УХВАЛА
Іменем України

10 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 127/2607/20
провадження № 51-566 ск 21

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянула касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 27 серпня 2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 10 листопада 2020 року та

встановила:
Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 27 серпня 2020 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК України) до покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки.

Згідно з вироком, ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 23 квітня 2019 року близько 06:50, неподалік будинку АДРЕСА_1 знаходячись разом із потерпілим ОСОБА_6 , з яким він попередньо познайомився на території залізничного вокзалу м. Вінниці у кафе «Фонтан», що за адресою м. Вінниця вул. Привокзальна, 1, умисно, з метою незаконного заволодіння мобільним телефоном ОСОБА_6 , під приводом здійснення дзвінка, попросив у останнього його мобільний телефон марки «HUAWEI Mate 10 lite» моделі «RNE-L21» в корпусі синього кольору, ІМЕІ: НОМЕР_1 , вартість якого згідно до висновку експерта № 4336/19-21 від 18.07.2019 року складає 4568,80 гривень. На зазначене прохання ОСОБА_5 ОСОБА_6 повідомив, що надасть йому телефон, щоб зателефонувати, але сам телефон буде тримати у своїх руках, однак, коли ОСОБА_6 набрав номер телефону та простягнув руку у сторону ОСОБА_5 , останній, з корисливих мотивів, умисно, розуміючи, що його дії носять відкритий для ОСОБА_6 характер, шляхом ривка заволодів вищевказаним мобільним телефоном, після чого поклав його до кишені та почав рух по проспекту Коцюбинського м. Вінниці.
В подальшому, перебуваючи навпроти входу до «Центрального ринку» м. Вінниця, що за адресою: проспект Коцюбинського, 13, ОСОБА_6 наздогнав ОСОБА_5 та почав вимагати повернути належний йому телефон. При цьому ОСОБА_5 , розуміючи, що його дії є відкритими, з метою утримання вже вилученого майна потерпілого та подальшого його обернення на власну користь, в ході суперечки із ОСОБА_6 , наніс останньому декілька ударів ногами в ділянку голови та тулуба, спричинивши ОСОБА_6 тілесні ушкодження, а саме: забій м`яких тканин лівої скулової ділянки, параорбітальної гематоми зліва, які згідно із висновком експерта № 863/1103 від 26.09.2019 року належать до легких тілесних ушкоджень.

ОСОБА_5 з місця скоєння злочину зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, спричинивши потерпілому майнову шкоду на суму 4568 гривень 80 копійок.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 10 листопада 2020 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді провадження в суді першої інстанції ОСОБА_7 , закрито. Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 залишено без задоволення, вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 27 серпня 2020 року щодо ОСОБА_5 залишений без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 , не оспорюючи доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, у тому числі й несправедливо визначену міру покарання, просить змінити постановлені судові рішення та призначити покарання ОСОБА_5 за скоєне ним кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України, у виді позбавлення волі строком на 4 роки із застосуванням ст. 75 КК України з встановленням іспитового строку тривалістю на 2 роки з покладенням на засудженого обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Стверджує, що за наявності достатніх підстав для скасування вироку суду першої інстанції зазначені порушення апеляційним судом не було взято до уваги, зокрема щодо необхідності призначення необхідного і достатнього для виправлення особи покарання.
Суд, перевіривши касаційну скаргу, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України).
Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі не оспорюються.
Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обирати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Судова дискреція (судовий розсуд) є інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Поняття судового розсуду у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною.
Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити менш суворий вид покарання або більш суворий в межах санкції статті. А у випадках, коли санкція статті передбачає тільки один вид покарання, суд наділений функцією обирати розмір цього покарання. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість призначення передбаченого законом покарання, яке б сприяло його меті та було достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Як убачається із доданих до касаційної скарги копій судових рішень, вказаних вимог суди першої та апеляційної інстанції дотримались.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_5 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за який він засуджений, обґрунтовані дослідженими під час судового розгляду доказами, яким надано належну оцінку, і відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
Доводи захисника ОСОБА_4 про те, що судом першої інстанції не враховані пом`якшуючі обставини, а саме, що ОСОБА_5 вину визнав у повному обсязі, щиро розкаявся у вчиненні злочину, засудив свою поведінку та прийняв рішення більше не вчиняти злочинів, добровільно відшкодував шкоду та наявність у нього сім`ї, дружини та малолітньої дитини, які є аналогічними доводам апеляційної скарги, судом апеляційної інстанції визнано такими, що не дають підстав для застосування до засудженого інституту звільнення від відбування покарання.
Що стосується доводів захисника про призначення йому покарання без урахування пом`якшуючих обставин, то вони досліджені судом апеляційної інстанції та їм надано належну оцінку. Як зазначив апеляційний суд, при вирішенні питання про призначення ОСОБА_5 покарання, його виду та розміру, суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, інкриміноване ОСОБА_5 кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України віднесено до категорії тяжких злочинів, конкретні обставини справи, дані про особу винного, який неодноразово судимий, вчинив інкримінований злочин із застосуванням насильства, через незначний час після звільнення з місць обмеження волі, що свідчить про те, що він не став на шлях виправлення. Крім того, враховано обставини, що пом`якшують покарання, а саме: щире каяття та добровільне відшкодування завданої злочином шкоди, те, що засуджений має на утриманні малолітню дитину, одружений та обставину, яка обтяжує покарання - рецидив злочину; має постійне місце проживання, де характеризується з негативної сторони.

Таким чином, призначене ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів. Підстав вважати його явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає.
Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 374 КПК України.
Суд апеляційної інстанції у свою чергу, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, перевірив усі доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 , які аналогічні доводам його касаційної скарги, та навів відповідні мотиви на їх спростування, з якими колегія суддів погоджується.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Ураховуючи викладене та керуючись ст. 428 КПКУкраїни, колегія суддів

постановила:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 27 серпня 2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 10 листопада 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3