Справа № 675/1826/20
Провадження № 1-в/675/168/2020
У Х В А Л А
"06" жовтня 2020 р. м. Ізяслав

Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

засудженого ОСОБА_4 ,

адвоката - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ізяслав клопотання засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про звільнення від відбування покарання відповідно до ст. 152 КВК України,

в с т а н о в и в :
Засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням, у якому зазначає, що він відбув призначене йому за вироком суду покарання у виді довічного позбавлення волі, що є підставою для звільнення його від відбування покарання. Вказує, що ст. 25 КК України в редакції 1960 року визначала, що позбавлення волі могло бути встановлене на строк не більше 15 років позбавлення волі, а при заміні в порядку помилування смертної кари позбавленням волі - не більше двадцяти років. Норми КК України, які встановлювали можливість заміни актом помилування покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, не мають зворотної дії в часі та не можуть бути до нього застосовані. Стаття 25 КК України в редакції 1960 року не встановлювала довічне позбавлення волі як безстрокове покарання чи покарання у виді ув`язнення протягом усього життя. Таким чином, для визначення часових меж покарання у виді довічного позбавлення волі слід виходити з норм КК України, чинних на час вчинення злочину, за який засуджено ОСОБА_4 . Таким чином, оскільки кримінальний закон не містив жодної норми, яка дозволяла б позбавити особу волі на строк, більший від 15 років за рішенням суду або 20 років у випадку заміни в порядку помилування смертної кари позбавленням волі, відсутні підстави тлумачити покарання у виді довічного позбавлення волі як скасування конституційного права на свободу та особисту недоторканність. Отже, щодо ОСОБА_4 закінчилися всі максимально можливі строки, передбачені законом, який діяв на час вчинення кримінально-караного діяння, тому він підлягає звільненню від відбування покарання на підставі ст. 152 КВК України.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 та його захисник адвокат ОСОБА_5 клопотання підтримали та просили його задовольнити.

Прокурор ОСОБА_3 проти задоволення клопотання заперечив, посилаючись на його безпідставність.

Заслухавши пояснення засудженого та його захисника, з`ясувавши думку прокурора, вивчивши надані матеріали, суд приходить до висновку, що клопотання до задоволення не підлягає з наступних підстав.

ОСОБА_4 засуджений вироком судової палати в кримінальних справах Хмельницького апеляційного суду від 30 листопада 2001 року за ст. ст. 142 ч. 3, 93 п.п. «а, з», 42 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 07 травня 2002 року вирок щодо ОСОБА_4 залишено без змін.

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 09 червня 2016 року зараховано в строк попереднього ув`язнення ОСОБА_4 затримання та тримання під вартою як запобіжний захід з 25 січня 2001 року по 07 травня 2002 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй, та не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи відповідно до положень ч. 1 ст. 58 Конституції України.

Законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 3 КК України злочинність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом.

У відповідності до ст. 152 КВК України, підставою звільнення від відбування покарання є відбуття строку покарання, призначеного вироком суду.

22.02.2000 року Законом України №1483-ІІІ Кримінальний кодекс України 1960 року доповнено статтею 25-2 «Довічне позбавлення волі», а також доповнено статтю 23 пунктом 1-1) вказаного Кодексу, якими передбачалося застосування до осіб, що вчинили злочини, довічне позбавлення волі. Вказаний вид кримінального покарання у виді довічного позбавлення волі був встановлений законодавцем з метою заміни такого виду покарання, як смертна кара.

ОСОБА_4 був засуджений вироком суду до довічного позбавлення волі 30.11.2001 року, тобто в період, коли кримінальний закон передбачав можливість застосування такого покарання, як довічне позбавлення волі за вчинення особливо тяжких злочинів. При цьому ОСОБА_4 не було здійснено заміни смертної кари в порядку помилування на покарання у виді позбавлення волі. А тому посилання засудженого на положення ст. 25 КК України 1960 року є безпідставними, так як зазначена норма встановлювала покарання у виді позбавлення волі саме на певний строк та не регулювала питання призначення покарання у виді довічного позбавлення волі.

Таким чином, твердження ОСОБА_4 з приводу того, що такий вид покарання йому не міг бути призначений, не відповідає фактичним обставинам справи, є надуманим та особи засудженого не стосується.

Статтею 152 КК України, на яку посилається ОСОБА_4 в обґрунтування свого клопотання, встановлено, що підставою звільнення від відбування покарання є, зокрема, відбуття строку покарання, призначеного вироком суду .

Водночас, ОСОБА_4 засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі, тому факт відбуття ним більше 20 років у місцях позбавлення волі не є законною підставою для звільнення його з виправної установи на підставі відбуття строку покарання, призначеного відповідним вироком суду, оскільки він його не відбув.

Слід також зазначити, що за змістом рішення ЄСПЛ від 9 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства (Великобританія)» відсутність в законодавстві Англії і Уельсу ефективного механізму реалізації можливості помилування або перегляду рішення суду про призначення міри покарання у вигляді довічного тюремного ув`язнення, з врахуванням прогресу ув`язненого на дорозі соціальної реабілітації, є порушенням прав засуджених і статті 3 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод.

Проте, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.

Положенням ч. 1 ст. 87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.

Згідно з ч. 2 ст. 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Детальний механізм помилування визначений Положенням «Про порядок здійснення помилування», затвердженим Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015.

Таким чином, нормами КК України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини. Такою можливістю вправі скористатися ОСОБА_4 .

Відтак, клопотання ОСОБА_4 до задоволення не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 537, 539 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про звільнення від відбування покарання відповідно до ст. 152 КВК Українивідмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення, а засудженим протягом семи днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: ОСОБА_1