Справа № 351/1269/20
Провадження № 11-кп/4808/250/21
Категорія ч. 2 ст. 286 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2021 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду:

в складі суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000158 за апеляційною скаргою прокурора Снятинського відділу Коломийської окружної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 22.04.2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, з середньою освітою, який неодружений, не працює, раніше не судимий

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 3-х років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами; а підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено від відбуття призначеного судом покарання з випробуванням строком на 3 роки й покладенням відповідних обов`язків.

Цим це вироком вирішено долю речових доказів відповідно до положень ст. 100 КПК України, та питання щодо відшкодування судових витрат за проведення експертиз.

за участю прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_9

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор не оспорює доведеності вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, просить вирок суду скасувати з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості внаслідок м`якості призначеного покарання обвинуваченому. На думку апелянта, суд першої інстанції не мав законних підстав до застосування положення ст.ст. 75, 76 КК України під час призначенням покарання ОСОБА_7 , враховуючи тяжкість покарання, стан потерпілого, який після ДТП не має можливості самостійного пересування через проблеми в шийне-хребтовому відділі, байдужому ставленні обвинуваченого, який надав матеріальної допомоги у розмірі 10000 грн., в той час як витрати потерпілого становили в межах 300000 грн. Апелянт наголошує на тому, що обирати розмір покарання опираючись виключно на позицію потерпілого, який не наполягав на суворій міри покарання, суперечить практиці Верховного Суду, викладеної в постанові №682/956/17 від 21.08.2019 року. Окрім цього, на думку апелянта, судом належним чином не враховано обставини, що характеризують особу обвинуваченого, який раніше неодноразово був притягнений до адміністративної відповідальності саме у зв`язку із керуванням транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, й який не зробив для себе певних висновків і знов сів за кермо в стані алкогольного сп`яніння й вчинив ДТП, з заподіянням потерпілому тяжких тілесних ушкоджень. Апелянт висловив свою незгоду з безпідставним виключенням судом першої інстанції обтяжуючої покарання обставини -вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння. Вважає, що обране судом першої інстанції покарання не відповідає ст.ст. 50, 65 КК України внаслідок м`якості. Просить постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 3-х років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.
Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 допустив порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, за наступних обставин.
Так, обвинувачений ОСОБА_7 17.06.2020 року керував автомобілем марки «ВАЗ 21013», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у якому гальмівна система мала несправності та знаходилася у стані часткової відмови.
17.06.2020 року приблизно о 04:00 год. водій ОСОБА_7 вказаним автомобілем їхав по ґрунтовій дорозі, яка сполучає с. Троїця Снятинського району та с. Корости Косівського району Івано-Франківської області. У той час у машині перебували пасажири ОСОБА_10 , який сидів на передньому пасажирському сидінні та ОСОБА_11 , який сидів на задньому сидінні.
На ділянці дороги, яку проїздив автомобіль під керуванням водія ОСОБА_7 , наявний зсув дорожнього покриття з лівого боку відносно руху автомобіля, утворений внаслідок різкого підйому рівня води, проїжджаючи який водій ОСОБА_7 , не обрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку, проявив неуважність, не врахував стан транспортного засобу та дорожнього покриття, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не стеживши за дорожньою обстановкою, не впорався із керуванням та ігноруючи вимоги п. 1.2 Правил дорожнього руху України, виїхав за межі проїзної частини дороги ліворуч на трав`яне узбіччя, де в подальшому допустив зіткнення автомобіля з дерев`яною опорою.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження, з якими був доставлений до КНП Снятинської районної ради «Снятинська центральна районна лікарня», а транспортний засіб зазнав механічних ушкоджень.
При цьому водій ОСОБА_7 порушив вимоги Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. №1306, а саме:
п. 1.2, згідно якого в Україні установлено правосторонній рух транспортних засобів;
п. 2.1 а), водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії;
п. 2.3, в якому зазначено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:
а) перед виїздом перевірити і забезпечити технічно справний стан і комплектність транспортного засобу, правильність розміщення та кріплення вантажу;
б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;
д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;
п. 12.1, який вказує, що під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;
п. 12.3, який вказує, що у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.
п. 31.4.1 а), який вказує, що забороняється експлуатація транспортних засобів за наявності технічних несправностей гальмівної системи у вигляді зміни конструкції гальмових систем, застосуванні гальмової рідини, вузлів або окремих деталей, що не передбачені для даної моделі транспортного засобу або не відповідають вимогам підприємства-виробника.
У результаті порушення ОСОБА_7 Правил дорожнього руху сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої пасажир автомобіля марки «ВАЗ 21013», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді важкої закритої хребетно-спинної-мозкової травми, переломо-вивиху С5, перелому С6, травматичної мієлопатії із тетрапарезом (нижніх кінцівок порушення функції тазових органів), які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя.
Під час апеляційного розгляду:

- прокурор підтримав доводи апеляційної скарги, з мотивів, викладених у ній, просив її задовольнити;

- обвинувачений та його захисник просили залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а вирок суду без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів вважає, що її належить задовольнити, вирок суду скасувати в частині призначеного покарання, прийняти в цій частині новий вирок, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З апеляційної скарги прокурора вбачається, що фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікація злочинних дій обвинуваченого ОСОБА_7 , ним не оспорюються, а тому в апеляційному порядку не перевіряються.
В апеляційній скарзі, прокурор висловив свою незгоду в частині м`якості призначеного покарання, оскільки на його думку, в даному конкретному випадку неприпустимо застосування положення ст. 75 КК України.
Перевіривши вирок суду в частині апеляційних вимог, колегія суддів доходить висновку про задоволення апеляційної скарги сторони обвинувачення, виходячи з наступного.

Під час апеляційного розгляду досліджені дані про особу обвинуваченого, зокрема досудову доповідь органу пробації (а.п. 37-38), відомості про відсутність судимостей (а.п. 59), відомості, що містяться у паспорті громадянина України та свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу (а.п. 60-62), довідку лікарів нарколога та психіатра про не перебування ОСОБА_7 на обліках (а.п. 63), висновок судово-медичної експертизи потерпілого ОСОБА_10 (а.п. 124-125), а також надані безпосередньо під час судового засідання відомості про прийняття ОСОБА_7 на роботу та довідку підприємця ОСОБА_12 про підтвердження працевлаштування останнього.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Виходячи з положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

В той же час, відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм чинного законодавства, обираючи вид та міру покарання, суд першої інстанції зобов`язаний мотивувати свої висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання.

Статтею 65 КК України, передбачені обставини, що враховуються при призначенні

покарання, й окрім тяжкості злочину, аналізована норма зобов`язує суд брати до уваги характеристику особи винного, з метою належним чином виконати вимоги, передбачені у ч. 2 ст. 65 КК, і призначити таке покарання, що буде необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Отже, до кола обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, належать лише ті, що безпосередньо пов`язані з ознаками складу злочину та значною мірою знижують рівень суспільної небезпеки вчиненого діяння.

Виходячи із принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Колегія суддів погоджується з доводами сторони обвинувачення в тій частині, що в даному конкретному випадку, при призначенні покарання слід більш ретельно враховувати саме відомості, що характеризують особу обвинуваченого та наслідки його діянь.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції належним чином не вмотивував свої висновки в частині звільнення засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням, не вказав, які саме обставини справи та дані про особу обвинуваченого дали підстави для висновку про можливість його виправлення та перевиховання без ізоляції від суспільства.

Діючим законодавством чітко передбачено, що покарання призначається судом на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності, тяжкості конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Проте, суд першої інстанції знехтував вказаними вимогами закону.

Так, відповідно до висновку судово-медичної експертизи №103 від 16.07.2020 року, у потерпілого ОСОБА_10 виявлено важку закриту хребетно-спинно-мозкову травму, переломо-вивих С5, перелом С6, травматичної мієлопатії із тетрапарезом (нижніх кінцівок порушення функції тазових органів), саден обличчя і голови, струсу головного мозку, які утворились від дії тупих твердих предметів, якими можуть бути виступаючі частини салону автомашини та можуть відповідати терміну вказаному в постанові, які відносяться: важка закрита хребетно-спинно-мозкова травма, переломо-вивих С5, перелом С6, травматичної мієлопатії із тетрапарезом (нижніх кінцівок порушення функції тазових органів)- до тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя; а садна обличчя і голови, струс головного мозку до легких тілесних ушкоджень (а.п. 124-125).

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Як вбачається, з наданих суду доказів ОСОБА_7 неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за керування у стані алкогольного сп`яніння, тобто за ч. 1 та за ч. 2 ст. 130 КУпАП, що вбачається з постанов Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 26.03.2020 року, 26.08.2020 року, яки набули законної сили (а.п. 157-158, 161), але це не призвело до позитивних змін у його особистості та не створило в нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки, оскільки ОСОБА_7 керував транспортним засобом за умови відсутності прав на керування, й у подальшому вчинив ДТП, за наслідками якої потерпілому заподіяні тяжкі тілесні ушкодження.

Зазначеним обставинам, суд першої інстанції не надав належної оцінки, що об`єктивно вплинуло на правильність призначення виду та строку покарання обвинуваченому, про що слушно зазначав прокурор під час апеляційного перегляду вироку.

Крім того, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, й зокрема, в частині наявності або відсутності обставин, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.

Статтею 67 КК України передбачено, що при призначенні покарання обставинами, які його обтяжують, визнається вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що орган досудового розслідування при формулюванні пред`явленого обвинувачення, яке в подальшому місцевий суд визнав доведеним, інкримінував ОСОБА_7 вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. Цю ж обставину було зазначено в обвинувальному акті як таку, що обтяжує покарання, відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 291 КПК України (а.п. 2-6).

В той же час, з обвинувального висновку вбачається, що суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність обставин, що обтяжують покарання, мотивуючи відсутністю відповідного медичного висновку щодо огляду обвинуваченого в закладі охорони здоров`я на стан сп`яніння, та неприйняттям як належного доказу, наданої стороною обвинувачення копії роздруківки приладу алкотестера «Драгер», внаслідок відсутності належного її засвідчення, відсутності відомостей про місце проведення огляду, відомостей про особу, яка проводила огляд, а також відомостей про прізвище, ім`я, по-батькові та дату народження особи, що тестують.

На думку колегії суддів, вказаний висновок суду суперечить позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 11.02.2020 року (справа № 643/20474/15-к (провадження № 51-8622км18), згідно якої норми кримінального процесуального законодавства України не передбачають необхідності доведення факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння якимось певним видом доказів.

Відповідно до ст. 84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Так, як вбачається з вироку суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засідання свою вину визнавав у повному обсязі обвинувачення та пояснив, що «16.06.2020 року він був на дні народженні однокласника, де випивали спиртні напої, а потім поїхали в сусіднє село Троїця Снятинського району. І вже там, 17.06.2020р. біля 01.00 год., розпивали також спиртні напої разом із ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 . Після чого, близько 04-00 год., сіли у автомобіль марки «ВАЗ-2101». Він був за кермом, ОСОБА_10 на передньому пасажирському сидінні та ОСОБА_11 сидів на задньому сидінні» (а.п. 143 зворіт).

Вказані пояснення обвинуваченого підтверджує й потерпілий ОСОБА_10 в судовому засіданні суду першої інстанції (а.п. 144), згідно яких, «16.06.2020 року приблизно о 20-00 год. він разом із обвинуваченим святкували день народження знайомого. Близько о 04-00 год. вони вирішили поїхати в с. Корости Косівського району на автомобілі «ВАЗ». За кермом автомобіля був обвинувачений. Про те, чи було у обвинуваченого при собі посвідчення водія, він не знає. ОСОБА_7 вживав алкоголь. Він сидів поруч обвинуваченого на передньому пасажирському кріслі».

Підстав щодо наявності сумнівів в правдивості й достовірності показань як обвинуваченого так й потерпілого не встановлено, й їх не наведено судом першої інстанції в прийнятому рішенні, а тому, колегія суддів вважає доведеною обставину, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Факт перебування ОСОБА_7 в стані алкогольного сп`яніння, крім іншого, встановлено й постановою Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 26.08.2020 року, яка набула законної сили, й висновки у наведеному судовому рішення стосуються одній і тій ж самій події, що й зазначено в обвинувальному акті (а.п. 2-6).

Так, вказаною постановою було встановлено, що ОСОБА_7 , 17.06.2020 року біля 03-24 год. в с. Троїця по вул. Головна Снятинського району Івано-Франківської області, керував автомобілем марки «ВАЗ-21013» д.н.з. НОМЕР_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння (а.п. 161).

При прийнятті рішення колегія суддів також враховує й те, що відповідно до матеріалів провадження у ОСОБА_7 взагалі відсутнє посвідчення водія на право керування транспортними засобами, тобто він не мав право керувати транспортним засобом.

Керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, тобто порушення пп. «а» п. 2.9 ПДР України не є елементом об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст. 286 КК, адже саме по собі не призводить до суспільно небезпечних наслідків, передбачених у цій статті.

Вказівка у обвинувальному акті на порушення водієм транспортного засобу пп. «а» п. 2.9 ПДР України лише деталізує, уточнює, конкретизує правопорушення, його суспільну небезпечність, стан суб`єкта злочину, передбаченого ст. 286 КК України, але жодним чином не впливає на кваліфікацію злочину (не є кваліфікуючою ознакою).

Враховуючи наведене вище,колегія суддів вважає, що висновки суду про виключення обвинувачення у порушенні вимог пп. «а» п. 2.9 ПДР України, не впливає на кваліфікацію дій ОСОБА_7 , проте не визнання судом першої інстанції обтяжуючою обставину вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння в момент інкримінованого йому правопорушення, є таким, що суперечить поясненням як обвинуваченого, так й потерпілого.

До такого висновку колегія суддів доходить з урахуванням змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року (справа №682/956/17), в частині висновку щодо застосування норми права, що викладене наступним чином: «Керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, хоча і становить порушення вимог підп. "а" п. 2.9 ПДР, однак само по собі не може виступати прямою безпосередньою причиною настання ДТП та її наслідків у вигляді заподіяння потерпілому (потерпілим) тілесних ушкоджень або смерті. Стан сп`яніння не охоплюється об`єктивною стороною (не є кваліфікуючою ознакою) злочину, передбаченого ст. 286 КК України, і при призначенні покарання особі може враховуватись як обставина, що обтяжує покарання згідно з п. 13 ч. 2 ст. 67 КК України».

Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з доводами сторони обвинувачення про безпідставне виключення судом першої інстанції обтяжуючої покарання обставини - вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання із подальшим звільненням від його відбуття й встановленням іспитового строку на 2 роки, не ґрунтується на положеннях ст.ст. 50, 65 КК України, оскільки не відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і, на думку колегії суддів, таке покарання є недостатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, а тому доводи сторони обвинувачення про те, що призначене ОСОБА_7 покарання є явно несправедливим через м`якість, є слушними.

За правилами кримінального закону покарання, призначене особі за скоєний злочин, має бути законним і справедливим (ст. 65 КК України).

Законність покарання означає, що його має бути призначено особі відповідно до вимог цього закону, а справедливість покарання визначається принципом його помірності, тобто необхідності його визначення судом саме у тому вигляді й розмірі, яке з урахуванням ступеня тяжкості скоєного злочину, даних про особу винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, буде необхідним та достатнім для її виправлення й попередження скоєння нових злочинів.

Рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Сам по собі факт щирого каяття та активне сприяння в розкриттю злочину, думка потерпілого, який не наполягав на призначенні покарання із позбавленням волі, не є обставинами, що свідчать про можливість виправлення ОСОБА_7 без реального відбування призначеного покарання, не містять таких мотивів й вирок суду першої інстанції.

На переконання колегії суддів, звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, не є достатнім для досягнення мети покарання, а саме виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів.

Враховуючи відсутність належного мотивування висновків суду в частині обрання покарання обвинуваченому ОСОБА_7 із подальшим звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції призначив йому явно несправедливе покарання внаслідок м`якості.

Недотримання судом першої інстанції зазначених вище правових норм, перешкодило ухваленню законного й обґрунтованого судового рішення, а це, відповідно до критеріїв, визначених ст. 412 КПК України, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що вирок суду першої інстанції в частині визначення та призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання не відповідає вимогам ст. 370 КПК України, оскільки його постановлено без додержання норм ст.ст. 50, 65 КК України, а невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, відповідно до ст. 414, ч. 2 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України, є підставою для скасування вироку суду першої інстанції з постановленням в цій частині нового вироку.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів враховує високий ступінь суспільної небезпеки вказаної категорії злочинів, а також наявність тяжких наслідків для здоров`я потерпілого.

Що стосується позиції потерпілого стосовно призначення покарання, то Велика Палата Верховного Суду (справа № 682/956/17) зауважує таке: «у справах цієї категорії ця позиція не є обов`язковою для суду, однак вона ураховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК, і не має над ними пріоритету».

Відповідно до матеріалів провадження, потерпілий через ДТП отримав тілесні ушкодження в наслідок яких самостійно не може пересуватися та самостійно себе не обслуговує.

У ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16.10.2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 колегія суддів враховує суспільну небезпечність вчиненого ним злочину, дані, що його характеризують, а саме те, що він за місцем мешкання характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, до кримінальної відповідальності притягається вперше, а також враховує висновки органу пробації, згідно яких у обвинуваченого ОСОБА_7 середній ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та середній ризик небезпеки, який він становить для суспільства.

Крім того, колегія суддів враховує як обставини, що характеризують особу обвинуваченого, й кількість скоєних ОСОБА_7 адміністративних правопорушень за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що доведено судовими рішеннями, які набули чинності.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 колегія суддів визнає щире каяття у скоєному та активне сприяння розкриттю злочину.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, колегією суддів встановлено вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

З огляду на норми діючого законодавства, а також на те, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, ураховуючи другорядну роль кари як мети покарання, його поведінку за період кримінального провадження, а також те, що він повністю визнав свою вину у вчиненому, щиро розкаявся й активно сприяв розкриттю злочину, й наявність обставини, що обтяжують покарання - вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, колегія суддів вважає за можливе призначити обвинуваченому покарання в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді 3-х років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами, внаслідок відсутності прав на керування.
На переконання колегії суддів, саме таке покарання буде достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 , а також для запобігання вчиненню ним нових злочинів.

За вказаних вище обставин колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити, вирок суду першої інстанції - скасувати в частині призначеного обвинуваченому покарання внаслідок м`якості, з постановленням в цій частині нового вироку.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 404, 405, 407, 409, 414, 418, 420 КПК України,колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 22.04.2021 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, скасувати в частині призначеного покарання.
Постановити щодо ОСОБА_7 в цій частині новий вирок.
ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 3-х (трьох) років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.
Початок строку відбуття покарання засудженому ОСОБА_7 обчислювати з моменту його затримання в порядку виконання вироку.
В решті вирок суду першої інстанції залишити без зміни.
Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.
Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченим та прокурору.
Копію вироку, не пізніше наступного дня після його ухвалення, надіслати учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні.

Вирок може бути оскаржений протягом трьох місяців з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4