ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 484/2412/17 Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Номер провадження: 11-кп//819/1077/19 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 3 ст. 187, ст. 198 КК України

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5

прокурора: ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Херсоні кримінальне провадження №0000355 за апеляційною скаргою прокурора Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_9 на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 18.06.2019 року щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Первомайськ Миколаївської області, громадянин України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 25.09.2001 року за ч.3 ст. 185 КК, п.1 ст. 93 КК, 42 України (в редакції від 1960 року) до позбавлення волі строком на 10 років,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 198, ч. 3 ст. 187 КК України

ВСТАНОВИЛА:

Відповідно до обвинувального акта у лютому 2016 року ОСОБА_7 , перебуваючи в м. Первомайську Миколаївської області отримав від невстановленої особи в якості відшкодування грошової заборгованості два ноутбуки марки «Lenovo G510» та марки «MCI». При цьому йому достеменно було відомо, що дані ноутбуки здобуті невстановленою особою злочинним шляхом. Після чого, обвинувачений вирішив збути (продати) вищевказані ноутбуки та, реалізуючи задумане, прибув до м. Миколаєва, де за допомогою ОСОБА_10 продав невстановленій слідством особі зазначені вище ноутбуки за 1500 грн.
22.02.2015 року приблизно о 12.00 год. ОСОБА_7 за попередньою змовою з двома особами, матеріли відносно яких виділені в окреме провадження, (далі особа1 та особа2), з метою скоєння розбійного нападу прибули до будинку АДРЕСА_2 , де проживає родина ОСОБА_11 , розподіливши між собою ролі кожного у вчиненні кримінального правопорушення. Особа2 почав слідкувати за ОСОБА_12 , який пересувався по ринку та знаходився біля дружини ОСОБА_12 . В цей час ОСОБА_7 та особа1, спостерігаючи, пройшли декілька разів біля вказаного вище домоволодіння. Після того, як особа2 зателефонував ОСОБА_7 та повідомив, що господар ОСОБА_12 знаходиться далеко, ОСОБА_7 та особа1 пройшли на подвір`я зазначеного домоволодіння, пройшли до будинку через незачинені двері, одягли заздалегідь приготовлені маски, особа2 дістав предмет, схожий на пістолет та увійшов до кімнати, де за комп`ютером сидів син господарів ОСОБА_13 . Особа2 погрожуючи ОСОБА_13 застосуванням пістолету, приставивши його до потилиці, почав вимагати, щоб той сказав, де знаходяться гроші. ОСОБА_13 , реально сприймаючи погрозу застосування відносно нього фізичне насильство, небезпечного для життя та здоров`я, як таку, що дійсно може бути реалізована, не став чинити нападнику опору. ОСОБА_7 в цей час пересувався до будинку в пошуках грошових коштів. Особа2 застосував до ОСОБА_13 насильство, небезпечне для життя та здоров`я потерпілого, що виразилось в тому, що він схопив потерпілого за шию, спричинивши йому тілесні ушкодження у виді крововиливу, положив його на ліжко обличчям до низу, накривши халатом голову, щоб він нічого не бачив, зв`язав йому руки за спиною дротом від плойки. Подолавши таким чином можливий опір потерпілого, особа2 та ОСОБА_7 отримали від ОСОБА_13 інформацію про те, де знаходиться кімната його батьків. Після чого ОСОБА_7 та особа2 разом з ОСОБА_13 , якого вони постійно тримали біля себе, приставивши пістолет до голови, перейшли до вищевказаної кімнати, де за тумбочкою ОСОБА_7 знайшов вмонтований в стіну металевий сейф, зачинений на навісний замок. ОСОБА_7 збив навісний замок та відчинив сейф, в якому знаходились ювелірні вироби: ланцюжок довжиною 30см, вагою 7 грам вартістю 8400 грн, ланцюжок довжиною 30см шириною 2мм вагою 4 грами, вартістю 4200грн, ланцюжок довжиною 40см шириною 2мм вагою 3 грами вартістю 3600 грн, браслет шириною 7мм вагою 5 грам вартістю 6000 грн, хрестик вагою 3 грами вартістю 3600 грн, кулон вагою 2 грами вартістю 2400 грн, ладанку вагою 2,5 грами вартістю 3000 грн, кулон вагою 6 грам вартістю 7200 грн та срібні вироби: сережки вагою 4 грами вартістю 100 грн, кулон у вигляді ключа чоловічого вартістю 100 грн, кулон у вигляді ключа жіночого вартістю 100 грн, сережки вагою 5 грам вартістю 125 грн, кільце вагою 7 грам вартістю 175 грн, всього на суму 39000 грн. Після чого наказали ОСОБА_13 не смикатись та, утримуючи викрадене при собі, з місця події зникли.
Дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковані за ст. 198 КК України як отримання та збут майна, завідомо одержаного злочинним шляхом та за ч.3 ст. 187 КК України як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу та погрозою застосування такого насильства (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло.
Вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 18.06.2020 року ОСОБА_7 визнано невинуватим та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю вчинення злочинів, передбачених ст. 198, ч.3 ст. 187 КК України. В задоволенні вимог про стягнення з обвинуваченого витрат на залучення експертів відмовлено.

Вимоги апеляційної скарги

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 (том 8 а.п. 186-192) просить вирок скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неповнотою судового розгляду та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочинів, передбачених ст. 198, ч. 3 ст. 187 КК України та призначити йому покарання за ст. 198 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки, за ч. 3 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 років з конфіскацією майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років з конфіскацією майна, яке належить йому на праві приватної власності.
В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що у порушення вимог ст. 370, 373, 374 КПК у вироку суду не проведено ґрунтовний аналіз зібраних у справі доказів з точки зору належності й взаємозв`язку, та не дано їм належної оцінки, вирок суду є необґрунтованим та належним чином не вмотивованим. Вважає, що суд безпідставно послався як на належні та допустимі докази, що забезпечують алібі обвинуваченого 22.02.2015 року об 12 годин на показання його дружини ОСОБА_14 та свідка ОСОБА_15 , оскільки ці показання спростовуються протоколом пред`явлення потерпілому ОСОБА_13 для впізнання особи від 01.04.2015 року, відповідно до якого ОСОБА_13 впізнав ОСОБА_7 , як особу, яка декілька разів проходила перед вікном його будинку безпосередньо перед скоєнням розбійного нападу, отже ОСОБА_7 у цей день та час перебував в іншому місці, ніж вказували свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . Суд проявив неповноту судового розгляду та не допитав потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які неодноразово не з`явились та надавали суду заяви про неможливість явки в судові засідання в зв`язку з зайнятістю на роботі та з інших причин, при цьому судом не було використано всіх повноважень для виклику потерпілих в судове засідання, зокрема судом жодного разу не розглядалось питання про накладання на них грошового стягнення. Суд у вироку формально перелічив докази, однак детально їх не проаналізував, обґрунтованих мотивів з яких у вироку дано перевагу одним доказам перед іншими не наведено. Суд не дав належної оцінки письмовим доказам: протоколу огляду місця події від 10.02.2015 року, яким зафіксовано огляд будинку після вчинення злочину; висновку судово-медичного експерта про отримання ОСОБА_13 легких тілесних ушкоджень, протоколу слідчого експерименту з потерпілим, відповідно до якого потерпілий міг бачити та запам`ятати осіб, які скоїли розбійний напад біля свого будинку, протоколу пред`явлення особи для впізнання від 25.03.2015 року, в ході якого потерплій впізнав особу під час слідчого експерименту, протоколу пред`явлення особи для впізнання від 01.04.2015 року, в ході якого потерпілий вказав на ОСОБА_7 як такого, що ходив перед будинком перед вчиненням злочину. При визнанні зібраних у справі доказів недопустимими, суд не керувався принципами справедливості, законності й верховенства права, не забезпечив додержання прав потерпілого на справедливий суд, а використовуючи доводи щодо наявності порушень окремих приписів КПК, при проведенні окремих слідчих дій, які за своїм змістом не потяли будь-якого порушення права на захист обвинуваченого, не призвели до втрати або якісної зміни речових доказів, безпідставно виправдав обвинуваченого.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 частково підтримав апеляційну скаргу прокурора у провадженні, просив скасувати вирок щодо ОСОБА_7 та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції з підстав істотного порушення вимог КПК через невмотивованість та необґрунтованість судового рішення.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 просили залишити вирок без зміни, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Потерпілі ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 до суду апеляційної інстанції не з`явились з невідомих суду причин про день, час та місце апеляційного розгляду повідомлялись належним чином за всіма наявними у справі засобами зв`язку та шляхом публікації на офіційному веб-сайті апеляційного суду.

Мотиви Суду

Заслухавши суддю-доповідача, позиції сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи апеляційної скарги та поданих на неї заперечень (том 8 а.п. 203-210), колегія суддів приходить до наступних висновків.

За змістом ст.2 КПК України завдання кримінального провадження полягає у захисті особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охороні прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпеченні швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений.

Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 62 Конституції України).

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину . Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини (ст. 17 КПК України).

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reotyle», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Згідно з вимогами ст. 373 ч. 1 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої ст. 284 цього Кодексу.

Ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону.

Безпосередньо дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що вина ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ст. 198, ч. 3 ст. 187 КК не доведена достатніми та допустимим доказами.

Під час допиту в суді першої інстанції ОСОБА_7 свою вину не визнав та показав, що жодного злочину, що йому інкриміновані органами досудового слідства, не вчиняв, докази, надані прокурором є неналежними та недопустимими. 22.02.2015 року в період з 11:30год до вечора він знаходився в гостях у своєї знайомої ОСОБА_14 , де також перебувала ОСОБА_15 , що підтвердили в суді вказані особи, допитані в якості свідків.
Належних, достатніх та допустимих доказів про вчинення ОСОБА_7 злочинів у справі не здобуто.
Як встановлено судом, вчинення злочину, передбаченого ст. 198 КК інкримінується ОСОБА_7 у лютому 2016 року (том 4 а.п. 17).

Як обґрунтовано встановив суд, ухвалою слідчого судді від 02.04.2015 року в рамках цього кримінального провадження ОСОБА_7 був обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою, який періодично продовжувався ухвалами слідчого судді, суду. Запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт був змінений обвинуваченому лише ухвалою суду від 08.06.2018 року. Отже, станом на лютий 2016 року обвинувачений перебував під вартою, тому не міг отримати та збути майно, завідомо одержане злочинним шляхом, а саме: два ноутбуки марки «Lenovo G510» та марки «MCI».
В апеляційній скарзі прокурор взагалі не наводить мотивів та доводів, з яких просить вирок в частині виправдання ОСОБА_7 за ст. 198 КК скасувати на ухвалити обвинувальний вирок. Прокурор не зазначає які саме докази винуватості ОСОБА_7 за цим епізодом досліджені та оцінені судом з порушенням або неповно, в чому саме полягає невідповідність висновків суду фактичним обставинам вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому злочину, передбаченого ст. 198 КК, неповнота судового розгляду, істотне порушення вимог КПК, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність. Отже враховуючи, що прокурор на навів в апеляційній скарзі жодних мотивів з яких просить скасувати вирок в цій частині, відповідні апеляційні вимоги є такими, що заявлені безпідставно та задоволенню не підлягають.

Оцінюючи апеляційні доводи про невідповідність висновків суду, викладених у вироку в частині виправдання ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 187 КК, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушенням вимог кримінального процесуального закону, неповноту судового розгляду та неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів виходить з наступного.
Обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні вказаного злочину органом досудового розслідування обґрунтовано показаннями потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , протоколом огляду місця події від 22.02.2015 року, висновком судово-медичного експерта про отримання ОСОБА_13 легких тілесних ушкоджень, протоколами пред`явлення потерпілому ОСОБА_13 особи для впізнання, протоколом слідчого експерименту з потерпілим ОСОБА_13 , результатами оперативно-розшукових заходів відносно ОСОБА_7 .
Оцінюючи доводи прокурора про неповноту судового розгляду через те, судом не був здійснений допит потерпілих, колегія суддів виходить з наступного.
Статтею 23 КПК України визначено, що суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом. Сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.
Потерпілі ОСОБА_12 та ОСОБА_13 протягом усього часу перебування справи в провадженні судів жодного разу не прибули у судові засідання для дачі показань, надавали суду чисельні заяви про розгляд провадження у свою відсутність на підставі письмових доказів. Через неявку потерпілих судові засіданні неодноразово відкладались, що призвело до порушення розумного строку розгляду кримінального провадження.
За таких обставин потерпілі не були позбавлені можливості реалізувати свої права, передбачені ст. 56 КПК України.
Доводи прокурора про те, що суд безпідставно не проявив більшу ініціативу у забезпеченні явки потерпілих, апеляційним судом не приймаються до уваги виходячи з наступного.
Як встановлено перевіркою матеріалів провадження, місцевий суд за клопотанням прокурора неодноразово відкладав судові засідання для виклику потерпілих з направленням на адресу потерпілих судових повісток, роз`ясняючи прокурору те, що забезпечення явки потерпілих в судове засідання покладено на сторону обвинувачення.
Однак у судові засідання для дачі показань потерпілі жодного разу не з`явились, хоча кримінальне провадження розглядалось судами близько 4 років.
Прокурор явку потерпілих до суду не забезпечив.
Отже, судом першої інстанції вжито всіх необхідних заходів для повідомлення потерпілих та забезпечення явки їх до суду, однак через їх неодноразову неявку суд був позбавлений можливості провести їх допит та ухвалив рішення на підставі наданих сторонами доказів, а саме дослідив у судовому засіданні протоколи слідчих дій з участю потерпілих та у вироку надав цим доказам належну правову оцінку.
Колегія суддів не може погодитися з доводами прокурора, що суд мав вживати більш активних дій для забезпечення явки потерпілих показання яких є доказами обвинувачення, зокрема шляхом накладення на них грошового стягнення, оскільки це суперечитиме засаді об`єктивності та неупередженості суду, відображеної, зокрема, у частині 6 статті 22 КПК України. Крім того, відповідних клопотань прокурор перед судом не ініціював.
Крім того, прокурор в апеляційній скарзі не обґрунтовує які саме істотні для справи обставини залишились нез`ясованими через те, що суд безпосередньо не допитав потерпілих.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілий ОСОБА_13 , на якого здійснено розбійний напад, в процесі вчинення злочину не бачив обличчя нападників, оскільки обличчя одного з них було приховано чорною панчохою, натягнутою на голову, що унеможливило ідентифікувати цю особу, а іншого потерпілий не бачив взагалі.
Потерпіла ОСОБА_12 не була очевидцем злочину і про обставини нападу на свого сина ОСОБА_13 знає лише з його слів.
Той факт, що потерпілий ОСОБА_13 бачив ОСОБА_7 через вікно біля свого будинку перед вчиненням злочину та впізнав його під час пред`явлення особи для впізнання 01.04.2015 року та зазначив про цей факт в ході проведення з ним 25.03.2015 року слідчого експерименту (том 4 а.п. 103, 113-122, 123-126), беззаперечно не свідчить про причетність ОСОБА_7 до вчинення злочину, а тому не можна лише на цій підставі дійти висновку, що його вина у розбійному нападі доведена поза розумним сумнівом, оскільки інших належних та допустимих доказів винуватості ОСОБА_7 не здобуто.
Так, під час огляду місця події 22.02.2015 року зафіксовано огляд домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , встановлено порушення порядку речей у спальній кімнаті, виявлено сейф, який відчинений, вилучені запахові сліди, сліди папілярних узорів, слід підошви взуття (том 4 а.п. 92-102).
Разом з цим проведеними слідчими діями за отриманою слідовою інформацією на місці злочину, будь-яких слідів ОСОБА_7 не виявлено.
Не знайдено в нього викрадених у родини ОСОБА_11 речей і під час ошуку його житла 01.03.2015 року та 02.04.2015 року (том 4 а.п. 144, 146- 147, 148-156, 188-202).
Досліджені судом письмові докази - протокол огляду місця події від 22.02.2015 року, протокол слідчого експерименту, за участі потерпілого ОСОБА_13 , висновок судово-медичної експертизи № 86 від 23.02.2015 року про отримання ОСОБА_13 легкого тілесного ушкодження (том 4 а.п. 102-106), довідки про вартість викраденого майна (том 4 а.п. 127-129), на які посилається в апеляційній скарзі прокурор як на докази винуватості ОСОБА_7 , підтверджують лише факт вчинення злочину та вартість викраденого майна, проте не доводять причетність саме ОСОБА_7 до вчинення злочину.
Отже судом, всупереч доводам апеляційної скарги, дано оцінку вказаним письмовим доказам у вироку і наведено мотиви- з яких суд визнав їх недостатніми для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину.
Таким чином, за відсутності достатніх та допустимих доказів причетності ОСОБА_7 до розбійного нападу на ОСОБА_13 неможливо встановити його участь та безпосередню роль у вчиненні злочину.

В якості основних доказів обвинувачення прокурор надав суду протоколи за результатами проведення оперативно-розшукових дій щодо ОСОБА_7 : зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, шляхом спостереження, відбору та фіксації змісту телефонних розмов, іншої інформації та сигналів, які передаються телефонними каналами зв`язку, у ході яких було зафіксовано розмови між обвинуваченим та іншими особами щодо обставин вчинення злочинів, що інкримінують ОСОБА_7 , а також висновок судової криміналістичної експертизи відео- звукозапису від 31.03.2017 року, згідно з яким підтверджено, що деякі слова (фрази, репліки) у зазначених вище розмовах вимовлені ОСОБА_7 , які суд визнав недопустимими доказами як такі, що не були відкриті стороні захисту в порядку ст. 290 КПК, що відповідає правовій позиції, висловленій у Постановах Верховного Суду від 16.03.2017 року (справа №5-364кс16 ) та від 16.01.2019року (справа №751/7557/15-к).
Прокурором в апеляційній скарзі не оспорюється висновок суду про визнання цих доказів недопустимими з підстав порушення стороною обвинувачення вимог ст. 290 КПК, отже апеляційним судом в силу ч. 1 ст. 404 КПК, законність вироку в цій частині не перевіряється.
Іншими доказами вина ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК поза розумним сумнівом, як правильно встановив суд першої інстанції, не доведена.
За таких обставин, оцінивши кожний доказ у кримінальному провадженні згідно з вимогами ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, та виправдав його за цією нормою.
Істотних порушень КПК, які б стали підставою для зміни або скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 418, 419 КПК України, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу прокурора у провадженні ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 18.06.2019 року щодо ОСОБА_7 , яким остатнього визнано невинуватим та виправдано у вчиненні злочинів, передбачених ст. 198, ч. 3 ст. 187 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 3 місяців з дня оголошення.

Судді: три підписи