_5 . Смерть ОСОБА_6 настала від закритої черепно-мозкової травми з синцем лівої навколо ушної ділянки та лівої щоки, переломом внутрішньої компактної пластинки лівої скроневої кістки, крововиливом під тверду оболонку головного мозку, що розповсюджується по всім поверхням лівої півкулі, крововиливом під м`які оболонки головного мозку, вторинними крововиливами у стовбур головного мозку, яка ускладнилася набряком головного мозку.
Зі змісту касаційної скарги захисника ОСОБА_4 вбачається, що він просить скасувати вищевказані судові рішення щодо ОСОБА_5 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Так, з посиланням на ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ч. 3 ст. 129 Конституції України, рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Луценко проти України», Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Постанову Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі ВССУ) від 19 грудня 2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя» та норми КПК України захисник вказує, що незастосування норми міжнародного права, яка підлягала застосуванню, може розцінюватись як істотне порушення норм КПК. А тому те, що суди першої та апеляційної інстанцій не користувалися практикою ЄСПЛ взагалі, він вважає порушенням норм процесуального та матеріального права і наводить приклади аналогічних, на його думку, порушень, що потягли скасування судових рішень за ухвалами ВССУ від 29 липня 2010 року, 22 серпня 2013 року, 1 липня 2015 року та ін.
Крім того зазначає, що, на його думку, суд першої інстанції неправильно кваліфікував дії ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 121 КК України, а не за ч. 1 ст. 125 КК України. Стверджує, що судом не доведено ОСОБА_5 вчинив злочин за ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки свідки не надавали показів про те, хто саме спричинив тілесні ушкодження потерпілому, а висновки судово-біологічних експертиз свідчать про те, що ОСОБА_5 не міг завдати тілесні ушкодження ОСОБА_6 , від яких наступила смерть останнього. Також за обставин, на які посилається суд, на одежі ОСОБА_5 повинні бути сліди крові потерпілого, а їх експертизи не виявили. Суди також не врахували той факт, що потерпілий знаходився в сильному алкогольному сп`янінні, міг сам впасти з висоти власного росту та завдати собі смертельних ушкоджень. Органом досудового розслідування проігноровано цю можливість та не задано це питання експертові, що є грубим порушенням КПК України.
Крім того, захисник вказує, що невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого стало наслідком неправильного з`ясування обставин й оцінки доказів, ігнорування засади презумпції невинуватості та неправильної кваліфікації його дії. Також захисник вважає, що суд не врахував жодну з позитивних характеристик ОСОБА_5 , не сприйняв жодної обставини для пом`якшення покарання, проігнорувавши вимоги ст. 66 КК України. За таких обставин покарання, призначене ОСОБА_5 , на думку захисника, є неправильним.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Мотивуючи свою скаргу, захисник ОСОБА_4 оспорює невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту досудового і судового слідства та правильність оцінки судами доказів, на підставі яких постановлено судове рішення, що, на його думку, призвело до неправильної кваліфікації його дій. Надаючи власну оцінку доказам, захисник по суті заперечує достовірність окремих із них та правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірка в силу ст. 433 КПК України до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена.

Разом із тим, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, зроблено з дотриманням вимог ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, які було досліджено і перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу та яким надана правильна юридична оцінка.

Зокрема, висновкущодо винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, суд першої інстанції дійшов на підставі аналізу показань самого обвинуваченого, який вказав, що між ним та ОСОБА_6 виник конфлікт, у процесі якого він наніс йому удари в область голови та тулубу; показань свідка ОСОБА_7 щодо того, що обвинувачений прийшов додому вранці та розповів, що побився з чоловіком, з яким у нього виник конфлікт; показань свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ; допитаного в судовому засіданні судово-медичного експерта, який підтримав свій висновок від 16 липня 2019 року та, переглянувши в судовому засіданні слідчий експеримент за участю обвинуваченого, підтвердив, що тілесні ушкодження, які були виявлені на трупі ОСОБА_6 , в тому числі й тяжке тілесне ушкодження, що призвело до смерті потерпілого, могли бути нанесені обвинуваченим за тих обставин, про які той розповідав та показував; даних протоколів слідчих дій, висновків експертів та інших письмових доказів, наведених у вироку, які узгоджуються між собою та підтверджуються іншими доказами, зібраними у кримінальному провадженні.
При цьому суд першої інстанції зазначив, що оскільки умисел обвинуваченого ОСОБА_5 був направлений на заподіяння тілесних ушкоджень без конкретизації ступеню їх тяжкості, відповідальність він повинен нести за фактично спричинені тілесні ушкодження, а саме за заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке було небезпечне для життя в момент заподіяння та спричинило смерть потерпілого. А тому підстави для перекваліфікації дій обвинуваченого відсутні.
Вказані ж у судовому рішенні докази в їх сукупності безперечно доводять винуватість ОСОБА_5 у вчиненні ним злочину й об`єктивних підстав недовіряти їм немає.
Крім того, призначаючи обвинуваченому покарання, суд враховував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного, обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Суд врахував, що пом`якшуючих покарання обставин, відповідно до ст. 66 КК України, в діях обвинуваченого немає, а обтяжуючою покарання обвинуваченого ОСОБА_5 обставиною, відповідно до ст. 67 КК України, судом визнано рецидив злочинів.
При призначенні ОСОБА_5 покарання суд першої інстанції дотримався положень ст. ст. 50, 65 КК України, врахував тяжкість та характер діяння, обстановку, спосіб, місце і час його вчинення, форму, вид, ступінь вини, мотив і мету кримінального правопорушення, обставини, що безпосередньо пов`язані із вчиненням обвинуваченим злочину і характеризують поведінку останнього після його вчинення, особу обвинуваченого, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, відсутність належної критичної оцінки скоєного, думку потерпілої, яка зазначила, що при призначенні покарання покладається на розсуд суду. Врахувавши наведені обставини, суд призначив обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки таке покарання є достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Крім того, аналогічні за змістом з касаційною скаргою доводи захисника ОСОБА_4 переглядалися в апеляційному порядку. Колегія суддів апеляційного суду дійшла обґрунтованого висновку, що рішення місцевого суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого злочину відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними та перевіреними в судовому засіданні доказами і є законним.
Як убачається з ухвали апеляційного суду, колегія суддів перевірила доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_10 , надала на кожний із них мотивовану відповідь, навела докладні мотиви прийнятого рішення і в ухвалі зазначила підстави, з яких визнала їх необґрунтованими.
Так, апеляційний суд, посилаючись на вищевказані показання свідків, судово-медичного експерта, протоколи слідчих дій та висновків експертиз, зазначив, що сукупність наявних доказів була предметом дослідження суду в судовому засіданні і висновок про заподіяння потерпілому умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило його смерть, саме обвинуваченим ОСОБА_5 є правильним. Також підкреслив, що суд першої інстанції надав правильну юридичну оцінку діям ОСОБА_5 , кваліфікувавши їх за ч. 2 ст. 121 КК України.
Крім того, на доводи захисника та обвинуваченого про те, що ОСОБА_5 заподіяв у процесі бійки з ОСОБА_6 легке тілесне ушкодження останньому і його дії слід перекваліфікувати за ст. 125 КК України, апеляційний суд вказав, що вони спростовуються матеріалами справи, зокрема висновком судово-медичного експерта про характер та ступінь тяжкості виявлених у ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, які локалізовані в області голови, поясненнями обвинуваченого про нанесення ударів в область голови, а також фактом настання смерті ОСОБА_6 внаслідок отримання закритої черепно-мозкової травми. До того ж, їх доводи про те, що нанесені ОСОБА_5 удари в область голови ОСОБА_6 не могли заподіяти тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого, спростовуються висновком експерта про можливість отримання таких тілесних ушкоджень за механізмом, висвітленим обвинуваченим при проведенні слідчого експерименту.
На підставі аналізу норм, передбачених ст. 36, ч. 1 ст. 39 КК України, колегія суддів зауважила, що доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що його дії були в стані необхідної оборони або в стані крайньої необхідності, не ґрунтуються на досліджених судом першої інстанції доказах.

При цьому, суд акцентував на тому, що з матеріалів справи вбачається, що між обвинуваченим та потерпілим виник конфлікт, який переріс у бійку, однак це не свідчить про посягання потерпілим на права та інтереси ОСОБА_5 і його дії не були направлені на усунення небезпеки. Сам факт того, що ОСОБА_6 першим наніс удар обвинуваченому, не свідчить про те, що ОСОБА_5 перебував у стані необхідної оборони чи діяв у стані крайньої необхідності.
Також суд надав відповідь і на доводи апеляційної скарги обвинуваченого про отримання ОСОБА_6 тілесних ушкоджень до зустрічі з ним. Апеляційний суд зазначив, що вказане обвинуваченим не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки за висновком судово-медичної експертизи не встановлено різниці у часі заподіяння виявлених на трупі тілесних ушкоджень. Факт перебування ОСОБА_6 на час події у стані сильного алкогольного сп`яніння також не свідчить про можливість отримання тілесних ушкоджень до зустрічі з обвинуваченим.
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що досліджені місцевим судом докази не викликають сумнівів у своїй достовірності і в своїй сукупності є достатніми та взаємопов`язаними між собою.
Що стосується призначеного ОСОБА_5 покарання, колегія суддів апеляційного суду правильно погодилася з рішенням місцевого суду про те, що покарання за ч. 2 ст. 121 КК України у вигляді восьми років позбавлення волі визначено з дотриманням вимог ст. ст. 50, 65 КК України.
На переконання колегії суддів касаційної інстанції, підстав для сумніву в правильності таких висновків судів першої та апеляційної інстанції немає. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

До того ж, колегія суддів не може погодитися з доводами у касаційній скарзі захисника ОСОБА_4 про порушення судами першої й апеляційної інстанцій норм процесуального та матеріального права з огляду на те, що ці суди при ухваленні рішень не користувалися практикою ЄСПЛ, оскільки саме по собі таке посилання захисника без належного обґрунтування допущених судами порушень є формальним.
Інших доводів стосовно незаконності судових рішень, які могли би бути безумовними підставами для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень, касаційна скаргазахисника не містить.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Обухівського районного суду Київської області від 4 березня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 8 жовтня 2020 року щодо засудженого ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3