Справа № 158/355/20
Провадження № 1-кп/0158/74/20
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2020 року м. Ківерці

Ківерцівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2

прокурора - ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці кримінальне провадження № 0000753 від 04.12.2019 року про обвинувачення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луцьк, Волинської області, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, непрацюючого, із середньою спеціальною освітою, неодруженого, раніше судимого вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 02.10.2019 року за ч. 1 ст. 185 КК України до 3 років обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України, звільненого від відбування покарання на 2 роки, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 162 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до обвинувального акту, 02.12.2019 року (точної години досудовим розслідуванням не встановлено), ОСОБА_5 , перебуваючи у с. Сокиричі Ківерцівського району Волинської області, з метою таємного викрадення чужого майна, прийшов на територію домоволодіння, що за адресою: АДРЕСА_1 , перебуваючи у якому, через незачинені на замок вхідні двері проник до господарської споруди, звідки повторно, таємно викрав бувший у використанні діючий мідний кабель 4х2,5 мм загальною довжиною 50 метрів, вартість якого згідно довідки про вартість становить 1600 гривень 00 копійок, яким ОСОБА_5 розпорядився на власний розсуд, чим заподіяв ОСОБА_6 майнову шкоду на вищевказану суму.

Він же, 09.01.2020 року, близько 21 години 00 хвилин, діючи умисно, керуючись метою відкритого викрадення чужого майна, перебуваючи в кімнаті житлового будинку АДРЕСА_1 , шляхом вільного доступу, із застосуванням фізичного насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої, що виразилось в нанесенні двох ударів ногою по тулубу ОСОБА_7 , повторно, відкрито заволодів електричним чайником марки «Stenson ME-1049» вартістю 250 грн., який знаходився у картонній коробці на ліжку потерпілої, чим завдав потерпілій ОСОБА_7 матеріальної шкоди на вищевказану суму.

Також, ОСОБА_5 , 21.01.2020 року, близько 15 години 10 хвилин, перебуваючи у с. Сокиричі Ківерцівського району Волинської області, прийшов у житловий будинок до громадянина ОСОБА_8 , що за адресою: АДРЕСА_1 та перебуваючи в одній із кімнат цього будинку, діючи умисно, з метою нанесення тілесних ушкоджень іншій особі, під час раптово виниклого конфлікту з ОСОБА_8 , розуміючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, умисно збив останнього з ніг, після чого коли ОСОБА_8 перебував в положенні лежачи обличчям донизу, наніс декілька ударів (точна кількість під час досудового розслідування не встановлена) колінами в область шиї та голови, а у подальшому, продовжуючи свій злочинний умисел, спрямований на нанесення тілесних ушкоджень, взяв дерев`яну палицю, що перебувала в будинку, якою наніс останньому один удар в область потилиці.

Внаслідок вказаних вище неправомірних дій ОСОБА_5 заподіяв потерпілому ОСОБА_8 , згідно висновку судово-медичної експертизи №57 від 22.01.2020 року, наступні тілесні ушкодження: садна на передній поверхні правої вушної раковини, в ділянці лівої брови, в лобній ділянці зліва, забій з внутрішньо-шкірним крововиливом в тім`яній ділянці голови зліва, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Він же, в ніч з 22.01.2020 року на 23.01.2020 року, точна година досудовим розслідуванням не встановлена, прийшов до домогосподарства, розташованого по АДРЕСА_1 , належного на праві власності ОСОБА_9 та перебуває у користуванні ОСОБА_8 , маючи намір на незаконне проникнення до житла, який виник на грунті особистих неприязних відносин через неодноразові конфлікти, реалізуючи свій злочинний умисел та діючи з прямим умислом, всупереч волі законного володільця, порушуючи при цьому право кожного громадянина України на недоторканість житла та іншого володіння, що передбачене ст. 30 Конституції України, без передбаченого Законом дозволу та за відсутності інших визначених законом підстав, із застосуванням фізичної сили, руками збив замок із мотузки, яка була зав`язана на вхідних дверях та відкривши їх, таємно проник через вказані двері у середину житлового будинку, чим порушив конституційне право останнього на недоторканість житла.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину в інкримінованих йому злочинах визнав частково та дав пояснення, що він 02.12.2019 року, перебуваючи у с. Сокиричі Ківерцівського району Волинської області, прийшов на територію домоволодіння, що за адресою: АДРЕСА_1 , перебуваючи у якому, через незачинені на замок вхідні двері проник до господарської споруди, звідки таємно викрав бувший у використанні діючий мідний кабель, загальною довжиною 50 метрів. Разом з тим, також зазначив, що 21.01.2020 року, близько 15 години 10 хвилин, перебуваючи у с. Сокиричі Ківерцівського району Волинської області, прийшов у житловий будинок до громадянина ОСОБА_8 , що за адресою: АДРЕСА_1 та перебуваючи в одній із кімнат цього будинку, під час раптово виниклого конфлікту з ОСОБА_8 , умисно збив останнього з ніг, після чого, коли ОСОБА_8 перебував в положенні лежачи обличчям донизу, наніс декілька ударів колінами в область шиї та голови. Щодо висунутого обвинувачення в частині нанесення тілесних ушкодження дерев`яною палицею заперечив. Крім того, у судовому засіданні також вказав, що в ніч з 22.01.2020 року на 23.01.2020 року, він, прийшов до домогосподарства, розташованого по АДРЕСА_1 , яке перебуває у користуванні ОСОБА_8 , всупереч волі законного володільця, руками збив замок із мотузки, яка була зав`язана на вхідних дверях та відкривши їх, таємно проник через вказані двері у середину житлового будинку.

Вину у вчиненні умисного викраденні чужого майна (грабежі), поєднаному з насильством не визнав, зазначивши, що особа ОСОБА_7 йому не відома, і в зазначеному в обвинувальному акті часі та місці в той період не перебував, злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, не вчиняв.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримала покази свого підзахисного та зазначила, що ОСОБА_5 є особою молодого віку, враховуючи стан його здоров`я, а також те, що злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України останній не вчиняв, а тому просила суворо не карати.

Потерпілі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у судовому засіданні, кожен зокрема, зазначили, що матеріальна та моральна шкода їм не відшкодована, з цивільними позовами до останнього будуть звертатися після ухвалення вироку по даній справі, щодо міри покарання просили суворо покарати останнього.

Щодо епізоду вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, суд зазначає наступне.

Крім повного визнання вини обвинуваченим ОСОБА_5 у тому, що він своїми умисними діями, котрі виразилися у таємному викраденні чужого майна (крадіжці) вчиненого повторно, поєднаного з проникненням у інше приміщення, його вина у вчиненні зазначеного злочину підтверджується сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів.

Допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_6 показав суду, що на початку грудня 2019 року до нього зателефонував сусід ОСОБА_10 та повідомив його, що на огородині знайшов мідний провід. Він, приїхавши додому, ним було встановлено крадіжку мідних проводів. Крім того зазначив, що у вчиненому він запідозрив ОСОБА_5 , який декілька разів допомагав йому по домогосподарству. Прийшовши до місця проживання ОСОБА_5 , останній визнав вину у вчиненому, про що він повідомив працівників поліції. Разом з тим, потерпілий ОСОБА_6 у судовому засіданні щодо вартості викраденого кабелю, встановленого на досудовому розслідуванні заперечив.

Так, допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 , який є сусідом потерпілого ОСОБА_6 показав суду, що орієнтовно в зимовий період 2019 року, точної дати не пам`ятає, помітив на огородині домоволодіння ОСОБА_6 частину кабелю, про що повідомив останнього. Також у судовому засіданні зазначив, що ніяких осіб в момент знаходження вказаного кабелю на території не бачив.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 показала суду, що орієнтовно на початку грудня 2019 року до її домогосподарства прийшли невідомі на той момент особи разом із ОСОБА_5 , який запропонував їй придбати в них мідний кабель за 300 грн., на що вона погодилася. Пізніше, від працівників поліції їй стало відомо що даний кабель був викраденим.

Окрім показань потерпілого та свідків вина ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, підтверджується також безпосередньо дослідженими судом наступними доказами.

Як вбачається з витягу з ЄРДР від 04.12.2019 року, рапорту працівників поліції, зареєстрованого ЄО за №6875 від 03.12.2019 року та протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 03.12.2019 року, заяви ОСОБА_12 про добровільну згоду на проведення ОМП та протоколу огляду місця події від 03.12.2019 року з фототаблицею, в період часу з 26.11.2019 року по 02.12.2019 року, невстановлена особа, перебуваючи в АДРЕСА_1 , допомагаючи по господарстві ОСОБА_12 , шляхом вільного доступу, умисно таємно викрала мідний кабель довжиною близько 50 м., який знаходився у дровітні за вищевказаною адресою /т. 1, а.с.136-154/.

З протоколу огляду місця події від 03.12.2019 року та доданої до нього фототаблиці вбачається, що об`єктом огляду являється територія домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , під час якого виявлено мідний чотирьохжильний провід, загальною довжиною 50 м., який знаходився у мішку /т. 1, а.с.153-155/.

Згідно висновку експерта судової товарознавчої експертизи №711 від 29.10.2020 року, ринкова вартість викраденого бувшого у користуванні кабелю марки «КГ 4х6», довжиною 50 м., на момент вчинення кримінального правопорушення, тобто станом на 02.12.2019 року, могла складати 4145,50 грн.

Відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту від 09.01.2020 року за участю ОСОБА_5 та доданого до нього додатку, а саме відеозапису, який проведено на території домоволодіння, що за адресою: АДРЕСА_1 , обвинувачений ОСОБА_5 показав, як відчинив калітку, зайшов на територію вказаного домоволодіння та підійшов до господарського приміщення, відчинив вхідні двері, які були закриті на замок, та викрав мідний кабель, який в подальшому разом із своїм товаришем віднесли на скупку до ОСОБА_11 /т. 1, а.с.174/.

Беручи до уваги викладене, аналізуючи матеріали кримінального провадження та надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_5 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 3 ст. 185 КК України, доведена повністю, підстави для його виправдання відсутні.

Щодо епізоду вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, суд зазначає наступне.

Крім повного визнання вини обвинуваченим ОСОБА_5 у тому, що він своїми умисними діями, котрі виразилися у незаконному проникненні до житла, що порушує недоторканість житла громадян, його вина у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення підтверджується сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів.

Допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_9 показав суду, що в ніч з 22.01.2020 року на 23.01.2020 року до його будинковолодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , проникла невідома особа, яка завдала матеріальних збитків, що виразилось у пошкодженні побутової техніки. Про даний факт йому повідомив його брат. Викликавши працівників поліції було встановлено, що до вказаної події причетний ОСОБА_5 , у якого з його сином виник конфлікт.

Як вбачається з рапорту працівників поліції зареєстрованого ЄО за №425 від 24.01.2020 року, протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або іншу подію від 24.01.2020 року, протоколу огляду місця події від 24.01.2020 року та доданого до нього фототаблиці, в період часу з 22.01.2020 року по 23.01.2020 року, невстановлена особа, умисно, не маючи законного права, проникла до приміщення житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, будь-яких речей викрадено не було, зазначений будинок належить ОСОБА_9 /т. 1, а.с.207-219/

З протоколу проведення слідчого експерименту від 30.01.2020 року та доданої до нього фототаблиці вбачається, як обвинувачений ОСОБА_5 показує своє перебування на території житлового будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 , зазначає як взявся рукою за запірну планку з навісним замком, показав де знаходиться мотузка, до якої прикріплювався навісний замок, котру він витяг та розвязав, а також показав те, що робив всередині зазначеного будинку /т. 1, а.с.220-224/.

З врахуванням вищевикладеного, аналізуючи матеріали кримінального провадження та надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_5 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 1 ст. 162 КК України, доведена повністю, підстави для його виправдання відсутні.

Щодо епізоду вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, суд зазначає наступне.

Крім часткового визнання вини обвинуваченим ОСОБА_5 у тому, що він своїми умисними діями, котрі виразилися у нанесенні умисного легкого тілесного ушкодження, його вина у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення підтверджується сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів.

Допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_13 показав суду, що 21.01.2020 року, близько 15 год. 00 хв. він разом із своїми товаришами, перебували у житловому будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 та розпивали спиртні напої. До зазначеного будинку увійшов ОСОБА_5 , разом із своєю співмешканкою та голосно кричав і погрожував йому. Після чого, збив його з ніг та почав наносити тілесні ушкодження руками та ногами по голові, шиї та тулубу. Орієнтовно наніс йому близько 3-4 ударів, після чого взяв дерев`яну палицю та наніс удар ззаду по голові. Після того, як він почав викликати працівників поліції за допомогою мобільного телефону, обвинувачений разом із співмешканкою покинули вищевказане житло. Разом з тим, потерпілий зазначив, що його товариші очевидцями даної події не були.

Так, допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_14 показав суду, що 21.01.2020 року, він разом з ОСОБА_13 перебували за за адресою: АДРЕСА_1 . Близько 15 год. 10 хв. до вказаного будинковолодіння зайшов ОСОБА_5 із невідомою йому особою жіночої статті та почав спілкуватися з ОСОБА_13 . Крім того зазначив, про що останні спілкувались йому не відомо, нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_5 . ОСОБА_13 він також не бачив, оскільки вийшов із вказаного будинку.

Як вбачається з рапорту працівників поліції від 21.01.2020 року зареєстрованого за №361, протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 21.01.2020 року, 21.01.2020 року близько 15 год. 10 хв. за адресою: АДРЕСА_1 , сусід на ім`я ОСОБА_15 , наніс удари руками, ногами та дубовою палицею в ділянку голови та тіла ОСОБА_8 /т. 1, а.с.198-200/.

Відповідно до висновку експерта №57 від 22.01.2020 року судово-медичної експертизи, у ОСОБА_8 виявлені слідуючі ушкодження: садна на передній поверхні правої вушної раковини, в ділянці лівої брови, в лобній ділянці зліва, забій внутрішньо-шкірним крововиливом в тімяній ділянці голови зліва. Дані тілесні ушкодження виникли від травмуючої дії тупих предметів, індивідуальні обставини яких в характері ушкоджень не відобразились, цілком можливо при обставинах та в час вказаних підекспертним в постанові, та в протоколі його допиту, за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень. Виникнення вищевказаних ушкоджень в результаті падіння з висоти власного зросту, як з прискоренням так і без нього, а також внаслідок власноручного спричинення малоімовірно /т. 1, а.с.202-203/.

Згідно з протоколу проведення слідчого експерименту від 26.01.2020 року, проведеного за участю потерпілого ОСОБА_8 , та доданого до нього відеозапису вбачається, як ОСОБА_8 детально відобразив нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_5 , їх характер та локалізацію /т. 1, а.с. 204-205/.

Разом з тим, суд зазначає, що в ході судового розгляду стороною обвинувачення не доведено належними та допустимими доказами факт нанесення ОСОБА_5 тілесних ушкоджень ОСОБА_8 палицею. Відповідного доказу суду надано не було, дану дерев`яну палицю в ході досудового розслідування речовим доказом визнано не було, місце її знаходження, розташування, у ході досудового та судового розслідування також не встановлено.

Крім того, допитаний у судовому засідання свідок ОСОБА_14 , який викликаний у судове засідання стороною обвинувачення, також такий факт не підтвердив, оскільки не був очевидцем даних подій.

Жодних інших належних та допустимих доказів нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_5 . ОСОБА_8 палицею, крім показів самого потерпілого ОСОБА_8 , стороною обвинувачення, суду надано не було.

Суд враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (Рішення ЄСПЛ від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України», п. 43). Також має братися до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (Рішення ЄСПЛ від 11.07.2013 року у справі «Веренцов проти України», п.86).

Враховуючи викладене, суд вважає вірним виключити із обвинувачення ОСОБА_5 , за ч. 1 ст. 125 КК України, що останній наносив тілесні ушкодження ОСОБА_8 палицею. Таке виключення не змінює кваліфікації вчиненого ним злочину.

Суд окремо зауважує, що відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом; сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. За змістом ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом; суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що із суб`єктивної сторони злочин, передбачений ст.125 КК України, характеризується тільки умисною виною. Відповідальність за ст.125 КК України настає і у тих випадках, коли умисел винного був спрямований на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю і фактично було заподіяно легке тілесне ушкодження, а також заподіяння потерпілій особі фізичного болю, тобто ударів, побоїв чи інших насильницьких дій, що спричинили короткочасний розлад здоров`я

Беручи до уваги викладене, аналізуючи матеріали кримінального провадження та надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_5 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 1 ст. 125 КК України, доведена підстави для його виправдання відсутні.

Дані докази (показання, речові докази, документи) за свою суттю є належними та допустимим у розумінні норм КПК України.

Як наслідок, указані матеріали у повній мірі підтверджують собою факт доведеності у провадженні обставин регламентованих ст. 91 КПК України.

Щодо епізоду вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, суд зазначає наступне.

Допитана у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_7 показала суду, що 09.01.2020 року до неї подзвонила сестра та повідомила, що купила електрочайника за 250 грн., якого пізніше привезла їй додому, за адресою: АДРЕСА_1 . Пізніше сестра ОСОБА_16 поїхала додому. Близько 21 год. 00 хв. до неї в будинок почали стукати ногами у двері та увійшли ОСОБА_5 із невідомою особою жіночої статті та без жодних причин обвинувачений ОСОБА_5 почав наносити їй тілесні ушкодження руками та ногами по голові, спині та тулубу схопивши електрочайник, який знаходився в пакеті та вибіг із будинковолодіння.

Разом з тим, прокурор, як на докази вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, посилається на покази свідків, допитаних в судовому засіданні, а саме ОСОБА_17 та ОСОБА_18 .

Так, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_17 , яка являється сусідкою потерпілої ОСОБА_7 показала суду, що 09.01.2020 року до неї прийшла сестра ОСОБА_7 ОСОБА_16 та попросила позичити 250 грн. на чайник потерпілій, на що вона погодилась. Пізніше, близько 21 год. 00 хв., перебуваючи у своєму будинку почула крики, стукіт, тощо, вийшовши з будинку на дорогу побачила як бігли 2 особи, а за ними ОСОБА_7 з криками повернути чайник. Осіб за якими бігла потерпіла вона розпізнати не могла, оскільки було темно. На наступний день викликала працівників поліції.

Свідок ОСОБА_18 , яка працює продавцем у магазині у с. Сокиричі, Ківерцівського району Волинської області в судовому засіданні показала суду, що 09.01.2020 року, близько 11 год. 00 хв., сестра ОСОБА_7 ОСОБА_16 у них в магазині придбала чайник, сірого кольору з пластмасовою ручкою, для своєї сестри за 250 грн., про що повідомила її при покупці. Разом з тим, зазначила, що в магазині такий чайник був тільки один, тому коли приходили працівники поліції з коробкою від даного чайника, то вона його впізнала.

Крім того, в судовому засіданні оглянуті та дослідженні наступні письмові докази, надані стороною обвинувачення.

Із рапорту працівників поліції від 17.01.2020 року та протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 17.01.2020 року вбачається, що 09.01.2020 року ОСОБА_5 було відкрито викрадено із будинку ОСОБА_7 , що знаходиться у АДРЕСА_1 електро чайник чорного кольору, при цьому, їй було завдано тілесні ушкодження /т. 1, а.с.185-188/.

Відповідно до протоколу огляду місця події від 17.01.2020 року та доданої до нього фототаблиці, працівниками поліції оглянуто житловий будинок, що у АДРЕСА_1 , у одній із кімнат якого виявлено розірвану картону коробку з-під електрочайника «Stenson ME 1049», яку в подальшому було вилучено /т.1, а.с.190-192/.

Також, як вбачається з протоколу огляду місця події від 17.01.2020 року, проведеного за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем фактичного проживання ОСОБА_5 , виявлено два електрочайника бувші у вжитку. Під час огляду нічого не вилучалось/т.1, а.с.196/.

Оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, в межах факту вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом, оцінивши дослідженні докази з точки зору незалежності, допустимості, достовірності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що пред`явлене ОСОБА_5 обвинувачення не знайшло свого підтвердження у зв`язку із недоведеністю вини останнього.

Відповідно ст. 129 Конституції України, ст. 7 КПК України, основними засадами судочинства в Україні - є верховенство права, законність, рівність усіх учасників судового розгляду перед законом і судом; повага до людської гідності.

Згідно до ч. 2 ст. 62 Конституції України, та аналогічна позиція держави закріплена й у ч. 2 ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчинені злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, а відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України та ч. 4 ст. 17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Виходячи із законодавчого опису ознак складу злочину, передбаченого ст. 186 КК України, з суб`єктивної сторони він характеризується тільки прямим умислом, тобто, особа усвідомлює, що посягає на чужу власність, відкрито вилучає чуже майно, на яке вона не має ніякого права, передбачає спричинення матеріальної шкоди в певному розмірі та бажає спричинити таку шкоду.

Обов`язковими суб`єктивними ознаками грабежу є корисливий мотив спонукання до незаконного збагачення за рахунок чужого майна, а також корислива мета збагатитися самому або незаконно збагатити інших.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Коробов проти України» зазначив, що стандартом у кримінальному провадженні має бути доведення винуватості «поза всяким сумнівом», чого у даному кримінальному провадженні прокурором стосовно ОСОБА_5 не здійснено.

Отже, обвинувачення повинно довести «кожний факт», пов`язаний із злочином, щоб «не існувало жодної розумної підстави для сумнівів». Правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого по суті означає, що жодна з сумнівних обставин не може бути покладена в основу обвинувальних тез по справі, тобто воно висуває вимогу повної і безумовної доведеності обвинувачення. Ця вимога має на меті охорону законних інтересів обвинуваченого і служить гарантією досягнення істини у справі.

Таким чином, правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого виступає гарантією не тільки для обвинуваченого воно служить також гарантією досягнення мети правосуддя. Завдяки даному правилу досягається об`єктивна істина, так як обвинувачення ґрунтується тільки на безсумнівних доказах і безспірних фактах.

Згідно з ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Про це також йдеться у справі «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» від 06.12.1988 року (п.146), де Європейський Суд з прав людини встановив, що «принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ст. 1 КПК України).

Відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом (ст. 26 КПК України).

З урахуванням того, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ст. 84 КПК України).

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (ст. 85 КПК України).

Варто також зазначити, що згідно ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Також, до закінчення судового слідства клопотань від учасників процесу, у тому числі і від державного обвинувача, про збір, перевірку чи витребування додаткових доказів, не надійшло.

Суд обмежений у праві збору доказів вини обвинуваченого за власною ініціативою та, залишаючись об`єктивним і неупередженим, має створити необхідні умови для виконання сторонами їхніх процесуальних обов`язків та здійснення наданих їм прав, розглянути кримінальну справу і постановити відповідне рішення. Суди при розгляді кримінальних справ не вправі перебирати на себе функції обвинувачення чи захисту.

Диспозиція ч. 2 ст. 186 КК України передбачає, відповідальність за вчинення грабежу, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, або вчинений повторно, або за попередньою змовою групою осіб, однак як на досудовому слідстві, так і в судовому засіданні не здобуто «поза розумним сумнівом» доказів того, що саме ОСОБА_5 вчинив відкрите викрадення чужого майна, вчинене повторно, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої.

Оцінюючи наданих стороною обвинувачення письмових доказів, які лише доводять те, що 09.01.2020 року, близько 21 год. 00 хв., в кімнаті житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_7 невідомими особами було вчинено відкрите викрадення чужого майна, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої.

Варто також зазначити, що підставами вважати, що до вчиненого вищевказаного кримінального правопорушення причетний ОСОБА_5 є лише показання потерпілої ОСОБА_7 . Іншими письмовими доказами, показами свідків його причетність до скоєного «поза розумним сумнівом» у судовому засіданні не підтвердилось. Разом з тим, в ході досудового розслідування також не було проведено слідчий експеримент за участю потерпілої ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_5 .

Крім того, як вбачається з показів наданих потерпілою ОСОБА_7 , остання особисто ОСОБА_5 не знає, раніше бачила його один раз та від людей чула про його негативну поведінку.

Також слід зазначити, що показання потерпілої ОСОБА_7 є непослідовними, оскільки як вбачається із рапорту працівників поліції від 17.01.2020 року та протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 17.01.2020 року, остання зазначала, що викрадений чайник чорного кольору, однак у судовому засіданні вказувала на чайник сірого кольору.

У судовому засіданні встановлено, що і підтверджується також потерпілою ОСОБА_7 та матеріалами кримінального провадження, а саме протоколом огляду місця події від 17.01.2020 року, об`єктом якого є житловий будинок, що у АДРЕСА_1 , відповідно до яких, у вказаному будинку пошкоджені усі електричні джерела світла (лампочки), при цьому, кримінальне правопорушення вчинено 09.01.2020 року (у зимовий період пори року), близько 21 год. (у нічний період доби). Слід також вказати, що в ході проведення досудового розслідування, органами слідства не проведено впізнання, за участю потерпілої ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_5 , як беззаперечний доказ, вчинення грабежу останнім.

Разом з тим, відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 242 КПК України, експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, яких залучають сторони кримінального провадження або слідчий суддя за клопотанням сторони захисту у випадках та порядку, передбачених статтею 244 цього Кодексу, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання. Не допускається проведення експертизи для з`ясування питань права. Слідчий або прокурор зобов`язані забезпечити проведення експертизи щодо встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, стороною обвинувачення не проведено судово-медичну експертизу відносно ОСОБА_7 , що на думку суду є необхідним, оскільки дії ОСОБА_5 кваліфіковано як відкрите викрадення чужого майна, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої ОСОБА_7 , з метою вірної кваліфікації вказаного кримінального правопорушення (ч. 2 ст. 186 КК україни чи ч. 1 ст. 187 КК України).

Суд також вважає за необхідне зазначити, що для інкримінування обвинуваченому зазначеного складу злочину, передбаченого ч. 2 ст.186 КК, факт вчинення насильницьких дій, має бути доведений сукупністю доказів. Обвинувальний вирок у цьому випадку не може ґрунтуватися лише на показаннях потерпілої ОСОБА_7 , щодо обставин вчинення злочину.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Виходячи із положень презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, зокрема, в силу ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, за якими ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, та положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за якою кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку, суд приходить до висновку, що стороною обвинувачення не зібрано достатньо доказів, які б доводили, що дане кримінальне правопорушення, вчинено саме ОСОБА_5 , можливість для збору додаткових доказів вичерпано, а тому суд вважає за можливе та необхідне виправдати ОСОБА_5 за недоведеністю у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту першого частини першої статті 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 року (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Так, до обставин, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_5 суд відносить щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

До обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 відповідно до ст. 67 КК України, суд відносить рецидив злочинів.

Окрім цього, суд враховує дані про особу обвинуваченого ОСОБА_5 , який є особою молодого віку, стан здоров`я, негативно характеризується за місцем проживання, неодружений, не працюючий, вину у вчиненому визнав, його відношення до вчинених кримінальних правопорушень, які ним вчинено в період іспитового строку, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, поведінку під час та після вчинення злочинних дій.

З врахуванням вищевикладеного, беручи до уваги зазначені обставини, суд дійшов висновку, що виправлення і перевиховання обвинуваченого ОСОБА_5 , а також попередження вчинення ним нових злочинів не можливе без ізоляції від суспільства з призначенням покарання за санкцією статті, за якою його визнано винним (ч. 3 ст. 185 КК України), а також призначенням штрафу в межах санкції ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 162 КК України, із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 78 КК України, у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими ст. ст. 71, 72 КК України.

Враховуючи те, що ОСОБА_5 після постановлення вироку Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 02.10.2019 року, але до повного відбуття покарання вчинив нові злочини, тому суд до покарання, призначеного за новим вироком, відповідно до вимог ч. 1 ст. 71 КК України, частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами осіб, які притягаються до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинив обвинувачений ОСОБА_5 , визнання його людської гідності передбачає надання йому можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Цивільний позов по справі не заявлявся.

Витрати за проведення судово товарознавчої експертиз у розмірі 980,70 грн. стягнути з ОСОБА_5 в дохід держави.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою слід продовжити до набранням вироку законної сили.

Долю речових доказів вирішити у відповідності до ст. 100 КПК України.

Керуючись статтями 323, 324 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Визнати винним ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 125 КК України, призначивши покарання:

- за ч. 3 ст. 185 КК України у вигляді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 162 КК України у вигляді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.

- за ч. 1 ст. 125 КК України у вигляді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.

Виправдати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за недоведеністю у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_5 покарання у виді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

Згідно ч. 1 ст. 71, ст. 72 КК України до покарання за даним вироком частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 02.10.2019 року, остаточно призначивши покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_5 слід рахувати з моменту фактичного затримання 24.01.2020 року.

До набрання вироком законної сили залишити ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Стягнути з ОСОБА_5 в дохід держави судові витрати в сумі 980 (дев`ятсот вісімдесят) гривень 70 копійок, пов`язані із залученням експерта для проведення судової товарознавчої експертизи.

Речові докази по справі:

- мідний провід загальною довжиною 50 м. повернути потерпілому ОСОБА_6 ;

- картону коробку від електричного чайника марки «Stenson ME-1049» - залишити при матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений до Волинського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги через Ківерцівський районний суд Волинської області.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченим та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя Ківерцівського районного суду ОСОБА_1