У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 червня 2021 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, клопотання прокурора Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_3 про накладення арешту на тимчасово вилучене у рамках кримінального провадження № 0002719, відомості про яке 30.08.2019 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК Україна,-
В С Т А Н О В И В :

Із внесеного клопотання слідує, що 30 серпня 2019 року о 04 год. 35 хвилин група з трьох невстановлених осіб, діючи умисно, відкрито з корисливих спонукань, вибивши вхідні двері до приміщення автозаправної станції «Bi Plus», що розташовується по АДРЕСА_1 , проникли в середину приміщення, де з застосуванням фізичного насильства відносно працівників автозаправної станції, а саме помічника оператора ОСОБА_4 та оператора ОСОБА_5 , викрали з каси грошові кошти в розмірі 1700 грн., після чого зникли в невідомому напрямку.
13.09.2019 на підставі ухвали № 308/10336/19 від 10.09.2019 року слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду було проведено санкціонований обшук за адресою : АДРЕСА_2 , за місцем проживання гр. ОСОБА_6 було виявлено та вилучено: картонну обкладинку від SIM - карти мобільного оператора «Vodafone» та ЖК - телевізор марки «Philips», моделі 32PFL3403/12, діагональ в дюймах НОМЕР_1 , чорного кольору опечатаною стрічкою з підписами.
Клопотання мотивоване тим, що вищевказані предмети могли зберегти на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, або можуть містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження та можуть бути предметом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 187 КК України в зв`язку з чим слідчий просить накласти арешт на картонну обкладинку від SIM - карти мобільного оператора «Vodafone» та ЖК - телевізор марки «Philips», моделі 32PFL3403/12, діагональ в дюймах НОМЕР_1 , чорного кольору, шляхом заборони на відчуження, розпорядження та користування вказаним майном.
Прокурор в судове засідання не з`явився.
Власник майна в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про дату , час і місце розгляду справи.
Інші учасники судового провадження повідомлялись належним чином, клопотань про відкладення не надходила, їх неявка не перешкоджає розгляду клопотання.

Згідно ч. 4 ст. 107 КПК України, під час розгляду клопотання фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів не здійснювалось.
Дослідивши матеріали клопотання приходжу до наступного висновку.
За ст. 131 КПК України арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.
Як вбачається з матеріалів клопотання, Ужгородським ВП ГУНП в Закарпатській області здійснюється досудове розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30.08.2019 року за №0002719 в рамках якого досліджуються обставини того, що 30 серпня 2019 року о 04 год. 35 хв. група з трьох невстановлених осіб, діючи умисно, відкрито з корисливих спонукань, вибивши вхідні двері до приміщення автозаправної станції «Bi Plus», що розташовується по АДРЕСА_1 , проникли в середину приміщення, де з застосуванням фізичного насильства відносно працівників автозаправної станції, а саме помічника оператора ОСОБА_4 та оператора ОСОБА_5 , викрали з каси грошові кошти в розмірі 1700 грн., після чого зникли в невідомому напрямку.
Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 вересня 2019 року надано стороні кримінального провадження дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_2 , з метою виявлення та вилучення знарядь вчинення кримінального правопорушення, одягу який використовувався під час вчинення кримінального правопорушення та міг зберегти на собі його сліди, а також майна та грошових коштів набутих внаслідок вчинення вказаного кримінального правопорушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність та співмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, який звертається з клопотанням про арешт майна, оскільки у відповідності до п. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.
Згідно протоколу обшуку від 13.09.2019 проведеного за адресою : АДРЕСА_2 , було виявлено та вилучено картонну обкладинку від SIM - карти мобільного оператора «Vodafone» та ЖК - телевізор марки «Philips», моделі 32PFL3403/12, діагональ в дюймах НОМЕР_1 , чорного кольору.
Постановою слідчого від 14.09.2019 року в порядку ст.ст. 98, 100, 110 КК України: вилучені в ході обшуку речі, а саме: картонна обкладинка від SIM - карти мобільного оператора «Vodafone» та ЖК - телевізор марки «Philips», моделі 32PFL3403/12, діагональ в дюймах НОМЕР_1 , чорного кольору визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0002719.
Слідчим суддею встановлено, що вилучені предмети не входять в перелік на вилучення яких слідчим суддею надано дозвіл, а відтак вважається тимчасово вилученим майном і підлягає або арешту або поверненню власнику.
Своє клопотання прокурор обґрунтовує тим, що вилучене майно, відповідає вимогам ст. 98 КПК України

Разом з тим, прокурором в порушення вимог вказаних статей, не надано слідчому судді жодного доказу на підтвердження тих обставин, що вказані в клопотанні картонна обкладинка від SIM - карти мобільного оператора «Vodafone» та ЖК - телевізор марки «Philips», моделі 32PFL3403/12, діагональ в дюймах НОМЕР_1 , чорного кольору, має значення речового доказу у кримінальному провадженні.
Згідно ч.2 ст.167 КПК України тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; 4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.
Згідно із ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Частина 6 статті 9 КПК України визначає, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження.
Статтями 7,16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу №1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.
У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (відповідно до рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льоннрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Тобто, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.
Статтею 41 Конституції України, а також статтею 16 КПК України передбачені права, які регулюють право власності та захист права власності державою, у статті 1 протоколу № 1 до Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набула чинності для України 11 вересня 1997 року, зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ст.317 ЦК України зміст права власності включає в себе права володіння, користування та розпорядження власником своїм майном. Під володінням розуміється юридична можливість особи впливу на річ, фактичне панування особи над річчю. Користування полягає у наявності у особи можливості видобувати споживчі властивості речі. Право розпорядження полягає у юридичній можливості власника визначати фактичну і юридичну долю речі.
Застосування будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження,у тому числі і арешт майна, є втручанням у права і свободи особи, проте таке втручання можливе, якщо потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання, обов`язковою ж умовою для такого втручання має бути встановлення обставин, які б не допустили до порушення принципу розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Вимога щодо забезпечення балансу між приватним та публічним інтересом слідує власне зі структури статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема,вживаючи будь-яких заходів, у тому числі заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна подбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.
Заявлене прокурором клопотання та додані до нього письмові докази не містять жодних обґрунтувань стосовно відношення зазначених у клопотанні тимчасово вилучених під час обшуку речей, а саме: картонної обкладинки від SIM - карти мобільного оператора «Vodafone» та ЖК - телевізора марки «Philips», моделі 32PFL3403/12 до вищезазначеного кримінального провадження з правовою кваліфікацією за ч.3 ст. 187 КК України.
З огляду на викладене слідчий суддя приходить до висновку, що слідчим не доведено, що майно, про арешт якого ставиться питання, має значення доказу в даному кримінальному провадженні і підпадає під критерії, визначені у ст. 98 КПК України, зокрема, не обґрунтовано в достатній мірі, що воно є об`єктом вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди, і які інші відомості можна отримати за його допомогою, що можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження № 0002719 від 30.08.2019 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 187 КК України,
Також стороною обвинувачення не доведено існування ризиків, визначених у абзаці другому ч. 1 ст. 170 КПК України або достатність підстав вважати, що такі ризики можуть мати місце, як і не обґрунтовано належним чином мету застосування такого заходу забезпечення в даному кримінальному провадженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
З урахуванням наведеного слідчий суддя дійшов висновку, що у задоволенні внесеного клопотання прокурора про арешт майна слід відмовити.
Керуючись ст. ст. 131, 132, 170, 171, 172, 173, 175, 309 КПК України, слідчий суддя,

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні клопотання прокурора Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_3 про накладення арешту на тимчасово вилучене у рамках кримінального провадження № 0002719 , відомості про яке 30.08.2019 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК Україна, відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1