УХВАЛА
09 лютого 2021 року
м. Київ
Справа № 1-72/2003
Провадження № 13-2 зво21
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ,

перевірила заяву ОСОБА_20 з доповненнями про перегляд вироку Апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2003 року та ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 22 червня 2004 року за виключними обставинамиі

встановила:
Вироком Апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2003 року ОСОБА_20 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених п. 7 ч. 2 ст. 115 та ч. 2 ст. 15 пунктами 1, 7 ч. 2 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі КК) й на підставі ст. 70 цього кодексу за сукупністю злочинів засуджено до покарання у виді довічного позбавлення волі.
Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 22 червня 2004 року вирок суду щодо ОСОБА_20 в частині призначеного покарання залишено без змін.
10 грудня 2020 року рішенням Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Лопата та інші проти України» встановлено порушення Україною ст. 3 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) щодо ОСОБА_20 (заява 63910/19).
У зв`язку з встановленими порушеннями прав заявника ЄСПЛ було постановлено, що визнання порушень становить достатню справедливу сатисфакцію.
ОСОБА_20 , не погоджуючись із постановленими щодо нього судовими рішеннями, 06 січня 2021 року звернувся до Великої Палати Верховного Суду із заявою про їх перегляд за виключними обставинами, посилаючись на порушення Конвенції, які встановлено рішенням ЄСПЛ у справі «Лопата та інші проти України» від 10 грудня 2020 року.
Суддя Великої Палати Верховного Суду (далі Велика Палати) ухвалою від 12 січня 2021 року залишив без руху заяву ОСОБА_20 та встановив строк для усунення недоліків п`ятнадцять днів з дня отримання копії ухвали.
На виконання цієї ухвали 05 лютого 2021 року до Великої Палати надійшли доповнення, в яких ОСОБА_20 висловлює незгоду з прийнятими судовими рішеннями щодо нього, стверджує про їх незаконність, неправильну оцінку судами доказів, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, порушення його права на захист та застосування до нього незаконних методів впливу під час досудового розслідування.
Посилаючись на Закон України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі Закон № 3477-IV), заявник просить відновити його попередній юридичний стан шляхом повторного розгляду кримінальної справи судом першої інстанції.
Перевіривши наведені у заяві доводи та долучені до неї матеріали, Велика Палата вважає, що у відкритті провадження за заявою ОСОБА_20 необхідно відмовити з огляду на таке.
Згідно з ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 459 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за виключними обставинами, однією з яких є встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом.
10 грудня 2020 року рішенням ЄСПЛ у справі «Лопата та інші проти України» встановлено порушення Україною ст. 3 Конвенції щодо деяких осіб, зокрема і ОСОБА_20 (заява 63910/19) стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення.
Загальні принципи, яких дотримувався ЄСПЛ при ухваленні цього рішення, а саме оцінка та аналіз наведених ним фактів, констатований зміст порушення Конвенції та визнання порушення достатньо справедливою сатисфакцією свідчать про допущення щодо ОСОБА_20 таких порушень Конвенції, які за цих обставин неможливо відновити у вигляді того стану чи становища, що існували до вчинення порушень.
У таких випадках засобами компенсації можуть бути: сплата присудженого відшкодування моральної шкоди, аналіз причин порушення Конвенції та пошук шляхів усунення цих порушень, вжиття інших заходів загального характеру. Виконання цих заходів покладається на компетентні органи державної влади.
Крім того, з урахуванням Рекомендації № R (2000) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини від 19 січня 2000 року, встановлене ЄСПЛ порушення Україною міжнародних зобов`язань може бути підставою для перегляду судових рішень лише в тому випадку, коли можна досягти на національному рівні restitutio in integrum (повного відновлення), тобто відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який особа мала до порушення Конвенції.
Щодо ОСОБА_20 таке повне відновлення попереднього юридичного стану, зокрема шляхом скасування вироку Апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2003 року та ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 22 червня 2004 року, не є можливим, оскільки ЄСПЛ констатував порушення Конвенції лише щодо довічного ув`язнення без перспективи звільнення та не зробив висновку про порушення конвенційних прав заявника під час розгляду в судах справи щодо нього.
Констатоване порушення Конвенції щодо заявника може бути усунуто лише шляхом вжиття заходів загального характеру з боку держави (внесення змін у відповідне законодавство).
Отже, підстави для відкриття провадження за заявою ОСОБА_20 про перегляд судових рішень щодо нього за виключними обставинами у зв`язку із встановленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом відсутні.
Керуючись статтями 459, 463, 464 Кримінального процесуального кодексу України, Велика Палата Верховного Суду
ухвалила:
Відмовити у відкритті провадження за заявою ОСОБА_20 про перегляд вироку Апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2003 року та ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 22 червня 2004 року з підстав встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.

Заяву з усіма доданими матеріалами повернути заявнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідачОСОБА_1
Судді:ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_21 єва ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12 ОСОБА_13 ОСОБА_14 ОСОБА_15 ОСОБА_16 ОСОБА_17 ОСОБА_18 ОСОБА_19