УХВАЛА
КИЇВСЬКОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Справа №761/16746/18 Апеляційне провадження:11-кп/824/622/2020 Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_1 Доповідач у суді апеляційної інстанції: ОСОБА_2
21 липня 2020 року місто Київ

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

Суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретареві ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

у відкритому судовому засіданні в розташуванні суду розглянувши матеріали кримінального провадження № 0003181 відносно ОСОБА_7 , з апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 7 червня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , народжений ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Бережани Тернопільської області, громадянин України, не одружений, з середньою спеціальною освітою, працює в ТОВ «МВК ГІСКОН», зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий: 21 грудня 2007 року вироком Березанського міського суду Київської області за ч. 1 ст. 187, ч.3 ст. 152, ч.2 ст. 153 КК України до позбавлення волі на строк 11 років, звільнений 08 липня 2017 року умовно-достроково з не відбутим терміном 3 місяці 3 дні;
визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 15 та ч.2 ст. 152 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років.
Вироком присуджено стягнути зі ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 на відшкодування заподіяної моральної шкоди 30 000 (тридцять тисяч) гривень, в іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.
Вироком також вирішено долю речових доказів.

Розглянувши матеріали кримінального провадження та апеляційні скарги обвинуваченого та захисника, судова колегія, -

в с т а н о в и л а :
ОСОБА_7 визнано винуватим у незакінченому замаху на зґвалтування, тобто статеві зносини із застосуванням фізичного насильства, вчиненого повторно, яке він вчинив, за вироком, за наступних обставин.

Так, у невстановлених часі та місці, у ОСОБА_7 виник умисел на вчинення зґвалтування, для чого, зайшовши на Інтернет-ресурс «OLX», з метою відшукання об`єкта для вчинення злочину, він знайшов оголошення ОСОБА_10 щодо пошуку роботи офіціантки.
Вивчивши профіль потерпілої ОСОБА_10 в соціальній мережі та оцінивши молодий вік останньої, ОСОБА_7 вирішив викликати ОСОБА_10 на зустріч, представившись працівником кафе для проходження співбесіди.
18 березня 2018 року, о 1224 годині, ОСОБА_7 зателефонував на мобільний телефон ОСОБА_10 та запропонував останній зустрітися біля станції метро «Сирець» для подальшого проходження співбесіди щодо влаштування на роботу, на що вона, будучи введеною в оману, погодилася.
Цього ж дня, приблизно о 1800 годині, ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний намір, зустрівся із ОСОБА_11 біля станції метро «Сирець», після чого, з метою подальшого вчинення зґвалтування, запропонував потерпілій пройтися до приміщення кафе через неосвітлену частину паркової зони. Далі, пройшовши на територію парку «Сирецький гай», приблизно на відстань одного кілометру від проїжджої частини вул. Сальського (Котовського) у місті Києві, ОСОБА_7 , впевнившись, що навколо сторонніх осіб немає і за його діями ніхто не спостерігає, застосував до ОСОБА_10 насильницькі дії, а саме, правою рукою охопив шию потерпілої та приставив до неї ніж, після чого, розпочав висловлювати погрози заподіяння тілесних ушкоджень. При цьому, потерпіла ОСОБА_10 , сприймаючи дії ОСОБА_7 як реальну загрозу своєму життю та здоров`ю, підкорилась вимогам останнього та не чинила ніякого опору.
У подальшому, ОСОБА_7 з метою подолання опору потерпілої ОСОБА_10 та її зґвалтування, повалив останню на землю та почав наносити обома руками удари по обличчю та тулубу, періодично здушуючи потерпілій шию. Крім того, тримаючи у руках ніж та демонструючи його потерпілій, з метою схиляння останньої до вступу в статеві зносини, наніс ножем тілесні пошкодження на внутрішній поверхні правого стегна потерпілої.
Однак, з причин, що не залежали від волі та бажання ОСОБА_7 , останній не зміг довести свої злочинні дії до кінця, оскільки потерпіла ОСОБА_10 нанесла удар ногою в область тулуба ОСОБА_7 та, вирвавшись від останнього, покинула місце вчинення кримінального правопорушення.
ОСОБА_7 у суді свою вину у вчиненні вищевказаних дій не визнав та вважав що його обмовили.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник - адвокат ОСОБА_8 , кожен окремо, подали апеляційні скарги, в яких піддаючи сумнівам правильність висновків суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи і юридичної кваліфікації скоєного, вважають, що вирок суду прийнятий з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.

Так, апелянти не погоджуються із змінами в пред`явленому обвинуваченні, а саме зміни правової кваліфікації інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення вчиненого відносно ОСОБА_9 з ч.2 ст. 187 КК України на ч.3 ст. 15, та ч.2 ст. 152 КК України, оскільки під час судового розгляду встановлено, що в діях ОСОБА_7 наявні ознаки саме цього злочину, при цьому, судом безпідставно не прийнято до уваги, що заяви про вчинення злочину від ОСОБА_10 за ч.2 ст. 152 КК України до Шевченківського УП ГУ НП не надходило; в порядку ст. 214 КПК України в ЄРДР відомості про вчинення злочину за ч.2 ст. 152 КК України не реєструвались, повідомлення про підозру ОСОБА_7 за ч.2 ст. 152 КК України не вручалось, досудове розслідування за ч.2 ст. 152 КК України не здійснювалось.
До того ж, після зміни обвинувачення прокурором із ч.2 ст. 187 КК України на ч.3 ст. 15 та ч.2 ст. 152 КК України, потерпіла ОСОБА_10 в судові засідання не з`являлась, думка та позиція потерпілої щодо зміни обвинувачення судом не з`ясовувалась, також адвокат ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 наполягали на дослідженні доказів за новим обвинуваченням, а саме ч.3 ст. 15 та ч.2 ст. 152 КК України, проте судом першої інстанції було відмовлено у дослідженні доказів про що свідчить журнал судового засідання від 20 травня 2019 року.
Крім того, сторона захисту зазначає, що новим обвинуваченням, а саме ч.3 ст. 15 ч.2 ст. 152 КК України від потерпілої ОСОБА_10 позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди до суду не надходило. Проте без жодних правових підстав судом першої інстанції було частково задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 про стягнення матеріальної та моральної шкоди за новим обвинуваченням, а саме ч.3 ст. 15 та ч.2 ст. 152 КК України.

Також, на думку апелянтів, безпідставним є твердження суду першої інстанції про моральну шкоду, яку суд оцінив в 30 000 (тридцять тисяч)грн., бо не вказано за якими критеріями суд встановив саме таку суму.
На цих підставах апелянти просять скасувати вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 7 червня 2019 року та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати невинуватим та виправдати за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України, як і за обвинуваченням за ч.3 ст. 15 та ч.2 ст. 152 КК України.

Заслухавши доповідь судді, виступи апелянтів на підтримку апеляційних вимог, а прокурора - проти можливості їх задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження у визначених межах, провівши судові дебати, надавши останнє слово обвинуваченому, перевіривши та обговоривши доводи учасників апеляційного розгляду в сукупності з матеріалами кримінального провадження, судова колегія визнає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 55 КПК України, потерпілим у кримінальному провадженні може бути, зокрема, фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а ч. 2 цієї правової норми визначає, що права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

У цьому випадку, як видно з матеріалів кримінального провадження, від ОСОБА_9 о 1620 годині 20 березня 2018 року було прийнято та зафіксовано у відповідному протоколі (т. 1, а. с. 115) заяву про вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до якої приблизно о 1830 годині 18 березня 2018 року на території Дендропарку "Сирець" по вул. Сальського (Котовського) "невідома особа під погрозою ножа вчинила напад та заволоділа золотим ланцюжком, із застосуванням насильства".

Відповідно, до ЄРДР були внесені 20 березня 2018 року відомості про кримінальне правопорушення з попередньою юридичною кваліфікацією за ч. 2 ст. 187 КК України і вказана особа підозрюваного ОСОБА_7 (т. 1, а. с. 112).

Належить також звернути увагу на те, що у відомостях,Ю занесених до ЄРДР уже конкретизовано особу підозрюваного і вартість золотого ланцюжка - 10 тисяч гривень.

Отже, саме з 20 березня 2018 року ОСОБА_9 набула у вказаному кримінальному провадженні статус потерпілої від кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.

Права потерпілого, вказані в ст. 56 КПК України, крім іншого, можливість підтримувати обвинувачення в суді у випадку відмови прокурора від підтримання державного обвинувачення - п. 4 ч. 3 ст. 56 КПК України.

Відповідно до ст. 57 КПК України, на потерпілого покладаються обов`язки, в тому числі: прибути за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду, а в разі неможливості своєчасного прибуття - завчасно повідомити про це, а також про причини неможливості прибуття; не перешкоджати встановленню обставин вчинення кримінального правопорушення.

Як видно зі справи, потерпіла була присутня під час підготовчого судового засідання (т. 1, а. с. 54-55), де її статус в журналі судового засідання помилково значиться як "обвинувачений (підсудний)", а також в ході судового розгляду фактично лише в одному судовому засіданні - 14 червня 2018 року, коли було допитано обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілу ОСОБА_9 (т. 1, а. с. 70-73).

В подальшому, в засіданнях 26 липня, 3 серпня, 28 вересня, 19 жовтня, 26 листопада, 20 грудня 2018 року ( т. 1, а. с. 81, 92-92, 140-141, 220-222, 231-232; т. 2, а. с. 16-17, 43-44), а також 23 січня, 11 лютого, 1 квітня, 20, 22, 28, 31 травня, 7 червня 2019 року (т. 2, а. с. 57-58, 78-79, 95-96, 108, 138-142, 144-145, 156-157, 164) потерпіла участі не брала.

При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про те, що вона особисто, як того вимагають вказані вище положення ст. 57 КПК України, про неприбуття в ці судові засідання і причини неможливості цього неприбуття.

Тим часом, про час та дату наступного засідання - 26 липня 2018 року, о 1500 годині, вона була повідомлена встановленим порядком, під розписку (т. 1, а. с. 77).

Була вона повідомлена встановленим порядком про час та місце і наступних судових засідань (т. 1, а. с. 80, 107, 226, т. 2, а. с. 22, 47, 62, 68, 87). При цьому, направлені поштою повідомлення поверталися за скінченням строку зберігання (т. 1, а. с. 111, т. 2, а. с. 22, 23,70).

1 квітня 2019 року головуючий у справі направила ОСОБА_9 офіційне письмове повідомлення про зміну прокурором обвинувачення ОСОБА_7 з поясненнями щодо права підтримувати обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі та пропозицією повідомити суду щодо своєї позиції (т. 2, а. с. 103), а наступного дня - суд направив також повідомлення потерпілій про час та місце судового розгляду (т.2, а. с. 105).

Вказане повідомлення було отримане та від імені ОСОБА_9 здійснено підпис на корінці рекомендованого повідомлення (т.2, а. с. 113)

На це повідомлення до суду надійшло письмове звернення від ОСОБА_12 про те, що вона особисто отримала виклик в судове засідання на 20 травня 2019 року, копію нового обвинувального акту у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 та передала його своїй доньці ОСОБА_9 , яка заперечень щодо нового обвинувачення не має, це нове обвинувачення їй зрозуміле та вона його підтримує в повному обсязі, але не має змоги бути присутньої ні в судовому засіданні 20 травня 2019 року, ні в усіх наступних, оскільки перебуває за кордоном (т. 2, а. с. 114).

Корінець рекомендованого повідомлення про проведення судового засідання 20 травня 2019 року, направлений безпосередньо ОСОБА_9 , повернувся до суду з відміткою про повернення за скінченням строку зберігання (т. 2, а. с. 136-137).

Отримано судом також і повідомлення від Державної прикордонної служби про те, що ОСОБА_9 здійснила виїзд з України через пункт пропуску Краковець 20 жовтня 2018 року, повернулась в Україну через пункт пропуску Шегині 26 грудня того ж року і повторно виїхала за межі України 5 січня 2019 року. Інших відомостей ДПС України до суду не надала (т. 2, а. с. 115).

У судовому засіданні 20 травня 2019 року прокурор заявив, що мати потерпілої ОСОБА_9 відмовилась надати відомості щодо місця перебування доньки.

В цьому засіданні суд виніс ухвалу про визнання неможливим явку потерпілої до суду у зв`язку з перебуванням за кордоном, відмовив у задоволення клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 про перевірку раніше наданих доказів за новим обвинуваченням, вказавши, що не вбачає необхідності в повторному дослідженні доказів, які були долучені стороною обвинувачення, допитав за новим обвинуваченням обвинуваченого ОСОБА_7 , розглянув клопотання та заслухав судові дебати. (т. 2, а. с. 138-142)

В засіданні 22 травня 2019 року було заслухано повідомлення головуючого про необхідність відкладення судового розгляду і вирішення питання щодо запобіжного заходу, після заслуховування учасників видалився до нарадчої кімнати, по виходу з якої проголосив ухвалу (т. 2, а. с. 144-145).

В засіданні 31 травня 2019 року суд заслухав останнє слово обвинуваченого, видалився до нарадчої кімнати (т. 2, а. с. 156-157), по поверненню з якої 7 червня 2019 року (т. 2, а. с. 164) проголосив вирок( т. 2, а. с. 165-176).

Викладене свідчить про те, що у цьому конкретному випадку суд першої інстанції достеменно не переконався в тому, що потерпіла ОСОБА_9 дійсно встановленим порядком отримала копію нового обвинувального акту, ознайомилась з її змістом та правом особисто підтримувати початкове обвинувачення, бо нічим не встановлена та не підтверджена не лише особа ОСОБА_12 , але й її материнство по відношенню до потерпілої ОСОБА_9 та, врешті, її право представляти інтереси ОСОБА_9 під час судового розгляду і висловлювати від її імені будь-які правові позиції у цьому кримінальному провадженні, тобто висновки суду першої інстанції про повідомлення потерпілій нового обвинувачення, її прав у зв`язку зі зміною обвинувачення, її згоду з цим обвинуваченням фактично не ґрунтуються на матеріалах справи, є поспішними і не могли бути покладені в основу рішення про неможливість забезпечити участь потерпілої в судовому розгляді та реальний захист її прав, свобод, законних інтересів.

Внаслідок саме цього поза увагою суду залишились викладені потерпілою в заяві про кримінальне правопорушення відомості щодо заволодіння ОСОБА_7 її золотим ланцюжком вартістю в 10 тисяч гривень, із застосуванням до неї насильства., які, до того ж, були певною мірою підтверджені висновками судово-медичної експертизи та показаннями потерпілої ж, даними нею при слідчому експерименті в ході досудового розслідування та проведенню за її участі впізнань речей.

Прийнявши рішення про завершення дослідження доказів та перехід безпосередньо до допиту обвинуваченого в засіданні від 20 травня 2019 року, а після цього - і до судових дебатів, суд першої інстанції помилково залишив без задоволення клопотання сторони захисту про повторне дослідження наданих доказів саме в плані підтвердження цими доказами нового обвинувачення - в замаху на зґвалтування, бо фактично не дослідженими в цьому напрямку залишились добровільно видані обвинуваченим ОСОБА_7 на досудовому розслідуванні (т. 1, а. с, 150) речі, в тому числі його мобільний телефон із записами спілкування його з особою жінки по імені " ОСОБА_13 " (т. 1, а. с. 151-161), які ставлять під серйозні сумніви версію сторони обвинувачення щодо замаху на зґвалтування.

При цьому, вказані докази були досліджені в засіданні від 28 вересня 2018 року, без участі потерпілої, а суд обмежився лише вказівкою на саме дослідження, не надавши учасникам судового розгляду можливості взяти участь у дослідженні, шляхом з`ясування всіх обставин досліджуваної події (т. 1, а. с, 220-222), тим самим порушивши права як сторони обвинувачення, так і сторони захисту, проявивши істотну неповноту та неправильність дослідження доказів.

До того ж, у вироку суд не лише не надав жодної оцінки вказаним вище записам з телефону ОСОБА_7 , але й взагалі не виклав ці докази, хоча вони мають істотне значення для вирішення кримінального провадження по суті.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 409 КПК України, неповнота судового розгляду є підставою для скасування або зміни судового рішення.

ч. 1 ст. 410 КПК України визначає, що неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі, якщо судом були відхилені клопотання про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення.

Цей недолік суд першої інстанції і допустив, як було вказано вище, в засіданні від 20 травня 2019 року.

В силу п. п. 2 та 3 ч. 1 т. 411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, а також коли за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

А ч. 2 цієї процесуальної норми визначає, що у разі, коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула чи могла вплинути на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого, на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність судове рішення підлягає зміні чи скасуванню.

Цю помилку, як вказано вище, суд допустив, не пославшись у вироку на досліджені докази - записи з телефону ОСОБА_7 та не надавши їм будь-якої оцінки у вироку.

п 5 ч. 2 ст. 412 КПК України передбачає, що вирок у будь-якому разі підлягає скасуванню внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, Якщо судове провадження здійснено за відсутності потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час та місце судового засідання.

У цьому випадку, як доведено вище, судова колегія визнала, що одних лиш письмової заяви, написаної від імені ОСОБА_12 , за відсутності незаперечних підтверджень того, що ця заява написана саме цією особою, і саме ця особа є матір`ю потерпілої ОСОБА_9 , уповноваженою встановленим порядком представити правову позицію потерпілої у кримінальному провадженні та заяви в судовому засіданні прокурора, що ОСОБА_12 відмовилась повідомити місце перебування потерпілої ОСОБА_9 не достатньо для висновку про те, що потерпіла була встановленим порядком повідомлена про дату час та місце судового розгляду, тим більше, в тих конкретних умовах, коли прокурор істотно змінив обвинувачення, що надавало потерпілій право підтримувати попереднє обвинувачення, відстоювати свої права та законні інтереси, в тому числі й право на матеріальне відшкодування вартості золотого ланцюжка, визначеної у кримінальному провадженні в 10 тисяч гривень.

п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК України вимагає скасувати вирок суду та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, зокрема у разі, якщо встановлено порушення вимог п. 5 ч. 2 ст. 412 КПК України.

Саме зі вказаних підстав колегія суддів позбавлена можливості задовольнити апеляційні вимоги обвинуваченого та його захисника в повному обсязі і, задовольняючи їх частково та скасовуючи вирок відносно ОСОБА_7 з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції, в задоволенні інших вимог апелянтів відмовляє.

При цьому, усунення інших, відзначених в цій ухвалі допущених недоліків, не вирішуючи наперед будь-яких питань кримінального провадження по суті, судова колегія покладає на суд першої інстанції, який проведе новий судовий розгляд.

Розглянувши клопотання про зміну запобіжного заходу відносно ОСОБА_7 з тримання під вартою на більш м`який, включно з особистим зобов`язанням, судова колегія в задоволенні цього клопотання відмовляє з наступних підстав.

ст. 177 КПК України встановила, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно вплинути на потерпілого, свідка інших осіб у цьому кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 цієї статті.

У цьому конкретному провадженні, судова колегія визначає, що ОСОБА_7 раніше був неодноразово засуджений за вчинення кримінальних правопорушень, пов`язаних із незаконним заволодінням чужим майном, востаннє - вироком від 21 грудня 2007 року за розбійний напад за ч. 1 ст. 187 КК України, а також за ст. ст. 152, ч. 3 та 153, ч.2, КК України, із застосуванням ст. 70 цього ж кодексу, до позбавлення волі строком на одинадцять років, з місць позбавлення волі він був звільнений умовно-достроково на три місяці 3 дні, 8 серпня 2017 року.

У цьому кримінальному провадженні він обвинувачений у вчиненні, в період не знятої та не погашеної встановленим порядком, судимості аналогічного кримінального правопорушення і органом досудового розслідування надано досить доказів для підтримання обвинувачення відносно нього в суді.

Зазначене, не зважаючи на те, що за місцем роботи ОСОБА_7 зарекомендував себе позитивно, має на утриманні неповнолітню дитину 2006 року народження, а його матір надала документи про свої захворювання і заявила, що потребує постійної допомоги від нього, вказує на те, що перебуваючи на свободі, ОСОБА_7 може продовжити вчиняти аналогічні кримінальні правопорушення або почати переховуватися від суду, бо він обвинувачений у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, за яке може бути призначене покарання у виді позбавлення волі строком на десять років.

До того ж, у місті Києві ОСОБА_7 не має постійного місця проживання, мешкав до затримання у хостелі, зареєстрований він у АДРЕСА_1 , отже перебування його за місцем реєстрації практично унеможливить проведення належного контролю за його поведінкою за будь-якого більш м`якого запобіжного заходу.

За таких обставин, судова колегія визнає за необхідне продовжити ОСОБА_7 запобіжний захід саме у виді тримання під вартою строком на шістдесят діб.

В силу вказаного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 177 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 7 червня 2019 року відносно ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вказаний вирок суду першої інстанції скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Запобіжний захід ОСОБА_7 - тримання під вартою у Київському слідчому ізоляторі залишити без змін, продовживши його з 21 липня 2020 року на шістдесят днів, тобто по 18 вересня 2020 року включно.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення, касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: