У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000130, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 26 лютого 2021 року відносно
ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Костянтинівка Арбузинського району Миколаївської області, зареєстрований та мешкає в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6 ,
обвинувачений ОСОБА_5 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 26 лютого 2021 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1 700 грн.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 , на користь держави, витрати пов`язані з проведенням судово-товарознавчої експертизи, в сумі 980,70 грн.
Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Обвинувачений ОСОБА_5 просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити виправдувальний вирок.

Узагальнені доводи апелянта.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 вважає оскаржуваний вирок незаконним та таким, що підлягає скасуванню внаслідок невірної оцінки обставин справи.
Звертає увагу на тому, що суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 337 КПК України, вийшов за межі обвинувачення та, за наявності невідповідності формулювання обвинувачення його кваліфікації, дійшов висновку, що в даному випадку має місце саме кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 185 КК України, а не знахідка, як зазначено у формулюванні обвинувачення.
При цьому, формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, сформульовано неконкретно, оскільки в обвинувальному акті зазначено про те, що мало місце не таємне викрадення чужого майна, а підібрання майна та невжиття заходів для його повернення власнику. Крім того, формулювання обвинувачення не містить зазначення місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального проступку, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
На думку апелянта, висновки суду першої інстанції про доведеність його вини ґрунтуються здебільшого на припущеннях та невірній оцінці показань учасників кримінального провадження, зокрема, у зв`язку із тим, що:
потерпілий ОСОБА_7 та свідок ОСОБА_8 , ані під час досудового розслідування, ані в суді не вказували на нього, як на особу, яка вчинила крадіжку;
свідок ОСОБА_9 , яка з 01.02.2020 р. працює двірником в ОСББ та прибирає подвір`я і під`їзди по АДРЕСА_2 , знімає оголошення з дошки, але ніколи їх не читає, оскільки погано бачить. Більш того, вона працює до 17.00 год., а телефон знайдений біля 22.00 год.
свідок ОСОБА_10 показала лише те, що вона бачила, як до під`їзду заходив обвинувачений, але не була свідком того, в якому місці знаходився телефон і хто його взяв.
Ба більше, його версія про те, що він не вчиняв крадіжки мобільного телефону, а знайшов його, стороною обвинувачення не спростована.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

22.02.2020 р. близько 16.00 год., але не пізніше 02.04.2020 р., більш точного часу не встановлено, ОСОБА_5 , перебуваючи на 5 поверсі під`їзду № 4 по АДРЕСА_2 , переслідуючи корисливу мету та ціль незаконного збагачення, діючи умисно та таємно від сторонніх осіб, шляхом вільного доступу, підібрав мобільний телефон «Meizu», моделі «М710Н», вартістю 1 032,33 грн., належний потерпілому ОСОБА_11 та, не маючи дійсного та уявного права користування чи володіння вказаним майном, не вживши заходів, направлених на повернення чужого майна власнику, розпорядився ним за власним розсудом, завдавши потерпілому ОСОБА_11 майнової шкоди в розмірі 1 032,33 грн.
Дії обвинуваченого ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч. 1 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка).

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, судом зроблено на підставі показань потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , фактичних даних, що містяться у заяві ОСОБА_11 про вчинене кримінальне правопорушення, протоколі огляду місця події та фото-таблиць до нього, протоколі огляду коробки з під мобільного телефону, наданої потерпілим ОСОБА_11 , заяві ОСОБА_5 про добровільну видачу мобільного телефону, протоколах огляду мобільного телефону та інформації, отриманої під час тимчасового доступу до документів (інформації), які містять охоронювану законом таємницю, а також у висновку експерта № 540 від 12.05.2020 р.
Апеляційний суд вважає, що ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні фактичні дані, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості і достовірності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вони у своїй сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку відносно ОСОБА_5 та кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка).

Надаючи оцінку доводам обвинуваченого ОСОБА_5 про відсутність в його діях інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, апеляційний суд виходить з наступного.
Диспозицією ч. 1 ст. 185 КК України передбачена кримінальна відповідальність за таємне викрадення чужого майна (крадіжку).
При цьому, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 06.03.2014 р. у справі №5-2кс14, положення ч. 1 ст. 185 КК України містять обов`язкові ознаки складу злочину, які виокремлюють (ідентифікують) фактично вчинені дії як крадіжку й відрізняють її від діянь, що посягають на інші об`єкти кримінально-правової охорони, або від фактів, які зумовлюють виникнення інших (некримінальних) правовідносин.
Визначальною ознакою крадіжки є суб`єктивна сторона цього злочину, тобто психічне ставлення винної особи до вчинюваних нею дій. Така особа розуміє, що заволодіває чужим майном, усвідомлює, що воно належить конкретному власнику і що вона обертає його на свою користь протиправно шляхом таємного викрадення.
Зміст суб`єктивної сторони цього діяння розкривається через предмет і об`єктивну сторону цього злочину, зокрема через його зовнішні поведінкові ознаки місце, час, спосіб та обставини скоєння злочину.
Предметом крадіжки завжди є будь-яке чуже майно чи майнові права на нього. Нерідко це майно може знаходитися на відкритій місцевості, у місцях загального користування чи перебувати в іншому доступному місці. Правовий режим такого майна не завжди означає, що воно є нічийним, таким, від якого власник відмовився чи втратив з ним зв`язок.
Про те, що майно, доступ до якого був неутруднений, має власника, що воно тимчасово з якихось причин опинилося поза увагою останнього, що власник фактично не втратив над ним контролю і завжди може його поновити, а також те, що особа, яка виявляє таке майно й заволодіває ним, фактично викрадає його, можуть свідчити такі обставини:
індивідуальні відмінні ознаки предмета майна (тип, вид, найменування, особливості тощо), з вигляду яких винна особа в змозі визначити власника майна;
конкретна характеристика місця перебування майна на момент його виявлення, яка дає можливість визначити (побачити, виявити) межі приватності місця знаходження майна;
зазвичай нетривалий час, упродовж якого у винної особи визріває і реалізується намір заволодіти майном;
причини появи майна на місці виявлення, умови та обставини його перебування там, з яких можна визначити ознаки належності майна конкретній особі та простежити її зв`язок з ним.
Про умисел на викрадення майна за аналізованих підстав може свідчити поведінка винної особи під час та після злочину. Навіть якщо ця особа до виявлення майна мала якийсь свій порядок дій, після його виявлення відмовляється від своїх планів, заволодіває майном і зникає з місця події.
Враховуючи специфіку цього злочину, способами вилучення майна переважно виступають фізичне витягання, переміщення, видалення його з володіння власника.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що предметом викрадення був мобільний телефон, належний потерпілому ОСОБА_11 , який знаходився на сходовому майданчику 5 поверху під`їзду АДРЕСА_3 , правовий режим якого не означав, що він є нічийним, таким, від якого власник відмовився чи втратив з ним зв`язок.
Із обсягу та характеру фактичних обставин справи вбачається, що потерпілий тимчасово втратив контроль над своїм майном, однак знав місце у якому він залишив свій мобільний телефон, та, впродовж короткого проміжку часу, як тільки виявив його відсутність, повернувся туди, де його залишив, вживав заходів для повернення, шляхом здійснення вихідних дзвінків із телефону свого приятеля ОСОБА_8 та, зрозумівши, що мобільний телефон було викрадено, цього ж дня звернувся до поліції із відповідною заявою.
Ці обставини свідчать про те, що потерпілий ОСОБА_13 спробував поновити контроль над майном і зміг би це здійснити, якщо б обвинувачений його не перемістив та не вчинив дій, спрямованих на неможливість ідентифікації місцезнаходження телефону.
При цьому, апеляційний суд звертає увагу на тому, що обвинувачений ОСОБА_5 , забравши мобільний телефон, одразу його вимкнув, оскільки, відповідно до показань потерпілого та свідка ОСОБА_8 , коли вони почали телефонувати на мобільний телефон потерпілого спочатку виклик пішов, однак слухавку ніхто не брав, а коли вони зателефонували вдруге, то автомат повідомив, що телефон знаходиться поза зоною досяжності, тобто вимкнутий, що свідчить про вжиття активних дій, направлених на укриття викраденої речі, а не на її повернення потерпілому.
Враховуючи наведені обставини, апеляційний суд доходить висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_5 , у вчиненні таємного викрадення майна потерпілого ОСОБА_13 доведена належними та допустимими доказами, які не викликають сумніву та у своїй сукупності свідчать про винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення поза розумним сумнівом.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_14 про те, що він знайшов мобільний телефон, а тому його дії слід розцінювати як «знахідка», є безпідставними, виходячи з наступного.
Знайденим слід вважати таке чуже майно, яке вийшло із фактичного володіння власника і на момент його привласнення винним знаходиться у бездоглядному стані. Зокрема йдеться про загублені речі, тобто предмети, які як правило, не мають ідентифікаційних ознак належності і перебувають у невідомому для власника місці, тому виявлення таких речей відповідно до цивільного законодавства розцінюється як знахідка.
Відповідно до положень ст. 337 ЦК України, особа, яка знайшла загублену річ, зобов`язана негайно повідомити про це особу, яка її загубила, або власника речі і повернути знайдену річ цій особі. Якщо особа, яка має право вимагати повернення загубленої речі, або місце її перебування невідомі, особа, яка знайшла загублену річ, зобов`язана заявити про знахідку Національній поліції або органові місцевого самоврядування.
Згідно зі ст. 338 ЦК України, особа, яка знайшла загублену річ, набуває право власності на неї після спливу шести місяців з моменту заявлення про знахідку Національній поліції або органові місцевого самоврядування, якщо:
1) не буде встановлено власника або іншу особу, яка має право вимагати повернення загубленої речі;
2) власник або інша особа, яка має право вимагати повернення загубленої речі, не заявить про своє право на річ особі, яка її знайшла, Національній поліції або органові місцевого самоврядування.
Натомість, як було встановлено в судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_5 , взявши мобільний телефон, який знаходився на сходовому майданчику 5 поверху під`їзду № 4 по АДРЕСА_2 , не вжив заходів для повернення його законному володільцю, відхиливши вхідні дзвінки вимкнув його та після сплину кількох місяців почав ним користуватись в особистих цілях, при цьому, про знахідку Національній поліції або органові місцевого самоврядування не повідомляв.
Його ж твердження про те, що він вживав заходів для повернення телефону, шляхом розклеювання оголошень, окрім показань свідка ОСОБА_9 , спростовуються показаннями свідка ОСОБА_10 , яка в судовому засіданні показала, що жодних оголошень на дошці оголошень під`їзду про знайдений телефон не було, і вона в цьому впевнена, оскільки регулярно звертала увагу на оголошення, на випадок відключення води чи інших послуг.
За такого, надавши належну юридичну оцінку показанням обвинуваченого ОСОБА_5 про обставини заволодіння мобільним телефоном та його намір повернути вказане майно законному володільцю, суд першої інстанції обґрунтовано визнав їх формою захисту від пред`явленого обвинувачення та такими, що спростовуються матеріалами провадження у своїй сукупності, зокрема показаннями потерпілого та свідків.
Відтак, доводи обвинуваченого про те, що його дії слід розцінювати як «знахідка», є необґрунтованими та до уваги не приймаються.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, які, на думку апелянта, є підставами для скасування вироку суду першої інстанції, апеляційний суд ураховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у рішеннях «Салов проти України» від 06.09.2005 р., «Проніна проти України» від 18.07.2006 р. та «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 р., відповідно до якої, принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
З огляду на зазначене та приймаючи до уваги, що решта доводів апеляційної скарги є похідними від проаналізованих вище, а також є явно такими, що не можуть свідчити про незаконність судового рішення, апеляційний суд не дає таким доводам окремої оцінки.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, апеляційним судом не встановлено. Переконливих аргументів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, вмотивованість його висновків, в апеляційній скарзі обвинуваченого, не наведено.

На підставі викладеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду є обґрунтованим, а призначене судом першої інстанції покарання є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

За таких обставин, підстав для скасування чи зміни вироку і задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

вирок Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 26 лютого 2021 року відносно ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 , без задоволення.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3