Провадження № 11-кп/4820/212/20
Справа № 675/2205/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія : ухвала суду Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 серпня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілих: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

засудженого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому та в режимі відеоконференції з ДУ «Хмельницький слідчий ізолятор» та Ізяславським районним судом Хмельницької області, апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 в інтересах засудженого ОСОБА_10 та засудженого ОСОБА_10 на ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 26 грудня 2019 року,

в с т а н о в и л а :
Ухвалою Ізяславського районного суду від 26 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_10 про заміну покарання більш м`яким з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що нормами чинного законодавства України механізму заміни саме судом невідбутої частини покарання на більш м`яке стосовно засуджених до довічного позбавлення волі не передбачено. Такий механізм може бути встановлений в нормативно-правових актах, що не відносяться до компетенції суду.

Засуджений ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Ізяславського районного суду від 26 грудня 2019 року та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

Уважав, що при розгляді поданого клопотання було порушено його право на захист та об`єктивний всебічний розгляд.

Зазначав, що під час розгляду справи у суді першої інстанції в режимі відеоконференції не було чітко забезпечено його право на справедливий суд.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 в інтересах засудженого ОСОБА_10 просив ухвалу Ізяславського районного суду від 26 грудня 2019 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою клопотання засудженого задовольнити.

Захисник уважав, що суд першої інстанції необґрунтовано послався в оскаржуваній ухвалі на неможливість застосування положень ст.82 КК України до засудженого, як до особи, що відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі.

Так, суд першої інстанції безпідставно не застосував сталу прецедентну практику Європейського суду з прав людини, помилково трактував не цілком чіткі положення закону про кримінальну відповідальність не на користь засудженого, а відтак оскаржувана ухвала суду про відмову в задоволенні клопотання є незаконною та такою, що прийнята з порушенням норм закону про кримінальну відповідальність.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду з викладом змісту оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційних скарг; в режимі відеоконференції засудженого ОСОБА_10 та його захисника адвоката ОСОБА_9 на підтримання доводів викладених у апеляційних скаргах; прокурора ОСОБА_6 в заперечення поданих апеляційних скарг; думку потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ; перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів уважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.п.3 та 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26 квітня 2002 року "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким", роз`яснено, що відповідно до ч.1 ст.81 КК умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також до військовослужбовців, які засуджені до службових обмежень чи тримання в дисциплінарному батальйоні. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч.1 ст.82 КК може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк.

Покарання у виді довічного позбавлення волі відповідно до ст.64 КК України не має строкового виміру, тому вирішення питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання чи заміну невідбутої частини покарання більш м`яким є неможливим.

Відповідно до ч.1 ст.64 КК України довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не знайде можливим застосувати покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

На даний час заміна призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі можлива лише виключно в порядку ст.87 КК України, тобто шляхом помилування засудженого, що повною мірою відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною 2 ст.87 КК України встановлено, що актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженій особі до довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно ч.7 ст.151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

Ураховуючи норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що чинне законодавство України передбачає можливість заміни невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким лише шляхом помилування засудженого, а підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким поширюються лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не можуть бути застосовані.

Водночас, установлено, що вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 вересня 2014 року ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст.115 ч.2, п.п.1, 2, 4, 6, 9, 12, ст.187 ч.4 КК України, та призначено йому покарання:

- за ст.115 ч.2, п.п.1, 2, 4, 6, 9, 12 КК України у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, крім житла;

- за ст.187 ч.4 КК України у виді 15 років позбавлення волі з конфіскацією майна, крім житла.

На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено його у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, крім житла.

В силу ст.71 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання, визначеного вироком Хмельницького міськрайонного суду від 19 жовтня 2012 року, остаточно визначено покарання ОСОБА_10 у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, крім житла.

Згідно ухвали апеляційного суду Хмельницького області від 23 січня 2015 року вирок Хмельницького міськрайонного суду від 24 вересня 2014 року стосовно ОСОБА_10 залишено без зміни.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2016 року вирок Хмельницького міськрайонного суду від 24 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницького області від 23 січня 2015 року залишено без зміни.

Слід зазначити, що суд при постановленні вироку щодо ОСОБА_10 призначив покарання відповідно до положень Конституції України та чинного на той час Кримінального кодексу України.

На даний час караність діянь, вчинених ОСОБА_10 , будь-яким законом не усунута.

Згідно характеристики ДУ «Хмельницький слідчий ізолятор» від 23 жовтня 2019 року засуджений ОСОБА_10 , перебуваючи у вказаній установі з 07 жовтня 2017 року, зарекомендував себе посередньо, не заохочувався, допустив 11 порушень вимог режиму утримання, за що 10 разів притягнутий до дисциплінарної відповідальності, 2 стягнення не зняті та не погашені.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року по справі № 757/12726/18-ц зазначала, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України. У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст.3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.

Окрім того, як обґрунтовано зазначено місцевим судом, проаналізувавши сталу судову практику, нормами чинного законодавства України не передбачено механізму заміни саме судом невідбутої частини покарання на більш м`яке або умовно-дострокового звільнення стосовно засуджених до довічного позбавлення волі. Такий механізм має бути встановлений в нормативно-правових актах, що не відносяться до компетенції суду.

Суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.

Право на помилування в Україні визначене ст.87 КК України, де в ч.1 зазначеної статті, передбачено можливість заміни засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, актом про помилування, який належить до компетенції Президента України, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

Доводи засудженого та його захисника про те, що суд першої інстанції необґрунтовано послався на неможливість застосування положень ст.82 КК України до засудженого ОСОБА_10 , як до особи, що відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, місцевий суд обґрунтовано відхилив, оскільки вони не узгоджуються не тільки з національним законодавством з цього приводу, а також з практикою Європейського суду з прав людини.

Ураховуючи викладені обставини суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_10 про заміну невідбутої частини призначеного покарання на більш м`яке, як і похідна вимога про зарахування відбутого строку покарання до покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк не підлягає задоволенню, оскільки така можливість не передбачена чинного законодавством України.

Колегія суддів звертає увагу, що на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, не реформована, зміни до законодавства не внесені. Отже, відсутні підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі та заміни невідбутої частини такого виду покарання більш м`яким, а також для визначення терміну можливого перегляду його покарання.

З урахуванням наведеного колегія суддів зазначає, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, на даний час в України існує тільки інститут Президентського помилування, передбачений ст.87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років.

Відповідно до п.п.2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року №223/2015, помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань.

Таким чином, колегія суддів уважає, що поставлені в клопотанні вимоги засудженого про заміну невідбутої частини призначеного покарання на більш м`яке, не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційних скарг засудженого та захисника при перегляді справи судом апеляційної інстанції не знайшли свого підтвердження та в даному випадку не можуть бути підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, оскільки висновок місцевого суду є належним, обґрунтованим та відповідає чинному законодавству України.

Також судом першої інстанції, крім того, ретельно перевірено характеризуючі дані про особу засудженого.

Ухвала місцевого суду є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.407, 418, 419, КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :
Ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 26 грудня 2019 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_10 про заміну покарання більш м`яким з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, залишити без змін, апеляційні скарги засудженого ОСОБА_10 та його захисника - адвоката ОСОБА_9 в інтересах засудженого - без задоволення.
Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4