Провадження №1-кп/127/707/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2020 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4 ,

сторони захисту адвоката ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 в місті Вінниці кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.03.2020 р. за № 0000668, за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Вінниці, громадянина України, освіта середня, не працюючого, розлученого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

30.10.2017 р. Вінницьким міським судом Вінницької області за частиною першою статті 185 Кримінального кодексу України до покарання у виді 100 годин громадських робіт, від відбування призначеного покарання звільнений на підставі пункту «в» статті 1 Закону України «Про амністію у 2016 році»;

05.07.2018 р. Вінницьким міським судом Вінницької області за частиною другою статті 186 Кримінального кодексу України до покарання у виді 4 років позбавлення волі зі звільненням від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 185 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_6 тимчасово працював і проживав в приміщенні ательє «Маріса», розташованому по вул. Академіка Ющенка, 18 в м. Вінниці, у якому знаходилась швейна техніка, частина з якої не використовувалась та перебувала у шафі зазначеного ательє, про що ОСОБА_6 достовірно знав.

06.01.2020 р. біля 20.00 год. у ОСОБА_6 під час його перебування у приміщенні зазначеного ательє виник злочинний умисел, направлений на таємне заволодіння майном ОСОБА_4 володільця ательє. Реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, керуючись жагою легкої наживи та незаконного збагачення, діючи повторно, умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_6 шляхом вільного доступу, таємно взяв з полиці шафи овелок торгової марки Singer моделі 14SH754 вартістю 5751,20 грн., який у подальшому здав під заставу до відокремленого підрозділу № 4 ПТ «Ломбард Приватний», за що отримав грошові кошти в сумі 500 грн. Отримані грошові кошти ОСОБА_6 витратив на власні потреби.

Внаслідок викрадення зазначеного вище майна ОСОБА_4 була спричинена майнова шкода на суму 5751,20 грн.

Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення (злочину) визнав та суду пояснив, що вчинив його за обставин, викладених у обвинувальному акті.

Потерпіла ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що вона відкрила ательє у приміщенні, де була майстерня з ремонту взуття і у зазначеній майстерні працював ОСОБА_7 подальшому обвинувачений перейшов працювати до неї, оскільки попередній власник майстерні з ремонту взуття припинив діяльність. Їй було відомо про минуле обвинуваченого, але вона вирішила надати йому шанс і не виганяла його з роботи.

На початку 2020 року в неї виникли особисті проблеми і вона не змогла проводити багато часу в ательє. Через деякий час вона виявила відсутність каси, на що обвинувачений повідомляв, що немає роботи і люди не звертаються у майстерню. Ще пізніше до неї зателефонували з кредитної спілки і повідомили про наявність заборгованості по кредиту. Обвинувачений заперечував свою причетність до зникнення оверлоку, але коли вона почала збирати його речі, вона виявила документи з кредитної спілки і звернулась у поліцію.

На даний час до неї звертаються клієнти, з яких обвинувачений взяв гроші, але роботу не виконав. Деяким клієнтам обвинувачений пошкодив взуття.

Щодо покарання для обвинуваченого покладається на розсуд суду, однак не вважає за доцільне позбавляти обвинуваченого волі, оскільки таким чином останній буде позбавлений можливості відшкодовувати завдану шкоду.

Судом відповідно до частини третьої статті 26 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) у зазначеному кримінальному провадженні було досліджено докази, клопотання про дослідження яких було заявлене сторонами кримінального провадження, а саме:

-договір позики № 4.2020.42 від 06.01.2020 р., відповідно до якого ОСОБА_6 під заставу швейної машинки Singer 14SH754 у відокремленому підрозділі № 4 ТП «Ломбард Приватний» отримав позику в сумі 500 грн. строком на 14 днів;

-висновок експерта № 2844/20-21 від 22.04.2020 р., згідно з яким ринкова вартість досліджуваного оверлоку Singer моделі 14SH754 з урахуванням зносу станом на момент вчинення кримінального правопорушення 06.01.2020 р. складала 5751,20 грн., при умові робочого стану та виконанні всіх функцій, що відповідні даній моделі;

-лист за підписом директора ПТ «Ломбард Приватний» Сич С.В. і компанія» ОСОБА_8 від 14.04.2020 р., відповідно до якого ОСОБА_6 користувався послугами відокремленого підрозділу № 4 ПТ «Ломбард Приватний» Сич С.В. і компанія», розташованого за адресою: вул. Пирогова, 51 кв. 2 в м. Вінниці, 06.01.2020 р., предметом застави стала Singer 14SH754.

Аналізуючи показання обвинуваченого та потерпілої, надані суду докази, клопотання про дослідження яких було заявлене сторонами кримінального провадження, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні було підтверджено факт викрадення обвинуваченим оверлоку Singer моделі 14SH754. Обвинувачений зазначеної обставини в судовому засіданні не заперечував, надавши суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому злочину, а також способу розпорядження викраденим майном. Зазначені показання обвинуваченого узгоджуються з показаннями потерпілої, а також наданими суду договором позики від 06.01.2020 р. та листом з ПТ «Ломбард Приватний» ОСОБА_8 і компанія».

Отже, суд вважає, що в діях обвинуваченого ОСОБА_6 наявні ознаки таємного заволодіння чужим майном (крадіжка).

При вирішенні питання щодо правової кваліфікації діяння ОСОБА_6 суд враховує, що пунктом 5 Підрозділу 1 Перехідних положень Податкового кодексу України (далі ПК) визначено, що у разі, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

Відповідно до підпункту 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV ПК з урахуванням норм абзацу першого підпункту 169.4.1 пункту 169.4 цієї статті платник податку має право на зменшення суми загального місячного оподатковуваного доходу, отримуваного від одного роботодавця у вигляді заробітної плати, на суму податкової соціальної пільги у розмірі, що дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року, - для будь-якого платника податку.

Тобто розмір податкової соціальної пільги в розумінні пункту 5 Підрозділу 1 Перехідних положень ПК дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на один місяць працездатних осіб з 1 січня 2020 року складає 2102 гривні. Отже, розмір податкової соціальної пільги у 2020 році для кримінально-правової кваліфікації становить 1051 гривню.

Зі змісту частини другої статті 11 Кримінального кодексу України (далі КК) випливає, що не є злочином дія або бездіяльність, яка хоча формально і містить ознаки будь-якого діяння, передбаченого цим Кодексом, але через малозначність не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяла і не могла заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі.

Відповідно до частини третьої статті 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення викрадення чужого майна вважається дрібним, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Натомість згідно з приміткою 2 до статті 185 КК у статтях 185, 186, 189 та 190 цього Кодексу значна шкода визнається із врахуванням матеріального становища потерпілого та якщо йому спричинені збитки на суму від ста до двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, для вирішення питання щодо наявності в діянні ОСОБА_9 ознак кримінального правопорушення або ж ознак адміністративного правопорушення необхідно визначити, чи перевищує вартість викраденого ним майна 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, тобто 210,2 гривень.

В ході проведення досудового розслідування за результатами товарознавчого дослідження встановлено, що вартість викраденого оверлоку на день його викрадення, тобто вчинення інкримінованого ОСОБА_6 діяння, складала 5751,20 грн., тобто перевищує 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Тому суд вважає, що в діях ОСОБА_6 наявні ознаки саме кримінального караного діяння.

При вирішенні питання щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого суд також приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 10 від 06.11.2009 р. «Про судову практику у справах про злочини проти власності», згідно з якими крадіжку і грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним. В судовому засіданні встановлено, що після заволодіння оверлоком обвинувачений під його заставу отримав кредит, а отриманим кредитом розпорядився на власний розсуд. Тому суд приходить до переконання, що в діях ОСОБА_6 наявні ознаки саме закінченого злочину.

Крім того, у примітці 1 до статті 185 КК зазначено, що у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається злочин, вчинений особою, яка раніше вчинила будь-який із злочинів, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 32 КК повторністю злочинів визнається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.

З наданих прокурором суду матеріалів випливає, що 30.10.2017 р. ОСОБА_6 засуджений Вінницьким міським судом Вінницької області за частиною першою статті 185 КК до покарання у виді 100 годин громадських робіт, від відбування призначеного покарання звільнений на підставі пункту «в» статті 1 Закону України «Про амністію у 2016 році». Також 05.07.2018 р. ОСОБА_6 засуджений Вінницьким міським судом Вінницької області за частиною другою статті 186 КК до покарання у виді 4 років позбавлення волі зі звільненням від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.

Отже, аналізуючи надані суду матеріали, суд приходить до переконання, що в судовому засіданні було підтверджено факт наявності в діях обвинуваченого ОСОБА_6 ознак повторності. Тому суд приходить до переконання, що дії ОСОБА_6 охоплюються складом злочину, передбаченого частиною другою статті 185 КК, за ознаками таємного викрадення чужого майна (крадіжки), кваліфікуючою ознакою якого є вчинення злочину повторно.

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами злочину», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочин, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд (далі ВС) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 р. (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначено, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблено ВС у постанові від 13.08.2020 р. (справа № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 р. (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.
Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 р. (справа № 629/847/15-к).
Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Крім того, при вирішенні питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 р. (справа № 298/95/16-к) зазначено, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

В ході судового розгляду кримінального провадження було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 вчинив злочин середньої тяжкості (згідно з класифікацією, чинною на момент вчинення інкримінованого йому діяння), який на час розгляду кримінального провадження судом відноситься до нетяжких злочинів, згідно з наданими суду матеріалами за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав та надав чіткі й послідовні показання щодо обставин його вчинення. Однак, суд враховує, що завдану потерпілій шкоду ОСОБА_6 не відшкодував і об`єктивних даних, які б свідчили про вжиття обвинуваченим заходів, спрямованих на її відшкодування, суду надано не було. Крім того, в ході судового розгляду кримінального провадження не було встановлено, що обвинувачений засуджує своє поведінку і висловлює щирий жаль щодо вчиненого ним діяння. Тому суд вважає, що правові підстави для ствердження про наявність у діях обвинуваченого ознак щирого каяття відсутні.

Отже, обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Як вже судом було зазначено вище, ОСОБА_6 вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення в період не знятої і не погашеної судимості, однак зазначена обставина згідно з приписами частини четвертої статті 67 КК не може бути врахована, як обставина, що обтяжує покарання обвинуваченого, оскільки передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака кримінального правопорушення, що впливає на його кваліфікацію. Крім того, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 19 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» від 04.06.2010 р. № 7, згідно з якими у разі якщо рецидив кримінальних правопорушень утворює одночасно і їх повторність, яка передбачена у статті чи частині статті Особливої частини КК як ознака кримінального правопорушення, що впливає на його кваліфікацію, то за змістом частини четвертої статті 67 КК як повторність, так і рецидив кримінальних правопорушень суд не може ще раз враховувати при призначенні покарання як обставину, що його обтяжує. Аналогічний висновок зроблено ВС у постанові від 07.06.2018 р. (справа № 203/921/16-к).

Отже, обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

При врахуванні думки потерпілої щодо виду і міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що ВС у постанові від 21.02.2019 р. (справа № 742/584/18) роз`яснив, що позиція щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, обставин, які пом`якшують та обтяжують його покарання, думки потерпілої щодо виду та міри покарання для обвинуваченого, суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення волі.

При вирішенні питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення його від відбування кримінального покарання з випробуванням суд приймає до уваги, висновки, викладені ВС у постанові від 26.04.2018 р. (справа № 757/15167/15-к), а саме: відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як вже було зазначено судом, загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Суд при цьому враховує, що у постанові від 19.07.2018 р. (справа № 755/6254/17) ВС зауважено, що неготовність до самокерованої правослухняної поведінки виключає призначення покарання, не пов`язаного з ізоляцією від суспільства. Також у постанові від 19.07.2018 р. (справа № 755/6254/17) ВС зауважено, що наявність попередніх судимостей за якими особу було звільнено від відбування покарання з випробуванням є перепоною для застосування щодо такої особи положень статті 75 КК.

Таким чином, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, суд враховує, що обвинувачений вчинив інкримінований йому злочин в період іспитового строку, а тому суд приходить до переконання, що правові підстави для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання відповідно до положень частини першої статті 75 КК, тобто з випробуванням, відсутні. Натомість, обвинуваченому має бути призначене покарання відповідно до приписів частини першої статті 71 КК.

При цьому суд враховує висновок, зроблений ВС у постанові від 11.12.2018 р. (справа № 311/480/15-к), згідно з яким у разі вчинення нового злочину під час іспитового строку невідбутою частиною покарання є раніше призначене покарання в його повному обсязі, за винятком строку попереднього ув`язнення.

Питання щодо речових доказів підлягає вирішенню відповідно до положень статті 100 КПК.

Згідно з частиною першою статті 124 КПК процесуальні витрати слід покласти на обвинуваченого.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 185 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Згідно з частиною першою статті 71 Кримінального кодексу України шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 05.07.2018 р. призначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді 4 (чотирьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

Строк відбування кримінального покарання рахувати з дня затримання на виконання вироку.

Речовий доказ, а саме: договір позики № 4.2020.42 від 06.01.2020 р. між ОСОБА_6 та ПТ «Ломбард Приват», який зберігається в матеріалах кримінального провадження залишити в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а засуджений, який утримується під вартою в той же строк з дня отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було под ано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: