Номер провадження: 11-кп/813/293/21
Номер справи місцевого суду: 496/1486/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретарів с/з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинуваченої ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_10 та її захисника ОСОБА_9 на вирок Біляївського районного суду Одеської області від 19.12.2019 року у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за №0001421 від 26.12.2017 року, яким
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с. Переможне Комінтернівського району Одеської області, громадянка України, з середньою освітою, не одружена, не працююча, проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судима,
засуджена за ч.1 ст. 115 КК України до 8 років позбавлення волі.
Тримається під вартою з 27.12.2017 року.
Вирішено питання з речовими доказами у кримінальному провадженні.

ВСТАНОВИВ:
Зміст оскаржуваного рішення.
Зазначеним вироком суду ОСОБА_10 засуджена за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, скоєного при наступних обставинах.
Так, 24 грудня 2017 року, близько 07 годин 30 хвилин, між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які перебували в приміщенні кухні будинку АДРЕСА_3 , виник конфлікт.
В ході конфлікту ОСОБА_10 , діючи умисно, з мотивів явної неповаги до охоронюваних законом цінностей життя та здоров`я людини, переслідуючи умисел, направлений на позбавлення життя ОСОБА_11 , взяла з ліжка, на якому вона перебувала, розкладний ніж та нанесла цим ножем останньому два удари в область грудей зліва, а також один удар в область лівого ліктьового суглобу, в результаті чого ОСОБА_11 від отриманих поранень помер на місці. Після чого ОСОБА_10 з місця вчинення злочину зникла.
Зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 просить вирок суду скасувати, перекваліфікувати дії обвинуваченої ОСОБА_10 з ч.1 ст.115 КК України на ст. 118 КК України, посилаючись на те, що вирок суду незаконний та необґрунтований, так як висновки суду про наявність у ОСОБА_10 умислу на вбивство ОСОБА_11 з мотивів явної неповаги до охоронюваних законом цінностей життя та здоров`я людини не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджені жодними доказами.
В обгрунтування апеляційної скарги захисник ОСОБА_9 зазначив, що доказами, дослідженими при судовому розгляді кримінального провадження, підтверджується, що обвинувачена ОСОБА_10 спричинила тілесні ушкодження ОСОБА_11 лише з мотивів захисту свого життя, гідності та честі жінки від злочинного нападу ОСОБА_11 , перебуваючи в стані необхідної оброни.
Суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги, що обвинувачена ОСОБА_10 на протязі досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження жодного разу не надавала пояснень про те, що вона мала намір позбавити ОСОБА_11 життя або спричинити йому тілесні ушкодження.
Навпаки, обвинувачена послідовно надавала пояснення про те, що в неї був єдиний намір звільнитися від напавшого на неї ОСОБА_11 , який її до цього згвалтував, з метою лише захисту свого життя, гідності та честі жінки, так як ОСОБА_11 намагався повторно вчинити її згвалтування оральним шляхом, при цьому погрожував їй вбивством.
Суд у вироку критично оцінив зазначені послідовні показання обвинуваченої ОСОБА_10 порушуючи положення ст.62 Конституції України, так як на протязі досудового розслідування та в суді жоден свідок не спростував її показання, суд належним чином не аргументував свої висновки.
Жодними іншими доказами також не підтверджено наявність у ОСОБА_10 умислу на позбавлення потерпілого життя з мотивів явної неповаги до охоронюваних законом цінностей життя та здоров`я людини, а не з мотивів захисту свого життя, гідності та честі жінки від злочинного нападу ОСОБА_11 .
В обстановці, яка склалася на місці злочину в будинку ОСОБА_11 , у обвинуваченої ОСОБА_10 виникла реальна, а не мнима необхідність захищатися від нападу вкрай розлюченого ОСОБА_11 , який міг щосекунди позбавити її життя.
У ОСОБА_10 виник стан необхідної оброни, так як вона не могла уникнути від посягання на неї ОСОБА_11 , оскільки вона лежала на ліжку, а ОСОБА_11 сидів на неї зверху, примушуючи до повторного згвалтування оральним шляхом. З урахуванням часу, місця та обставин злочину ОСОБА_10 не могла звернутися по допомогу до органів влади або сторонніх осіб.
У вироку суду встановлено з пояснень потерпілого ОСОБА_12 , який є братом ОСОБА_11 , що ніж, яким ОСОБА_10 спричинила тілесні ушкодження ОСОБА_11 , належав ОСОБА_11 , він постійно тримав свій ніж під подушкою у розкритому стані.
Однак, суд не врахував ці обставини, які вказують на відсутність у ОСОБА_10 умислу на позбавлення життя ОСОБА_11 , так як ОСОБА_10 не знала та не могла знати про ніж під подушкою, так як раніше не була знайома з ОСОБА_11 , перший раз була в будинку останнього, знайшла ніж випадково та, захищаючись, нанесла ним удари нападнику у стані необхідної оброни від суспільно небезпечного посягання останнього, що підтверджується положеннями ст. 36 КК України, а також Постанови Пленуму Верховного суду України №1 від 26.04.2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону», які передбачають права кожної особи на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи до органів влади.
На думку захисника, відсутність умислу у обвинуваченої на вбивство ОСОБА_11 також підтверджується хаотичним порядком нанесених тілесних ушкоджень, так як ОСОБА_10 нанесла ОСОБА_11 один удар в праву сторону грудей, другий в ліву сторону грудної клітини, а третій удар в ліктевий суглоб лівої руки, як вставновлено в медичному дослідженні та в протоколі огляду місця події.
Однак, суд у вироку, обгрунтовуючи умисел ОСОБА_10 на позбавлення життя ОСОБА_11 з мотивів явної неповаги до охоронюваних законом цінностей життя та здоров`я людини, не звернув на ці обставини уваги та прийшов до висновків про те, що ОСОБА_10 взяла ніж, начебто вона цей ніж навмисно приготувала, та нанесла ним два удари в область грудей зліва ОСОБА_11 , в результаті яких останній помер на місці, відкидаючи той факт, що ОСОБА_11 до цього вчиняв відносно неї дії, направлені на приниження її честі та гідності, погрожуючи позбавити життя. ОСОБА_10 перестала наносити удари ножем ОСОБА_11 , як тільки в неї з`явилася можливість звільнитися від насильницьких дій ОСОБА_11 та втекти.
Перед тим як покинути будинок вона спитала у потерпілого як він себе почуває, на що останній, вживаючи нецензурну лексіку, їй відповів, що добре, після чого обвинувачена покинула будинок ОСОБА_11 .
Зазначені обставини, на думку апелянта, підтверджують, що ОСОБА_10 фактично не знала, що спричинила ОСОБА_11 смертельні ушкодження перед тим, як покинула будинок, що також спростовує її умисел на позбавлення ОСОБА_11 життя.
При цьому, обвинувачена не взяла жодної гривні з кишені потерпілого ОСОБА_11 , у якого були при собі гроші у сумі 42000 грн.
На протязі всього досудового розслідування та судового розгляду ОСОБА_10 надавала послідовні чесні пояснення, співпрацювала зі слідством, зберегла речові докази, зокрема ніж, який є знаряддям злочину, хоча у ОСОБА_10 було багато часу для їх знищення, однак остання цього не зробила та добровільно надала їх працівникам поліції, сама до поліції не звернулась, так як потерпілий її залякав.
Враховуючи викладене в апеляційній скарзі захисник зазначив, що ОСОБА_10 нанесла тілесні ушкодження ОСОБА_11 суто з мотиву захисту свого життя, честі та гідності, як людини та жінки, сторона обвинувачення не довела іншого мотиву.
В апеляціній скарзі обвинувачена ОСОБА_10 просить скасувати вирок суду та кримінальне провадження направити на новий судовий розгляд посилаючись на те, що вирок суду необгрунтований, незаконий і винесений з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, так як суд належним чином не перевірів правдивість наданих нею показань про відсутність у неї умислу на вбивство ОСОБА_11 , так як вона, після згвалтування ОСОБА_11 , захищалась від ОСОБА_11 , який намагався задовольнити статеву пристрасть неприродним способом, із застосуванням фізичного насильства, а також з погрозами викликати своїх друзів для її групового згвалтування та подальшого вбивства.
Позиції учасників апеляційного розгляду.
Заслухавши доповідача, обвинувачену та її захисника, які уточнили та підпримали свої апеляційні скарги, просили вирок суду змінити, перекваліфікувати дії обвинуваченої ОСОБА_10 з ч.1 ст.115 КК України на ст. 118 КК України та призначити останній покарання в межах санкції цієї норми закону, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, вивчивши та дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку про те, що уточнені апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Мотиви суду апеляційної інстанції.
У відповідності до положень ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
У відповідності до положень ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.
У відповідності до положень п.2 ч.1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження;
У відповідності до положень ст. 411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо:
1) висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду;
2) суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки;
3) за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші;
2. Вирок та ухвала підлягають скасуванню чи зміні із зазначених підстав лише тоді, коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула чи могла вплинути на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого, на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, на визначення міри покарання або застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.
Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_10 визнана винною у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_11 , яке сталося 24 грудня 2017 року, близько 07 години 30 хвилин.
У вироку суду встановлені наступні обстановка та обставини кримінального правопорушення.
Так, між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які перебували у ліжку в приміщенні кухні будинку ОСОБА_11 , виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_10 , переслідуючи умисел, направлений на позбавлення життя ОСОБА_11 , взяла з ліжка, на якому вона перебувала, розкладний ніж та нанесла цим ножем ОСОБА_11 два удари в область грудей зліва, а також один удар в область лівого ліктьового суглобу, від яких ОСОБА_11 помер на місці, після чого ОСОБА_10 з місця вчинення злочину зникла.
Мотивом ОСОБА_10 вчинення злочину суд встановив явну неповагу до охоронюваних законом цінностей життя та здоров`я людини.
Апеляційний суд, безпосередньо дослідивши пояснення обвинуваченої ОСОБА_10 та матеріали кримінального провадження, вважає, що суд першої інстанції у вироку формально зазначив мотивом вчинення злочину явну неповагу ОСОБА_10 до охоронюваних законом цінностей життя та здоров`я ОСОБА_11 , однак жодним чином не мотивував цього висновку у судовому рішенні, а також не послався на відповідні докази, на підставі яких встановив наявність в діях обвинуваченої ОСОБА_10 суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України.
Так, у вироку суду, в обгрунтування висновку про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_10 , були зазначені письмові докази, документи та експертні висновки, а також показання свідків, які відбулися до та після вчинення кримінального правопорушення.
Разом з тим, суд у вироку, при встановленні мотиву та направленості умислу обвинуваченої ОСОБА_10 на вчинення кримінального правопорушення, безпідставно не взяв до уваги та критично оцінив показання обвинуваченої ОСОБА_10 , які є прямими доказами у кримінальному провадженні, відповідно до приписів ч.1 ст. 95 КПК України, та які не спростовані іншими доказами, зазначеними у вироку суду.
У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачена ОСОБА_10 пояснила, що вона з подругами пішла в заклад «Приторія» в м.Одеса, де вони розважалися та вживали спиртні напої, вона перебувала в стані сильного алкогольного сп`яніння однак після останнього коктейля, яким її пригостили, в неї виникли провали в пам`яті та вона не пам`ятає, як раніше незнайомий їй ОСОБА_11 вивів її з закладу та привіз до свого будинку в селі Латівка Біляївського району Одеської області.
Вона прийшла до тями лише в будинку, де раніше незнайомий їй ОСОБА_11 , незважаючи на її благання відпустити, двічі зґвалтував її на матраці, який лежав на полу кімнати. В перервах між статевими актами вона одягалась, але ОСОБА_11 її знову роздягав та ґвалтував.
Потім ОСОБА_11 потягнув її в кухню, кинув на диван, сів на неї зверху, примушував втретє вступити в статеві зносити неприроднім шляхом. Вона благала відпустити її, але ОСОБА_11 казав, що таких як вона потрібно винищувати, за ці дії йому нічого не буде, погрожував, що у разі її відмови викличе друзів, вони заставлять її зробити те, що він захоче, а потім вони її вб`ють.
Захищаючись від дій ОСОБА_11 вона відштовхнула його ногами, випадково знайшла під подушкою ніж та взяла його, механізм та локалізацію нанесення ударів ножем ОСОБА_11 вона не пам`ятає, однак підтверджує, що всі три удари ножем нанесла ОСОБА_11 саме вона, так як іншіх осіб в будинку не було.
ОСОБА_11 встав з ліжка та пішов до вікна, а вона, будучі зляканою, що ОСОБА_11 може продовжити відносно неї насильницькі дії, вдягнула речі, які були поряд, в тому числі випадково вдягла кофту останнього, перепитала ОСОБА_11 чи він живий, на що отримала відповідь потерпілого, побігла у сусідню кімнату, де на полу біля матрацу , на якому до цього її ґвалтував ОСОБА_11 , знаходились її речі, вдягла верхній одяг, забрала ніж та вибігла з будинку.
Вона бігла до дороги, якийсь невідомий чоловік на автомобілі підвіз її до трамвайної зупинки і дав кошти на проїзд, після чого вона добралася до своєї квартири по АДРЕСА_4 , де повідомила свою подругу ОСОБА_13 , що її зґвалтували та вона, ймовірно, вбила людину, показала ніж, який забрала з будинку.
В поліцію та лікарню вона не звернулася одразу, так як раніше не була в такій ситуації, була дуже злякана та не знала що робити. Вона мала відчуття забрудненості та постійно милася. Через три дні прийшли працівники поліції, яким вона добровільно видала всі речі та ніж, який є знаряддям злочину. Вона не малу наміру позбавляти ОСОБА_11 життя, а тільки захищалася від його насильницьких дій, третього зґвалтування неприродним шляхом, та погрози останнього її вбити. Розуміє, що перевищила межі необхідної оброни, щиро жалкує, що таке відбулося.
Апеляційний суд визнає пояснення обвинуваченої ОСОБА_10 , які безпосередньо дослідив під час розгляду апеляційного провадження, достовірними, так як вони не спростовані іншими доказами, відповідно до приписів ст. 94, ч.4 ст.95 КПК України.
Так, у вироку суду встановлено, що ОСОБА_11 та ОСОБА_10 приїхали на таксі з м.Одеси до будинку ОСОБА_11 , де були наодинці під час вчинення кримінального правопорушення, що не заперечують всі учасники апеляційного провадження.
Тобто свідки-очевидці події кримінального правопорушення відсутні, єдиною особою, яка може надати пояснення щодо обстановки та обставин, які відбулися між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на місці вчинення кримінального правопорушення, є тільки сама обвинувачена ОСОБА_10 ..
Таким чином, пояснення обвинуваченої ОСОБА_10 не спростовані показаннями свідків-очевидців події кримінального правопорушення, оскільки вони, в даному випадку, відсутні.
Крім того, апеляційний суд безпосередньо дослідив під час розгляду апеляційного провадження письмові докази, документи та експертні висновки, на які суд першої інстанції посилається у вироку в обгрунтування висновку щодо доведеності в діях обвинуваченої ОСОБА_10 суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, з мотиву явної неповаги до охоронюваних законом цінностей життя та здоров`я людини, та приходить до висновку про те, що ці докази не тільки не спростовують показання обвинуваченої ОСОБА_10 щодо обстановки та обставин кримінального правопорушення, при яких остання нанесла ОСОБА_11 тілесні ушкодження з метою захисту від насильницьких дій ОСОБА_11 , а навпаки об`єктивно їх підтверджують.
Так, з протоколу огляду місця події від 25 грудня 2017 року та фототаблиці до нього вбачається, що був оглянутий будинок в АДРЕСА_3 , на підлозі кухні, біля вікна, був виявлений труп ОСОБА_11 . Тілесні пошкодження ОСОБА_11 були нанесені на ліжку в кухні, в подальшому він пересувався до вікна, де впав та помер. В іншій кімнаті на підлозі є матрац, розкидані речі.
Таким чином, обстановкою, встановленою при огляді місця події в будинку ОСОБА_11 , в повному обсязі підтверджені пояснення обвинуваченої ОСОБА_10 про те, що ОСОБА_11 двічі зґвалтував її на матраці, який лежав на полу кімнати, потім на дивані в кухні примушував втретє вступити в статеві зносини неприроднім шляхом, де вона, захищаючись від дій ОСОБА_11 , випадково знайденим ножем нанесла удари ОСОБА_11 , після чого останній встав з ліжка та пішов до вікна.
З протоколу слідчого експерименту від 23 січня 2018 року та відеозапису до нього, проведеного за участю обвинуваченої ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_12 , вбачається, що обвинувачена ОСОБА_10 розповіла та відтворила обставини вчинення кримінального правопорушення, які повністю узгоджуються з обставинами, встановленими під час огляду місця кримінального правопорушення в протоколі від 25 грудня 2017 року, та є аналогічними до пояснень ОСОБА_10 при судовому та апеляційному розгляді кримінального провадження.
Крім того, з висновку експерта №78-Д від 19 січня 2018 року та фототаблиці до нього вбачається, що на пляшках горілки та на посуді, які вилучені при огляді місця події в кімнаті будинку ОСОБА_11 , не виявлені дактілоскопічні сліди ОСОБА_10 , тобто ОСОБА_10 , перебуваючи в будинку ОСОБА_11 , не вживала алкогольні напої.
Відповідно до протоколу обшуку від 27 грудня 2017 року в квартирі ОСОБА_10 та відеозапису до нього обвинувачена добровільно видала працівникам поліції свій одяг з плямами бурого кольору, чоловічу кофту темного кольору, та пояснила, що вона помилково вдягла її коли тікала з будинку ОСОБА_11 , а також ОСОБА_10 видала розкладний ніж з ручкою світлого кольору, яким нанесла тілесні ушкодження ОСОБА_11 та забрала з місця злочину з собою.
З протоколів від 28 грудня 2017 року та 17 січня 2018 року вбачається, що предмети, які були добровільно видані ОСОБА_10 під час обшуку, були оглянуті, потерпілий ОСОБА_12 серед цих предметів впізнав кофту та ніж, які належали його брату ОСОБА_11 ..
У висновку судово-медичної експертизи №407 від 06 лютого 2018 року встановлено, що у ОСОБА_11 виявлені рани на передніх поверхнях правої та лівої половини грудної клітини, а також наружної поверхні лівого локтьового суглобу. Смерть ОСОБА_11 , настала в результаті проникаючих ножових поранень грудної клітини з пошкодженням серця, легень.
Відповідно до висновків експертів №64 від 04 травня 2018 року та №66 від 03 травня 2018 року на клинку розкладного ножа, виданого обвинуваченою, виявлені домішки крові ОСОБА_11 , а на руків`ї ножа виявлені домішки крові крові ОСОБА_11 та ОСОБА_10 .
Піднігтьовий вміст правої руки ОСОБА_11 містять домішки крові обвинуваченої ОСОБА_10 .
Згідно протоколу огляду від 07 березня 2018 року СD-диску, при відтворенні якого на ньому міститься запис з камер відеоспостереження нічного клубу «Приторія», вбачається, що з цього закладу вийшли ОСОБА_11 та ОСОБА_10 та разом сіли до автомобіля таксі, що також не заперечується учасниками кримінального провадження.
Таким чином, апеляційний суд визнає пояснення обвинуваченої ОСОБА_10 достовірними, належними та допустимими доказами, оскільки вони, як зазначалося, не спростовані показаннями свідків та об`єктивно підтверджуються письмовими доказами, документами та експертними висновками, зібраними у кримінальному провадженні, повністю узгоджуються з наведеними доказами, які під сумнів нікім не ставляться, а також з тих підстав, що вони є послідовними та аналогічними до пояснень, які обвинувачена ОСОБА_10 надавала під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження.
На підставі наведеного апеляційний суд вважає, що знайшли підтвердження доводи апеляційних скарг про невідповідність висновків у вироку суду щодо встановленого мотиву вчинення ОСОБА_10 злочину з явної неповаги до охоронюваних законом цінностей життя та здоров`я людини та направленості її умислу на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, фактичним обставинам кримінального провадження, так як суд першої інстанції не мотивував зазачених висновків належним чином, в тому числі з посиланням на відповідні докази, як того вимагають приписи ст. 411 КПК України, та безпідставно не взяв до уваги послідовні пояснення обвинуваченої ОСОБА_10 , яка на протязі досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження послідовно стверджувала, що вчинила інкриміновані дії не з метою позбавлення його життя, а лише з метою захисту свого життя, гідності та честі жінки, так як ОСОБА_11 намагався втретє вчинити її згвалтування оральним шляхом та погрожував їй вбивством, які жодними доказами не спростовані та визнані апеляційним судом достовірними.
Також апеляційний суд приймає до уваги доводи апеляційних скарг про те, що при встановлені мотиву, з якого фактично діяла ОСОБА_10 , суд не надав належної оцінки обставині, яку встановив у своєму вироку з пояснень потерпілого ОСОБА_12 та обвинуваченої ОСОБА_10 , а саме , що ОСОБА_10 нанесла ОСОБА_11 удари ножем, який випадково нашла під подушкою у розкритому стані випадково, тобто застосувала його спонтанно, без будь-якого готування до злочину, та захищаючись від ОСОБА_11 ..
Апеляційним судом, відповідно до приписів ст.134 КПК України, потерпілий ОСОБА_12 , який є братом ОСОБА_11 , був у встановленому законом порядку повідомлений про розгляд апеляційних скарг, однак протягом всього розгляду апеляційного провадження потерпілий ОСОБА_12 в судові засідання не з`явився. Відповідно до приписів ч.2 ст. 139 КПК України здійснення приводу потерпілого кримінальним процесуальним законом не передбачено, в звязку з чим, з урахуванням думки всіх сторін кримінального провадження, апеляційне провадження було розглянуто за відсутності потерпілого ОСОБА_12 ..
Також апеляційний суд приймає до уваги доводи апеляційної скарги захисника на спростування мотиву вчинення кримінального правопорушення, встановленого у вироку суду, а саме, що у вироку суду безпідставно, всупереч наявним доказам, встановлено, що ОСОБА_10 нанесла у ліжку ОСОБА_11 два удара в ліву сторону грудної клітини, від яких він помер на місці.
Дійсно, з досліджених апеляційним судом висновку експерта № 407 від 06 лютого 2018 року, протоколу огляду місця події вбачається, що на трупі ОСОБА_11 були виявлені не два поранення в ліву сторону грудної клітини, а по одному пораненню в праву та ліву половини грудної клітини, а також в лівий локтьовий суглоб. Смерть ОСОБА_11 настала не на місті заподіяння тілесних ушкоджень в ліжку, а біля вікна в кухні, де був виявлений його труп.
Крім того, обвинувачена, звільнившись від ОСОБА_11 , забрала з місця злочину одяг та ніж, який є знаряддям злочину, однак зберегла їх та добровільно надала працівникам поліції при обшуку її квартири.
Таким чином, пояснення ОСОБА_10 про те, що вона, будучі силомиць утримувана ОСОБА_11 у ліжку для чергового згвалтування, випадково знайшла під подушкою ніж, яким в хаотичному порядку, захищаючись, нанесла тілесні ушкодження ОСОБА_11 , після яких останній пішов до вікна кухні, а вона перед тим як втекти розмовляла з ОСОБА_11 , тобто не тільки не була впевнена в настанні смерті останнього, а навіть не була впевнена в нанесені смертельних тілесних ушкоджень останньому, також об`єктивно підтверджують доводи апеляційної скарги про вчинення обвинуваченою інкримінованих дій з мотиву захисту від протиправних дій напавшого на неї ОСОБА_11 , а не з метою заподіяння йому смерті.
Крім того, у вироку суду встановлено, що обвинувачена ОСОБА_10 втікла з місця вчинення злочину коли ОСОБА_11 був ще живий, однак остання не вжила жодних заходів щодо надання йому медичної допомоги, тобто судом першої інстанції були прийняті до уваги пояснення ОСОБА_10 про те, що втікаючи з місця злочину вона розмовляла з ОСОБА_11 та не вчиняла дій для реалізації умислу на позбавлення його життя.
Однак, при таких обставинах, у вироку суду не мотивовано в зв`язку з чим ОСОБА_10 , яка мала умисел на позбавлення життя ОСОБА_11 , втікла з місця вчинення злочину коли він був ще живий та не довела свій умисел до кінця, оскільки будь-яких обставин, що перешкоджали б останній це зробити, у вироку суду не встановлено.
Апеляційний суд вважає, що поведінка ОСОБА_10 після того, як вона залишила місце злочину, а саме те, що вона не повідомила органи поліції про вчинений щодо неї статевого злочину та не звернулася до лікаря- гінеколога не впливають на доведеність умислу останньої на умисне вбивство ОСОБА_11 , а навпаки такі звернення, в даному випадку, тільки б підтвердили стан необхідної оборони у обвинуваченої.
На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку про те, що висновки у вироку суду про наявність у ОСОБА_10 умислу на позбавлення життя ОСОБА_11 з мотивів явної неповаги до охоронюваних законом цінностей життя та здоров`я людини не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджені жодними доказами, в зв`язку з чим дії обвинуваченої ОСОБА_10 неправильно кваліфіковані за ч.1 ст.115 КК України.
Апеляційний суд також звертає увагу на те, що висновки, викладені у судовому рішенні, мають істотні суперечності, що також є передбаченою законом підставою для визнання висновків суду такими, що не відповідвають фактичним обставинам кримінального провадження, відповідно до приписів п.4 ч. 1 ст. 411 КПК України.
Так, у фабулі кримінального правопорушення у вироку суду зазначено, що ході конфлікту ОСОБА_10 , переслідуючи умисел, направлений на позбавлення життя ОСОБА_11 , взяла з ліжка, на якому вона перебувала, розкладний ніж та нанесла цим ножем останньому два удари в область грудей зліва, в результаті яких ОСОБА_11 помер на місці.
Суд у вироку прийшов до висновку, що конфліктна ситуація між ОСОБА_11 та ОСОБА_10 виникла з тих підстав, що ОСОБА_10 не погоджувалась вступити в статевий контакт неприродним шляхом, як запропонував ОСОБА_11 .
Однак, на думку суду, у ОСОБА_10 було відсутне реальне посягання на її життя та гідність, тобто відсутні підстави для необхідної оборони при намаганні ОСОБА_11 вступити з нею в третій раз в статевий контакт неприродним шляхом, незважаючи на конфліктну ситуацію в звязку з відмовою від цього ОСОБА_10 , так як до цього передувало два статевих акта, протягом яких ОСОБА_10 не чинила загиблому опору.
В обгрунтування цього висновку про відсутність у ОСОБА_10 підстав для необхідної оборони суд посилається на якісь досліджені ним докази.
Однак, ці посилання є голослівними, без будь-якої конкретизації та зазначення жодного конкретного доказу, які б спростовували послідовні пояснення ОСОБА_10 про те, що в обстановці, яка склалася, вона не була згодна вступати ОСОБА_11 в статеві відносини, благала її відпустити, але перебувала в безпорадному стані, не змогла протистояти насильницьким діям та ОСОБА_11 її двічи зґвалтував. Реальне посягання на її життя та гідність було, так як ОСОБА_11 , сидячі на неї зверху, намагався повторно вчинити її згвалтування оральним шляхом, погрожував при цьому їй вбивством, в неї був єдиний намір звільнитися від напавшого на неї ОСОБА_11 , який її до цього згвалтував, з метою лише захисту свого життя, гідності та честі жінки.
Крім того, обгрунтовуючи відсутність у ОСОБА_10 підстав для необхідної оборони, суд у вироку також посилається на ніби то розрив в часі, між початком третього посягання на її статеву свободу та нанесенням тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , однак, не встановив конкретної тривалості та доказів, якими розрив у часі підтверджується, в тому числі з урахуванням того, що ці обставини також не були встановлені на досудовому розслідуванні.
Між тим, з пояснень ОСОБА_10 , які апеляційний суд визнав достовірними, вбачається, що ніякого розриву в часі між третім посяганням ОСОБА_11 на статеву свободу обвинуваченої та нанесенням нею тілесних ушкоджень ОСОБА_11 фактично не було, так як ОСОБА_10 , захищаючись, нанесла удари ножем ОСОБА_11 , який сидів на неї зверху та примушував до статевого контакту оральним шляхом.
Разом з тим, у вироку суду міститься іншій висновок, який суперечить попередньому, про те, що статеві відносини між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 взагалі не мали місця, з посиланням на висновок судово-медичної експертизи №3331/170-Д від 17 січня 2018 року, в якому, зокрема, встановлено, що у ОСОБА_10 виявлені тілесні ушкодження у вигляді синця лівого плеча, дівоча пліва порушена давно та свіжих ушкоджень в ділянці зовнішніх статевих органів і заднього проходу не виявлено.У біологічних зразках, відібраних у ОСОБА_10 , не знайдені відповідні сліди ОСОБА_11 , що на думку суду першої інстанції виключає наявність у неї статевих актів під час вказаних подій.
Також в обгрунтування цього висновку суд посилається на висновок експерта № 407 від 06 лютого 2018 року про те, що на статевих органах ОСОБА_11 виявлені клітини епітелію, встановити статеву належність яких не є можливим із-за відсутності в клітинах характерних цитохімічних та цитоморфологічних відзнак, що, на думку суду, спростовує твердження ОСОБА_10 про декілька статевих актів з ОСОБА_11 ..
Однак, суд першої інстанції не мотивував в зв`язку з чим ставить під сумнів пояснення ОСОБА_10 щодо її згвалтування ОСОБА_11 на підставі зазначеного висновок судово-медичної експертизи №3331/170-Д від 17 січня 2018 року, з урахуванням встановлених судом обставин, що предметом експертного дослідження були біологічні зразки, відібрані у ОСОБА_10 через три дня після згвалтування, ОСОБА_10 поясняла, що постійно милася через відчуття забрудненості.
Суд першої інстанції, наголошуючи на тому, що ОСОБА_10 ОСОБА_11 не чинила опору, так як у неї був виявлений тільки синець лівого плеча, не звернув уваги та не надав відповідної оцінки поясненням ОСОБА_10 про те, що під час зґвалтування ОСОБА_11 вона фактично перебувала у безпорадному стані, ОСОБА_11 постійно контролював її поведінку, в тому числі в перервах між статевими актами та в туалеті. Вона не кричала на не звала на допомогу, оскільки вони перебували у приватному будинку, а тільки просила відпустити її, не могла фізично протистояти гвалтивніку та не вступала з ним у бійку, так як була залякана його погрозами.
Та обставина, що у ОСОБА_10 дівоча пліва порушена давно та свіжих ушкоджень в ділянці зовнішніх статевих органів і заднього проходу не виявлено, не ставить під сумнів показання обвинуваченої щодо її зґвалтування, які визнані апеляційним судом достовірними.
Крім того, у висновку експерта №407 від 06 лютого 2018 року фактично були встановлені на статевих органах ОСОБА_11 сліди статевих віносин, тільки належність їх ОСОБА_10 або іншій особі не була встановлена з підстав, зазначених в дослідницький частині експертного висновку.
Поставивши під сумнів статеві відносини між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 суд першої інстанції не встановив у вироку чим займалися ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у будинку, під час перебування на матраці на полу, а також у ліжку, де останньому були нанесені тілесні ушкодження, від яких настала його смерть.
Також у вироку суд прийшов до висновку про те, що пояснення ОСОБА_10 та позиція сторони захисту щодо кваліфікації дій обвинуваченої, як перевищення меж необхідної оборони за ст. 118 КК України, має бути критично оцінена з тих підстав, що показаннями свідків підтверджується вживання обвинуваченою весь вечір алкогольних напоїв, що спростовує твердження обвинуваченої про втрату відчуття свідомості та пам`яті саме від коктейлю чорного кольору, яким її пригостили, а також , що ОСОБА_10 самостійно, без примусу, сіла разом з ОСОБА_11 до автомобіля, допомоги у водія не просила і лагідно спілкувалася з загиблим.
Разом з тим, суд не навів мотивів, з яких вважає, що вживання обвинуваченою у закладі «Приторія» алкогольних напоїв та перебування внаслідок цього в стані алкогольного сп`яніння, виключає можливість перебування обвинуваченої ОСОБА_10 у стані необхідної оборони, а також перевищенні меж цієї оборони.
Крім того, обвинувачена ОСОБА_10 в своїх поясненнях сама наполягала на тому, що внаслідок надмірного вживання алкоголю перебувала в безпорадному стані внаслідок сп`яніння, в неї були провали пам`яті, тому саме від якого коктейлю остання прийшла до такого стану не має жодного значення.
Апеляційний суд не приймає до уваги доводи прокурора при розгляді апеляційної скарги, в обгрунтування умислу обвинуваченої ОСОБА_10 саме на позбавлення життя ОСОБА_11 з мотиву явну неповаги до охоронюваних законом цінностей життя та здоров`я людини, на недостовірність пояснень ОСОБА_10 щодо провалів в пам`яті, з посиланням на висновок судово-психіатричної експертизи № 55 від 06.02.2018 року.
Так, в поясненнях обвинувачена ОСОБА_10 посилається на провали в пам`яті, які бувають в стані простого (не патологічного) алкогольного спяніння, тільки під час коли вони разом з ОСОБА_11 вийшли з закладу та їхали та таксі до будинку останнього, так як вона прийшла до тями вже на матраці на кухні останнього.
Однак, прокурор не мотивувала яким чином провали в пам`яті в дорозі до будинку ОСОБА_11 впливають на достовірність пояснень обвинуваченої ОСОБА_10 щодо подальших обставин кримінального правопорушення, в тому числі з урахування того, що під час досудового розслідування не встановлено, та в судовому рішенні не зазначено, що ОСОБА_10 давала ОСОБА_11 згоду на статеві стосунки та з цією метою їхала з ним до будинку.
ОСОБА_10 послідовно пояснює, яким чином відбувалися події після того, як вона прийшла до тями, зокрема, як вона захищалася в ліжку від насильницьких дій ОСОБА_11 , відштовхнула його ногами, випадково знайшла під подушкою ніж та взяла його, при цьому обвинувачена стверджує, що не пам`ятає лише момент нанесення нею ударів ножем ОСОБА_11 , однак не заперечує, що саме вона цим ножем нанесла останньому поранення.
Однак, у судовому рішенні механізм та локалізація тілесних ушкоджень встановлені висновком експерта та письмовими доказами, які не спростовують пояснення обвинуваченої щодо розташування у ліжку ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
У висновку судово-психіатричної експертизи № 55 від 06.02.2018 року, в якому, зокрема, встановлено, що до часу скоєння кримінального правопорушення ОСОБА_10 знаходилася у стані простого (не патологічного) алкогольного сп`яніння, однак її дії не були обумовлені бідь-якими переживаннями психотичного рівня (марення, галюцінації), якісно порушеною свідомістю, тому вона була здатна усвідомлювати свої дії та керувати ними, що не виключає кримінальної відповідальності обвинуваченої, однак, у експертному дослідженні відсутній висновок про те, що ОСОБА_10 , перебуваючи у стані простого (не патологічного) алкогольного спяніння, не могла мати провалів в пам`яті.
Апеляційний суд, перевіривши зазначені обставини, вважає, що ОСОБА_10 посилається на провали в пам`яті не з метою уникнути відповідальності за ч.1 ст. 115 КК України та необгрунтованої перекваліфікації її дій на ст. 118 КК України, оскільки послідовно дає пояснення щодо обстановки кримінального правопорушення, в якій вона перебувала, які визнані судом достовірними.
Також суд у вироку, в обгрунтування умислу обвинуваченої ОСОБА_10 саме на позбавлення життя ОСОБА_11 з мотивів явної неповаги до охоронюваних законом цінностей життя та здоров`я людини, посилається на те, що свідки бачили, як ОСОБА_10 у закладі «Приторія» вживала спиртні напої та сідала в таксі з ОСОБА_11 .
Разом з тим, суд не мотивував яким чином свідки можуть підтвердити або спростовувати пояснення ОСОБА_10 про те, що вона, внаслідок алкогольного сп`яніння перебувала в безпорадному стані та не пам`ятає як вийшла з закладу з ОСОБА_11 до автомобіля, крім того, як зазначалося, під час досудового розслідування не встановлено осіб, які б підтвердили, що ОСОБА_10 давала ОСОБА_11 згоду на статеві стосунки та з цією метою їхала з ним до будинку.
Також суд не мотивував яким чином свідки можуть підтвердити або спростовувати пояснення ОСОБА_10 щодо наявності або відсутності у неї тимчасових провалів в пам`яті, які бувають в стані простого алкогольного спяніння, та спростувати показання обвинуваченої, що вона прийшла до тями лише в будинку, де раніше незнайомий ОСОБА_11 її ґвалтував.
Крім того, та обставина, що ОСОБА_10 самостійно сіла разом з ОСОБА_11 до автомобіля таксі не протитрічить поясненням ОСОБА_10 , так як остання й не стверджувала, що втрачала свідомість та її насильно заносили до таксі, а пояснювала, що внаслідок сильного алкогольного сп`яніння не пам`ятає цих обставин.
При цьому, яким чином факт перебування ОСОБА_10 у стані сильного алкогольного сп`яніння у закладі «Приторія», а також та обставина, що вона вийшла з цього закладу та самостійно сіла разом з ОСОБА_11 до автомобіля таксі, проти яких не заперечують всі учасники кримінального провадження, спростовують показання ОСОБА_10 щодо обстановки та обставин подальших подій кримінального правопорушення, які сталася у будинку ОСОБА_11 , а саме про вчинення останнім зазначених протиправних насильницьких дій відносно ОСОБА_10 , від яких вона, захищаючись, з перевищенням меж необхідної оборони, нанесла ОСОБА_11 удари ножем, від яких він помер, у вироку суду будь-яким чином не мотивовано.
Апеляціний суд не досліджував показання свідків ОСОБА_14 Б ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , так як останні не були свідками-очевидцями події кримінального правопорушення в будинку ОСОБА_11 , їх пояснення стосувалися перебування ОСОБА_10 у стані сильного алкогольного сп`яніння при відвідуванні закладу «Приторія», а також від`їзду з цього закладу з ОСОБА_11 на таксі, що всі учасники апеляційного розгляду, зокрема сторона захисту, не заперечували.
Разом з цим, встановлене у вироку суду перебування ОСОБА_10 у стані сильного алкогольного сп`яніння при відвідуванні закладу «Приторія», внаслідок якого вона перебувала в безпорадному стані, не є підставою для подальшого вчинення відносно цієї особи протиправних дій.
На підставі наведеного, апеляційний суд встановив, що обвинувачена ОСОБА_10 спричинила тілесні ушкодження ОСОБА_11 з мотивів захисту свого життя, гідності та честі жінки від злочинного нападу ОСОБА_11 , так як в обстановці, яка склалася на місці злочину у обвинуваченої ОСОБА_10 виникла реальна, а не мнима необхідність захищатися від нападу ОСОБА_11 , оскільки вона не могла уникнути від посягання на неї ОСОБА_11 , оскільки вона лежала, а він сидів на неї зверху примушуючи до повторного згвалтування оральним шляхом. ОСОБА_10 не могла, з урахуванням часу, місця злочину та наведених обставин, звернутися по допомогу до органів влади або сторонніх осіб.
Апеляційний суд приходить до висновку про те, що висновки у вироку суду про доведеність кваліфікаціїї дій обвинуваченої за ч. 1 ст. 115 КК України грунтуються на неправильній оцінці фактичних обставин, встановлених у кримінальному провадженні, в зв`язку з чим суд неправильно встановив мотив, з якого обвинувачена ОСОБА_10 вчинила інкриміновані дії.
Обвинувачена ОСОБА_10 нанесла тілесні ушкодження ОСОБА_11 у стані необхідної оброни від суспільно небезпечного посягання останнього, з метою захисту її охоронюваних законом прав та інтересів, захищаючись від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, з урахуванням положень ст. 36 КК України.
Відповідно до приписів ст. 36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.
Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 цього Кодексу.
Не є перевищенням меж необхідної оборони і не має наслідком кримінальну відповідальність застосування зброї або будь-яких інших засобів чи предметів для захисту від нападу озброєної особи або нападу групи осіб, а також для відвернення протиправного насильницького вторгнення у житло чи інше приміщення, незалежно від тяжкості шкоди, яку заподіяно тому, хто посягає.
Стаття 118 КК України передбачає відповідальність за умисне вбивство при перевищенні меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця.
Відповідно до положень постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону», закріплене ст. 36 КК України право кожного на необхідну оборону від суспільно
небезпечного посягання є важливою гарантією реалізації
конституційних положень про непорушність прав та свобод людини і
громадянина, про невід`ємне право кожної людини на життя,
недоторканність її житла й майна, а також забезпечує умови для
захисту суспільних інтересів та інтересів держави.
При розгляді справ даної категорії судам необхідно
беззастережно додержувати вимог ч. 3 ст. 27 Конституції України
враховуючите, що відповідно до закону кожна особа має право на необхідну оборону
від суспільно небезпечного посягання незалежно від можливості
уникнути його або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів
влади.
Стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди.
При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.
До того ж, стан необхідної оборони існує протягом суспільного небезпечного посягання, яке має початковий і кінцевий момент, а також лише за умови необхідності негайного відвернення або припинення такого посягання. Необхідність негайного відвернення або припинення суспільного небезпечного посягання виникає там і тоді, де і коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди посягаючому, загрожує негайною і невідворотною шкодою для правоохоронюваних інтересів.
Апеляційний суд, проаналізувавшим зазначені положення законодавства та фактичні обставини кримінального правопорушення, встановлені апеляційним судом на підставі доказів, досліджених під час апеляційного розгляду кримінального провадження, приходить до висновку про те, що обвинувачена ОСОБА_10 допустила перевищення меж необхідної оборони, так як заподіяла ОСОБА_11 тяжку шкоду, а саме нанесла два удари ножем в життєво важливі органи, що не в повній мірі відповідало обстановці захисту, з урахуванням того, що ОСОБА_11 вчиняв щодо неї насильницькі дії без застосування ножа, а ОСОБА_10 після одного удару, нанесеного ОСОБА_11 ножем в життєво важливі органи, не зупинилася, нанесла ще удар в життєво важливі органи.
Крім того, апеляційний суд враховує , що після звільнення від насильницьких дій ОСОБА_11 та втечі з місця кримінального правопорушення обвинувачена ОСОБА_10 не звернулася негайно до медичної установи з метою відвернення настання наслідків від заподіяних нею тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , навіть якщо вона не була впевнена в нанесенні останньому смертельних поранень, а також не звернулася до правоохоронних органів з повідомленням про обставини кримінального правопорушення, хоча не була позбавлена можливості вчинити ці дії.
При таких обставинах, обвинувачена ОСОБА_10 перевищила межі необхідної оборони від суспільно небезпечного посягання ОСОБА_11 , в зв`язку з чим її дії мають бути перекваліфіковані з ч. 1 ст. 115 КК України на ст. 118 КК України, оскільки об`єктивна та суб`єктивна сторона цього кримінального правопорушення в повному обсязі доведена вищезазначеними доказами.
В зв`язку із зазначеним, керуючись ст.ст. 409, 411, 414 КПК України, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційні скарги підлягать задоволенню, а вирок суду першої інстанції зміні в частині кваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_10 , які мають бути перекваліфіковані на ст. 118 КК України, як
Призначаючи покарання обвинуваченої ОСОБА_10 за ст. 118 КК України, апеляційний суд, відповідно до положень т. 65 КК України, враховує суспільну небезпеку і характер вчиненого кримінального правопорушення, тяжкість скоєного, наявність обставин, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття обвинуваченої та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, так як показання обвинуваченої покладені в обгрунтування судового рішення, обставину, яка обтяжує покарання - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, а також особу ОСОБА_10 , яка має постійне місце проживання,родину та міцні соціальні зв`язки, починаючи з шкільного закладу характеризується тільки позитивно, николи не притягувалась до адміністративної або кримінальної відповідальності, та вважає необхідним призначати обвинуваченій ОСОБА_10 покарання в межах санкції за ст. 118 КК України, у вигляді двох років позбавлення волі, звільнити ОСОБА_10 з під варти з залу суду в зв`язку з фактичним відбуттям покарання.
Керуючись вимогами ст.ст. 376 ч. 2, 404, 405, 407, 409, 413, 415, 419 КПК України, апеляційний суд, -
УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_10 та її захисника ОСОБА_9 , задовольнити.
Вирок Біляївського районного суду Одеської області від 19.12.2019 року, у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за №0001421 від 26.12.2017 року, яким ОСОБА_10 засуджена за ч.1 ст. 115 КК України до 8 років позбавлення волі - змінити.
Перекваліфікувати дії ОСОБА_10 з ч.1 ст. 115 КК України на ст. 118 КК України.
Визнати ОСОБА_10 винною за ст. 118 КК України та призначити покарання у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі.
Зарахувати в строк відбування покарання перебування ОСОБА_10 під вартою з 27.12.2017 року по 29.12.2020 року.
Звільнити ОСОБА_10 з під варти негайно, в залі Одеського апеляційного суду, в зв`язку з фактичним відбуттям призначеного покарання.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.
Повний текст ухвали буде оголошено 29.12.2020 року, о 14 годині 00 хвилин в залі судових засідань № 10 Одеського апеляційного суду.

Судді Одеського апеляційного суду
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3