Справа № 192/1384/20
Провадження № 1-кс/192/209/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2020 року слідчий суддя Солонянського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Солоне Солонянського району Дніпропетровської області клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна,

за участю: прокурора ОСОБА_4 ,

власника майна ОСОБА_3 ,

представника заявника адвоката ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О ВИ В :

ОСОБА_3 в порядку ст. 174 КПК України звернувся з клопотанням про скасування арешту нерухомого майна житлового будинку, власником якого він є. На обґрунтування клопотання зазначив, що ухвалою від 31 серпня 2001 року Солонянським місцевим судом було накладено арешт на його будинок та квартиру у зв`язку з поданням цивільного позову в кримінальній справі ОСОБА_6 .

Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2004 року заявника було визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 94 КК України 1960 року в результаті якого загинула його колишня дружина ОСОБА_7 та задоволено цивільний позов сестри померлої - ОСОБА_6 на загальну суму 48 083 гривні 69 копійок, з яких 40 000 гривень моральної шкоди та 8 083 гривень 69 копійок матеріальної шкоди.

ОСОБА_3 посилається на те, що в результаті проведених виконавчий дій вимоги ОСОБА_6 були задоволені у повному обсязі, та вона на задоволення її вимог за цивільним позовом отримала у власність трикімнатну квартиру в м. Дніпропетровськ, на яку також був накладений арешт ухвалою від 31 серпня 2001 року.

У серпні 2020 року заявнику стало відомо про те, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено запис про обтяження його будинку АДРЕСА_1 . Проте оскільки вимоги за цивільним позовом були задоволені в повному обсязі, вважає, що підстав для подальшого арешту його житлового будинку немає та просить суд скасувати його.

У судовому засіданні ОСОБА_3 своє клопотання підтримав.

Адвокат ОСОБА_5 також просив суд скасувати арешт майна. Пояснив, що вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2004 року, яким ОСОБА_3 було засуджено до 9 років позбавлення волі та стягнуто моральну і матеріальну шкоду, на даний час виконаний в повному обсязі. Оскільки кримінального провадження не існує на даний час, то вважав, що клопотання про скасування арешту повинно бути розглянуто в порядку ст. 174 КПК України, оскільки немає іншого правового механізму для знання арешту з майна, який був накладений в порядку КПК України 1960 року.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання, вважав його не обґрунтованим, а надані докази такими, що не доводять наявність підстав вважати виконавче провадження про стягнення завданої злочином шкоди - завершеним.

Суд, вислухавши пояснення учасників, дослідивши надані докази, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 174 КПК України 2012 року підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано. Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Судом вставлено, що ухвалою Солонянського місцевого суду від 31 серпня 2001 року (а.с.6) у кримінальній справі щодо обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 94 КК України в редакції 1960 року, на підставі положень КПК України 1960 року було накладено арешт на житловий будинок в АДРЕСА_1 .

Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2004 року ОСОБА_3 було визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 94 КК України в редакції 1960, призначено покарання у вигляді 9 років позбавлення волі, задоволено цивільний позов ОСОБА_6 та стягнуто на її користь всього 48 083 гривні 69 копійок, з яких 40 000 гривень моральної шкоди та 8 083 гривень 69 копійок матеріальної шкоди (а.с.7-10).

Постановою В6-13/07 державного виконавця ДВС у Жовтневому районі м. Дніпропетровська від 15 січня 2007 року було передано ОСОБА_6 у власність непродане арештоване майно боржника частину трикімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.11) та складено Акт передачі (а.с.12).

Згідно листів Жовтневого відділу ДВС Дніпропетровського МУЮ від 18 липня 2008 року, 21 січня 2010 року ОСОБА_3 на депозитному рахунку ВДВС було залишено 4 517 гривень 95 копійок, які утворилися під час виконання вироку суду у зв`язку з передачею ОСОБА_6 у власність квартири.

Таким чином на час звернення з клопотанням про скасування арешту майна, слідчим суддею було встановлено, що ухвала Солонянського місцевого суду від 31 серпня 2001 року про арешт житлового будинку в АДРЕСА_1 не скасована. Інші відомості про виконання вказаної ухвали слідчому судді не надано, як не надано і доказів завершення виконавчого провадження.

Розглядаючи питання про можливість розгляду в порядку ст. 174 КПК України клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна, слідчий суддя зазначає наступне.

Згідно з п. 9 Розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року, питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з вимогами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення судом арешту на житловий будинок ОСОБА_3 , зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з ч. 1 ст. 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження.

Після припинення кримінальної процедури, відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення, оскільки забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень, з огляду на положення ст. 3 Конституції України, ст. 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Під час розгляду клопотання, слідчий суддя керується тим, що арешт на майно ОСОБА_3 було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом.

Відповідно до п. 9 Розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року, арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна заявника, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (ч. 1 ст. 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (ч. 6 ст. 126). Способів виправлення помилки, допущеної слідчим або прокурором у зв`язку з неприйняттям під час закриття кримінальної справи рішення про скасування арешту майна, після закінчення досудового слідства КПК України 1960 року не встановлював.

Крім цього, у межах кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_3 арешт не міг бути скасований під час ухвалення вироку, оскільки були задоволені вимоги за цивільним позовом, який мав бути забезпеченим.

Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після розгляду справи, вирішення питання про припинення втручання у право власності ОСОБА_3 шляхом звернення до слідчого судді, слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не є ефективним способом захисту порушеного права.

Інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування КПК України 1960 року не містив. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст п. 7 ч. 1 ст. 253, п. 8 ч. 1 ст. 324, ч. 13 ст. 335 цього Кодексу передбачалося лише після прийняття рішення про призначення до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком.

Проте кримінальна справа, в межах якої на майно ОСОБА_3 було накладено арешт, завершилася ухваленням обвинувального вироку.

Згідно зі ст. 174 чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба.

Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, КПК України не передбачає.

Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з п. 2 ч. 1 ст. 7, ч. 1 ст. 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

КПК України 1960 року, так само як і чинний КПК України, не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у кримінальній справі, яка вже розглянута та звершена.

Таким чином, вирішення порушеного заявником питання в порядку кримінального судочинства потребувало б відновлення кримінального провадження (кримінальної справи), що є недопустимим з точки зору досягнення мети захисту його прав та законних інтересів.

Слідчий суддя вважає, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.

З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Така позиція суду відповідає позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 15 травня 2013 року № 6-26цс13, а також відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц, а відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Слідчий суддя не приймає посилання ОСОБА_3 на постанову ВС від 05 червня 2019 року у справі №504/3944/17, оскільки обставини у цій справі є іншими, ніж у справі ОСОБА_3 .

Керуючись ст. ст. 5, 170-174 КПК України, слідчий суддя

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити в задоволенні клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: слідчий суддя ОСОБА_1