Постанова

іменем України
30 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 332/11/17
провадження № 51-2135км20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 04 лютого 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР)

за № 0005060, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя

АДРЕСА_1 , раніше судимого:
26 вересня 2012 року Заводським районним судом м. Запоріжжя за ст. 128 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді громадських робіт

на строк 240 годин;
12 вересня 2013 року Заводським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 389 КК

до покарання у виді арешту на строк 1 місяць. Звільнений 17 жовтня 2013 року

по відбуттю строку покарання;
13 лютого 2015 року Заводським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 263 КК

до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік;
22 квітня 2015 року Заводським районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 185 КК

до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 75 КК звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2019 року

ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК,

та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 71 КК з урахуванням вироку Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2015 року шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць.

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він без передбаченого законом дозволу придбав (дати, часу, місця, способу досудовим розслідуванням

не встановлено) гладкоствольну вогнепальну зброю, яка згідно з висновком експерта

від 26 липня 2016 року № 279/280/281-16 належить до обрізів мисливських рушниць моделі ІЖ-К 16 калібру, виготовлених саморобним способом шляхом переробки рушниці промислового виготовлення (видаленням приклада та вкороченням довжини ствола до 417 мм).
Надалі, 13 липня 2016 року близько 14 год 00 хв ОСОБА_7 , перебуваючи біля будинку 27-А на вул. Сєченова в м. Запоріжжі, зберігаючи при собі цю вогнепальну зброю

без передбаченого законом дозволу, здійснив із неї чотири постріли угору.

Далі ОСОБА_7 , діючи умисно, не маючи передбаченого законом дозволу, незаконно переніс зазначену вогнепальну зброю до будинку

АДРЕСА_2 та сховав у квітнику біля першого під`їзду вказаного будинку,

де її було виявлено і вилучено працівниками поліції того ж дня о 19 год 20 хв.
Запорізький апеляційний суд ухвалою від 04 лютого 2020 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишив без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і закрити провадження.
Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник зазначає, що протокол огляду місця події

від 13 липня 2016 року є недопустимим доказом, оскільки його складено

до повідомлення ОСОБА_7 про підозру, тобто на момент вилучення зброї він мав статус свідка. У протоколі не зазначено процесуального статусу ОСОБА_7

та не роз`яснено його процесуальних прав. На думку захисника, недопустимим також

є похідний від вказаного протоколу висновок судово-балістичної експертизи

від 26 липня 2016 року № 279/280/281-16, отриманий в іншому кримінальному провадженні № 0002644, інформацію про яке внесено до ЄРДР 13 липня 2016 року за ч. 1 ст. 296 КК. Обвинувальний акт у виділеному кримінальному провадженні № 0005060 щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 263 КК, внесеному

до ЄРДР 27 грудня 2016 року, за твердженням захисника не містить посилання

на вказаний висновок. Стверджує, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали оцінки доводам сторони захисту щодо недопустимості вказаних доказів.
Захисник також наводить доводи про те, що порушуючи вимоги ст. 23 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), суд у судовому засіданні не оглянув вогнепальної зброї, а всупереч ст. 290 цього Кодексу її не було надано для ознайомлення стороні захисту. У зв`язку з чим, на думку захисника, цей речовий доказ є недопустимим.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги захисника та просив оскаржені судові рішення залишити без зміни.
Від захисника ОСОБА_6 надійшла заява про проведення касаційного розгляду

без його участі.
Інших учасників судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися, про причини неявки не повідомили, клопотань про особисту участь або відкладення судового засідання від них не надходило.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія судів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Як передбачено ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
З цих підстав доводи, викладені у касаційній скарзі, що стосуються оцінки доказів

з точки зору їх належності та достовірності, не є предметом касаційного розгляду.
Натомість вони були належно перевірені апеляційним судом, який з урахуванням особливостей, та у межах, встановлених ст. 404 КПК, в порядку, визначеному

ст. 405 КПК, перевірив повноту судового розгляду і правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції й оцінки доказів.
Висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, суд першої інстанції обґрунтував належними та допустимими доказами, які безпосередньо дослідив у їх сукупності,

а саме: показаннями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , а також письмовими доказами: витягами з кримінальних проваджень № 0005060, № 0002644, постановою прокурора від 27 грудня 2016 року, протоколом огляду від 11 жовтня 2016 року, протоколами огляду місця події від 13 липня 2016 року з фототаблицями до них, висновком судово-балістичної експертизи від 26 липня 2016 року № 279/280/281-16, протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 30 липня 2016 року.
Суд ретельно перевірив та належно оцінив усі докази в їх сукупності, встановив,

що вони є взаємоузгодженими, належними і допустимими, доповнюють один одного,

і за наслідками судового розгляду дійшов обґрунтованого висновку, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину доведено поза розумним сумнівом.
Не погоджуючись із таким висновком суду першої інстанції, захисник ОСОБА_6

в інтересах засудженого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, яку апеляційний суд залишив без задоволення. Переглянувши вирок місцевого суду за апеляційною скаргою захисника, апеляційний суд дійшов переконання про достовірність, допустимість та достатність доказів у їх сукупності та про обґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому за ч. 1 ст. 263 КК злочину.

Доводи захисника у касаційній скарзі, де він, крім іншого, надає власний аналіз змісту показань засудженого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_12 , що по своїй суті зводиться до незгоди зі встановленими судами фактичними обставинами, колегія суддів не розглядає, оскільки вони перебувають поза межами повноважень суду касаційної інстанції, встановленими ст. 433 КПК.
Доводи у касаційній скарзі захисника про недопустимість протоколу огляду місця події від 13 липня 2016 року колегія суддів вважає безпідставними з огляду

на нижчевикладене.
За змістом статей 214, 237 КПК огляд місця події є слідчою (розшуковою) дією, що має на меті безпосереднє сприйняття, дослідження обстановки на місці події, виявлення, фіксацію та вилучення різних речових доказів, з`ясування характеру події,

що відбулася, встановлення особи злочинця та мотивів скоєння злочину.

У невідкладних випадках огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей до ЄРДР, що здійснюється негайно після огляду. Підставою

для проведення огляду місця події є інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі, без чого проведення огляду місця події не допускається.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, огляд місця події 13 липня 2016 року було проведено на підставі повідомлення, яке надійшло до Заводського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУ НП в Запорізькій області через службу «102», про грубе порушення громадського порядку на

АДРЕСА_3 . Під час огляду місця події виявлено та вилучено вогнепальну зброю обріз мисливської рушниці, про що складено відповідний протокол. Отже, ураховуючи те, що зазначена слідча дія була невідкладною, а підставою для

її проведення була інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у належній процесуальній формі, її проведення до внесення відомостей

до ЄРДР відповідає вимогам ст. 237 КПК.
Протокол огляду місця події від 13 липня 2016 року складений із дотриманням вимог, встановлених статтями 104, 105, 107, 237 цього Кодексу, підписаний усіма учасниками огляду, заперечень до протоколу від них не надходило.
Викладені у касаційній скарзі твердження про недопустимість протоколу огляду місця події від 13 липня 2016 року через те, що його складено до повідомлення ОСОБА_7

про підозру, також є безпідставними. Заборон щодо проведення огляду місця події

до повідомлення особи про підозру кримінальний процесуальний закон не містить. Крім того, у матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про те,

що ОСОБА_7 був затриманий або перебував під контролем працівників правоохоронних органів. Запобіжний захід у виді домашнього арешту щодо нього було застосовано 28 грудня 2020 року. Процесуальний статус підозрюваного

в кримінальному провадження ОСОБА_7 набув 28 жовтня 2016 року.
Твердження захисника про те, що на час огляду місця події 13 липня 2016 року

ОСОБА_7 не було роз`яснено права та не зазначено його процесуального статусу,

є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі сторони захисту. Вони були предметом перевірки апеляційним судом, який обґрунтовано зазначив, що відсутність процесуального статусу ОСОБА_7 під час огляду місця події обумовлена проведенням слідчої дії до внесення відомостей до ЄРДР відповідно до положень

ст. 214 КПК, а оскільки ОСОБА_7 не набув статусу підозрюваного в кримінальному провадженні, його права на захист порушені не були.
Враховуючи викладене, безпідставними є й доводи захисника про недопустимість висновку балістичної експертизи від 26 липня 2016 року № 279/280/281-16,

який сторона захисту вважає похідним від протоколу огляду від 13 липня 2016 року доказом.
У касаційній скарзі захисник посилається на те, що вказану експертизу було проведено в іншому кримінальному провадженні № 002644, яке, на його думку,

не стосується ОСОБА_7 , а також стверджує про порушення порядку виділення матеріалів кримінального провадження № 0005060 з кримінального провадження № 002644.
Однак такі твердження сторони захисту є безпідставними та спростовуються матеріалами кримінального провадження, що покладені в основу обвинувального вироку. Так, згідно з витягами з ЄРДР від 14, 28 липня 2016 року до цього Реєстру

за № 002644 було внесено відомості про кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 296, ч. 1 ст. 263 КК. На підставі постанови слідчого від 14 липня 2016 року у вказаному кримінальному провадженні 26 липня 2016 року було проведено балістичну експертизу.
Постановою прокурора від 27 грудня 2016 року на підставі ст. 217 КПК

з кримінального провадження № 002644 було виділено матеріали досудового розслідування за підозрою ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, які було внесено до ЄРДР 27 грудня 2016 року за № 0005060. Рішення прокурора обґрунтоване тим, що під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні

№ 002644 не було доведено причетності ОСОБА_7 до вчинення злочину, передбаченого ст. 296 КК, але було доведено причетність його до вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, на підставі чого йому було повідомлено про підозру

у вчиненні кримінального правопорушення. Отже, досудове розслідування

в кримінальному провадженні № 002644 здійснювалося щодо діянь, вчинених ОСОБА_7 , а матеріали досудового розслідування, виділені в окреме провадження, яке внесено до ЄРДР за № 0005060, стосуються вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК.
Такими, що не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону,

є твердження захисника про порушення порядку виділення матеріалів кримінального провадження № 0005060 з кримінального провадження

№ 002644 на підставі відповідної постанови прокурора. Процесуальний закон не встановлює обов`язку прокурора або слідчого звертатися з клопотанням

до слідчого судді щодо використання доказів, отриманих внаслідок гласних слідчих (розшукових) дій як доказів в іншому кримінальному провадженні, шляхом отримання тимчасового доступу до процесуальних джерел доказів (документів) з подальшим

їх вилученням із кримінального провадження.
Матеріали досудового розслідування були виділені в окреме провадження

з дотриманням вимог, встановлених ст. 217 КПК. У цьому провадженні форми кримінального процесу як гарантії його законності, дотримання прав та свобод людини і громадянина в цій частині не порушено.
Доводи захисника про те, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні

№ 0005060 щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 263 КК не містить посилання

на висновок судово-балістичної експертизи від 26 липня 2016 року № 279/280/281-16, спростовуються змістом самого обвинувального акта, де зазначено про проведення

під час досудового розслідування в кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0002644 за ч. 1 ст. 296 КК, судово-балістичної експертизи

від 26 липня 2016 року № 279/280/281-16.
Твердження захисника про те, що всупереч вимогам ст. 290 КПК під час досудового розслідування стороні захисту не надавалася для ознайомлення вогнепальна зброя,

є необґрунтованими.
Вилучені під час огляду місця події 13 липня 2016 року предмети і речі, зокрема й обріз мисливської рушниці № НОМЕР_1 моделі ІЖ-К 16 калібру, постановою від 12 вересня 2016 року визнано речовими доказами і передано на зберігання в камеру схову Заводського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області.
28 грудня 2016 року в порядку, визначеному ст. 290 КПК, ОСОБА_7 було надано доступ до матеріалів кримінального провадження, зокрема і вказаних протоколу огляду та висновку експерта, чого не заперечує в касаційній скарзі захисник.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, клопотань від сторони захисту про надання речового доказу для огляду на виконання вимог ст. 290 КПК

не надходило. Підстав стверджувати, що вказаний речовий доказ прихований органом досудового розслідування від сторони захисту, немає. Будь-яких тверджень про те,

що вилучений під час огляду 13 липня 2016 року обріз мисливської зброї не є вогнепальною зброєю чи не відповідає ознакам предмета злочину, передбаченого

ч. 1 ст. 263 КК, від сторони захисту не надходило ні під час досудового розслідування,

чи після його закінчення, ні в судовому провадженні. Відсутні такі твердження

й у касаційній скарзі сторони захисту, в змісті якої не ставиться під сумнів відповідність ознак речового доказу обрізу мисливської рушниці, ознакам предмета злочину, інкримінованого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 263 КК.
Згідно з ч. 1 ст. 349 КПК (у редакції від 07 жовтня 2014 року, чинній на момент розгляду кримінального провадження судом першої інстанції) після виконання дій, передбачених ст. 348 цього Кодексу, головуючий з`ясовує думку учасників судового провадження про те, які докази потрібно дослідити, і про порядок їх дослідження. Частиною 2 цієї статті визначено, що обсяг доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження визначаються ухвалою суду і в разі необхідності можуть бути змінені.
Як убачається з аудіозапису судового засідання від 12 жовтня 2018 року відповідно до вказаних вимог закону судом першої інстанції з урахуванням позицій сторін судового провадження ухвалено рішення про порядок дослідження доказів. На виконання встановленого порядку судом досліджено письмові докази та показання, згідно

з вимогами ч. 4 ст. 95 КПК. Від учасників судового розгляду не надходило клопотань про огляд вогнепальної зброї як речового доказу в справі. В обґрунтування наявності

в діях засудженого складу інкримінованого злочину та винуватості у його вчиненні ОСОБА_7 , як достовірний, належний і допустимий доказ судом покладений висновок судово-балістичної експертизи № 279/280/281-16 від 26 липня 2016 року. Клопотань про призначення експертизи, виклик для допиту в судовому засіданні експертавід сторони захисту не надходило.

Суд згідно з приписами ч. 2 ст. 26 КПК у кримінальному провадженні вирішує лише

ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень кримінальним процесуальним законом.
Змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів, доведення перед судом переконливості та обґрунтованості власних тверджень і доводів щодо висунутого обвинувачення є однією із засад кримінального провадження згідно п. 15 ч. 1

ст. 7 КПК. Відповідно до положень частин 1-3 ст. 22 цього Кодексу кримінальне провадження, що здійснюється на основі змагальності, передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, встановленими цим Кодексом, і вони мають рівні права на збирання

та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також

на реалізацію інших процесуальних прав. Натомість суд, зберігаючи об`єктивність

та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами

їх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Сторона захисту в цьому кримінальному провадженні не була позбавлена процесуальної можливості клопотати про надання речового доказу для огляду. Проте за відсутності такого клопотання з урахуванням ст. 22 КПК колегія суддів виходить з того, що сторона захисту, самостійно обстоюючи свою правову позицію, не вважала за доцільне скористатися таким правом як на етапі відкриття матеріалів досудового розслідування, так і під час судового розгляду та апеляційного перегляду, що не суперечить меті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Враховуючи, що ознаки предмета злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, встановлює суд не стільки за наслідком безпосереднього огляду такого речового доказу,

як вогнепальна зброя, скільки внаслідок дослідження іншого процесуального джерела доказів документа (висновку балістичного експертного дослідження), що містить твердження фахівця в особливій галузі знань про характерні властивості наданого для дослідження обрізу мисливської зброї, обґрунтованість і правильність яких учасниками провадження не поставлені під сумнів, колегія суддів доходить висновку про відсутність у цьому провадженні таких порушень кримінального процесуального закону під час дослідження та оцінки доказів, що є істотними в сенсі ст. 412 КПК.
Твердження захисника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали відповідей на доводи сторони захисту щодо недопустимості доказів, є надуманими. Питання щодо допустимості доказів у кримінальному провадженні вирішено судом

за наслідками розгляду справи, у тексті вироку розкрито зміст доказів, покладених

в обґрунтування винуватості засудженого в інкримінованому кримінальному правопорушенні. Апеляційний суд, розглянувши доводи сторони захисту, вказав

в ухвалі про допустимість доказів, якими обґрунтовано винуватість ОСОБА_7 .

Питання про те, чи виконав суд свій обов`язок щодо належного мотивування судового рішення, вирішується з урахуванням конкретних обставин справи. У змісті вироку

та ухвали апеляційного суду наведено достатні мотиви прийнятих судами рішень. Зважаючи на позиції Європейського суду з прав людини про те, що не можна тлумачити п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень (справа «Салов проти України», заява № 65518/01, рішення

від 06 вересня 2005 року, § 89), у цьому кримінальному провадженні такі стандарти мотивування судами своїх рішень дотримано.
Щодо доводів у касаційній скарзі про достатність доказів для доведення винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, колегія суддів виходить з того, що відповідно до ст. 94 КПК достатніми є докази,

які у сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування за ст. 91 цього Кодексу. Касаційний

суд не має підстав піддавати сумніву висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо достатності доказів для визнання ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, з огляду на відсутність підстав для твердження про їх недопустимість та з урахуванням меж касаційного розгляду, встановлених ст. 433 КПК.
З урахуванням викладеного та встановлених судом фактичних обставин убачається, що висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, є обґрунтованим.
Ухвала апеляційного суду?вмотивована та повною мірою відповідає вимогам статей

370, 419 КПК, у ній наведено належні й достатні мотиви, з яких виходив суд, а також положення закону, якими він керувався.

Істотних порушень закону про кримінальну відповідальність та кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були беззаперечними підставами для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, а також підстав для закриття кримінального провадження під час касаційного перегляду не встановлено.
За таких обставин суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника.
Керуючись статтями 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:
Вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 04 лютого 2020 року залишити без зміни,

а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3