ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 637/689/19 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1 ,
Провадження №11-кп/818/3517/20 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ст. 186 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , з участю обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , без участі потерпілого ОСОБА_9 , належним чином повідомленого про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційними скаргами обвинуваченого та прокурора на вирок Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 07.09.2020 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вироком Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 07.09.2020 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, українця, громадянина України, з середньо-технічною освітою, не одруженого, не військово-зобов`язаного, не працюючого, проживаючого без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, останній раз 14.01.2019 року Шевченківським райсудом Харківської області за ч.1 ст.185 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 1 рік, - визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та призначено йому покарання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі. Відповідно до ч.1 ст.71 КК України, до призначеного покарання, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Шевченківського районного суду Харківської області від 14.01.2019 року та призначено остаточне покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з 06.06.2019 року, з часу застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 628,04 грн. за проведення експертизи.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Згідно вироку, ОСОБА_7 30.04.2019 близько 22:00 год., перебуваючи у будинку потерпілого ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_2 , з відома та дозволу останнього, де спільно з іншими присутніми в будинку, а саме: з ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та потерпілим ОСОБА_9 вживали алкогольні напої. Через деякий час, потерпілий вийшов до іншої кімнати, де пробув незначний час та почув крик з кімнати, у якій знаходилися вищевказані особи. Коли він повернувся - побачив, що ОСОБА_11 вчинила спробу суїциду.

Далі, з урахуванням вказаної події за участю ОСОБА_11 , присутні почали надавати медичну допомогу, а обвинувачений, з метою виклику бригади швидкої медичної допомоги, від`єднав від зарядного пристрою мобільний телефон марки «BRAVIS» моделі «А 506 Cristal», який належить потерпілому, без дозволу останнього, здійснив телефонний дзвінок, після чого, діючи умисно та цілеспрямовано з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу, скориставшись тим, що потерпілий відволікся та перебуває у стані душевного хвилювання за життя і здоров`я своєї співмешканки ОСОБА_11 , вирішив непомітно для всіх присутніх осіб сховати до карману свого одягу мобільний телефон марки «BRAVIS» моделі «А 506 Cristal». Однак, потерпілий та ОСОБА_11 помітили протиправні дії обвинуваченого, після чого з метою їх припинення, як при вказаних обставинах, так і в подальшому, неодноразово вимагали у нього повернути потерпілому належний йому мобільний телефон.

Проте обвинувачений, ігноруючи законні вимоги потерпілого та ОСОБА_11 , усвідомлюючи, що його дії, направлені на таємне викрадення чужого майна, набули відкритий характер, в категоричній формі відмовився повертати потерпілому покладений до карману свого одягу мобільний телефон марки «BRAVIS» моделі «А 506 Cristal» та таким чином фактично відкрито заволодів ним. У подальшому обвинувачений розпорядився викраденим на власний розсуд, продавши мобільний телефон третій особі.

У результаті відкритого викрадення чужого майна потерпілому ОСОБА_9 спричинено матеріальний збиток, який згідно з висновком судово-товарознавчої експертизи №6/1238СЕ-19 від 20.05.2019 склав 1238,00 грн. (т.2 а.с.51-53).

Такі дії ОСОБА_7 суд кваліфікував за ч.2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, прокурор у кримінальному провадженні подала на нього апеляційну скаргу.

До початку апеляційного розгляду прокурор відмовилася від своєї апеляційної скарги.

Даний вирок також був оскаржений обвинуваченим ОСОБА_7 , який в апеляційній скарзі просить вирок суду змінити в частині кваліфікації його дій та пом`якшити призначене покарання (т.2 а.с. 68-69).

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що:

-його дії слід кваліфікувати за ст.190 КК України, так як у нього не було умислу на заволодіння мобільним телефон, він планував продати телефон, а кошти від продажу віддати ОСОБА_11 на лікування;

-свідки, під тиском прокурора, постійно змінювали свої покази й вони відрізняються від тих, що вони давали слідчому під час першого допиту;

-призначене покарання є надто суворим, суд не врахував, що він має на утриманні 2 дітей.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Позиції учасників апеляційного провадження.

В судовому засіданні апеляційної інстанції захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 підтримала подану обвинуваченим апеляційну скаргу, просила її задовольнити в повному обсязі. Вважає, що дії ОСОБА_7 судом неправильно кваліфіковані й підлягають перекваліфікації на ст.190 КК України, так як обвинувачений шляхом обману заволодів мобільним телефон.

Крім того, призначене покарання є надто суворим, тому просить пом`якшити призначене ОСОБА_7 покарання.

В судовому засіданні апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 підтримав подану ним апеляційну скаргу. Вказав, що в нього не було умислу на викрадення телефону, він хотів допомогти ОСОБА_11 і для цього збирався продати мобільний телефон, а кошти передати їй на лікування. Вважає вирок суду не об`єктивним і таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, а його дії необхідно кваліфікувати за ст.190 КК України.

В судовому засіданні апеляційної інстанції прокурор вказала, що вирок міськрайонного суду є законним, вина ОСОБА_7 повністю доведена належними та допустимими доказами, а його дії вірно кваліфіковані за ч.2 ст.186 КК України.
Крім того, вказала, що ухвалою Харківського апеляційного суду від 21.01.2020 року вирок стосовно ОСОБА_7 вже скасовувався саме з підстав неправильної перекваліфікації його дій на ст.190 КК України.
Вважає, що призначене покарання цілком відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, є достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів.

Потерпілий ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання апеляційного суду не з`явився, заяв чи клопотань, які б перешкоджали розгляду справу, не надав.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Вивченням матеріалів даного кримінального провадження встановлено, що ухвалою Харківського апеляційного суду від 21.01.2020 року, постановленою судовою колегією в складі суддів: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_12 , скасовано вирок Шевченківського районного суду Харківської області від 02.08.2019 року стосовно ОСОБА_7 .
Однак, будь-яких підстав для відводу суддів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 під час розгляду даного кримінального провадження, передбачених ст.76 КПК України, колегія суддів не вбачає, оскільки винесенні за їх участю рішення відносно ОСОБА_13 в касаційному порядку не скасовувалися.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника, а також думку прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України апеляційний суд переглядає вирок суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги, а саме: в частині правильності кваліфікації дій ОСОБА_7 та правильності призначення йому покарання.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, при наведених у вироку обставинах, підтверджуються зібраними та дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд першої інстанції дав вірну оцінку, з якою погоджується колегія суддів.
Покладені в основу вироку докази повністю викривають обвинуваченого ОСОБА_7 у відкритому викраденні чужого майна.
Суд навів належне мотивування своїх висновків щодо доведеності вини обвинуваченого у вчиненні злочину, за який його засуджено, з якими погоджується колегія суддів.

Як вбачається з матеріалів справи, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину в пред`явленому йому звинуваченні не визнав та зазначив, що дійсно разом з потерпілим ОСОБА_9 , свідками ОСОБА_11 та ОСОБА_10 в будинку потерпілого розпивали спиртні напої. Через деякий час ОСОБА_11 зайшла до іншої кімнати, а коли туди зайшов обвинувачений побачив, що ОСОБА_11 вдарила себе ножем у живіт. Взявши мобільний телефон, який знаходився на тумбочці, викликав швидку допомогу та поліцію. Не може сказати кому належав мобільний телефон потерпілому чи ОСОБА_11 , з якою проживав потерпілий. Мобільний телефон забрав, так як ОСОБА_11 просила забрати його на збереження. У присутності співробітників поліції потерпілий вимагав повернути мобільний телефон як йому належний, однак обвинувачений відмовився. Потім вирішив проявити ініціативу по реалізації мобільного телефону, для передачі грошей на лікування ОСОБА_11 .Однак в подальшому реалізував зазначений мобільний телефон ОСОБА_14 , так як на особисті потреби були потрібні гроші.

Незважаючи на заперечення ОСОБА_7 своєї вини, суд першої інстанції, безпосередньо дослідив докази по справі та дійшов правильного висновку про наявність у діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

Апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_7 , про відсутність у нього умислу на відкрите викрадення майна, безпідставні та спростовуються матеріалами справи, зокрема, поясненнями:

- потерпілого ОСОБА_9 , який пояснив, що в квітні 2019 року разом з обвинуваченим, співмешканкою ОСОБА_11 , ОСОБА_15 розпивали спиртні напої за адресою: АДРЕСА_2 . Між потерпілим та ОСОБА_11 виникла перепалка, в ході якої вона неодноразово брала ніж, який потерпілий у неї забирав. Черговий раз, ОСОБА_16 , взявши ножа, вийшла до іншої кімнати. Коли обвинувачений та ОСОБА_15 зайшли до цієї кімнати, побачили, як ОСОБА_16 наносить собі ножем тілесні ушкодження. Без дозволу потерпілого, обвинувачений взявши з тумбочки біля телевізора його мобільний телефон марки «Bravis» моделі «A 506 Crystal», став викликати швидку допомогу, після чого мобільний телефон поклав собі до кишені. На вимогу потерпілого повернути мобільний телефон відповів відмовою, пояснивши, що мобільний телефон передасть ОСОБА_17 на зберігання. ОСОБА_16 також вимагала, щоб обвинувачений повернув мобільний телефон потерпілому. На протязі деякого часу потерпілий вживав заходи щодо повернення мобільного телефону, однак в подальшому дізнався, що обвинувачений продав мобільний телефон, у зв`язку з чим звернувся до поліції. Претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не має;

- свідка ОСОБА_11 , яка пояснила що 30.04.2019 року знаходилася за адресою: АДРЕСА_2 , де разом з потерпілим, обвинуваченим та ОСОБА_15 розпивали спиртні напої. В ході сварки з потерпілим, взяла ніж та вийшла до іншої кімнати, стала собі наносити ножем удари. В цей час до кімнати зайшов обвинувачений, побачивши кров, взяв мобільний телефон потерпілого та став викликати швидку допомогу, після чого мобільний телефон залишив у себе. На вимогу потерпілого повернути мобільний телефон, обвинувачений відмовився. З часом дізналася, що обвинувачений продав мобільний телефон потерпілого. Будь-якої домовленості з обвинуваченим щодо передачі йому мобільного телефону на зберігання, не було;
- свідка ОСОБА_10 , яка пояснила, що 30.04.2019 року вони сиділи дома та разом з ОСОБА_11 , потерпілим та обвинуваченим розпивали спиртні напої. Після того як ОСОБА_16 стала наносити собі ножем тілесні ушкодження, обвинувачений узяв мобільний телефон потерпілого та став викликати швидку допомогу, після чого мобільний телефон залишив у себе. Потерпілий не надавав згоду на використання мобільного телефону. На вимогу свідка та потерпілого повернути телефон, обвинувачений відповів відмовою. Через 4-5 днів, після цих подій, дізналася, що обвинувачений продав мобільний телефон який належав потерпілому;

- свідка ОСОБА_18 , яка пояснила, що у минулому році з телефону ОСОБА_19 зателефонував обвинувачений та повідомив, що прийде до свідка до дому. По приходу розповів, що ОСОБА_16 знаходиться у лікарні та на час лікування передала йому на збереження мобільний телефон. На пропозицію свідка залишити у неї телефон, відповів відмовою. Через деякий час дізналася, що потерпілий звернувся до правоохоронних органів з приводу крадіжки у нього обвинуваченим мобільного телефону, який обвинувачений продав ОСОБА_20 , у якого зазначений телефон був виявлений та вилучений співробітниками поліції;

- свідка ОСОБА_14 , який пояснив, що в 2019 році до нього підійшов обвинувачений та запропонував купити у нього мобільний телефон, на що свідок погодився. Через два місяці приїхали співробітники поліції та забрали зазначений телефон.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, об`єктивно підтверджується ще й наступними доказами:

- протоколом огляду місця події від 08.05.2019 р. з наданим до нього ілюстраційним матеріалом (т.1 а.с.48-51);

- протоколом огляду місця події від 08.05.2019 р. з наданим до нього ілюстративним матеріалом (т.1 а.с.52-54);

- висновком судової товарознавчої експертизи за №6/1238СЕ-19 від 20.05.2019 р. (т.1 а.с.66- 71).

Із ухваленого судом першої інстанції вироку слідує, що суд належним чином проаналізував досліджені докази і, дотримуючись вимог ч.3 ст.374 КПК України, зазначив з яких саме підстав дійшов висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

В основу вироку районний суд правильно поклав показання потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , які підтвердили, що обвинувачений ОСОБА_7 без дозволу потерпілого, у його присутності, заволодів належним останньому мобільним телефоном; на вимогу потерпілого та свідків, щодо повернення потерпілому телефону, не реагував, та в подальшому розпорядився даним телефоном на свій розсуд, продавши його свідку ОСОБА_14 , у якого він і був виявлений та вилучений співробітниками поліції.

Пояснення як потерпілого так і свідків є стабільними, логічними та послідовними у зв`язку з чим не довіряти їм у суду не було підстав.

Стосовно апеляційного доводу обвинуваченого про те, що свідки постійно змінювали свої покази й судом не надано належної оцінки їхнім свідченням, наданих під час досудового розслідування, колегія суддів зазначає, що такі покази не можуть братись до уваги у зв`язку з тим, що відповідно ч.1 ст.23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Потерпілий ОСОБА_9 та свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 та ін. надавали свої показання в суді першої інстанції під присягою, з дотриманням усіх правил допиту; в судових засіданнях стороні захисту була забезпечена можливість ставити їм запитання та спростовувати їх доводи; об`єктивних підстав не довіряти їм колегія суддів не вбачає, а тому порушень вимог кримінального процесуального закону при обґрунтуванні доведеності вини ОСОБА_7 цими показаннями, колегією суддів не встановлено.

Відповідно ст.186 КК України викрадення вважається відкритим, якщо воно вчинюється у присутності власника майна або особи, у віданні чи під охороною якої перебуває майно, і винний усвідомлює, що ці особи розуміють сутність його злочинних дій. Грабіж вважається закінченим злочином з моменту заволодіння майном і таким моментом визнається поява у злочинця реальної початкової можливості розпоряджатися вилученим майном.

В свою чергу з аналізу норми ст. 190 КК України випливає, що обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності або обов`язковості передачі йому майна чи права на нього. Особливістю шахрайства є те, що винний заволодіває чужим майном шляхом спонукання самого потерпілого до передачі йому майна чи уступки права на майно.

Тобто при шахрайстві потерпілий, будучи введеним в оману, сам добровільно передає винному майно чи право на нього.

З пояснень самого обвинуваченого ОСОБА_7 , даними в суді першої інстанції вбачається, що він не знав кому належить мобільний телефон з якого викликав поліцію та швидку допомогу коли побачив, що ОСОБА_21 спричинила собі тілесні ушкодження. У присутності співробітників поліції, які приїхали на виклик, потерпілий вимагав повернути йому мобільний телефон як йому належний, на що обвинувачений відмовився. Як потерпілий так і ОСОБА_21 не зверталися до обвинуваченого з проханням продати мобільний телефон з метою отримання грошей для лікування ОСОБА_19 . Також пояснив, що в подальшому реалізував мобільний телефон, так як потребував гроші на власні потреби.
В цій частині покази обвинуваченого цілком узгоджуються з показами потерпілого та свідків.

Отже, в даному випадку обвинуваченому та потерпілому було очевидно, що останній не дає згоду на вилучення та не передає добровільно мобільний телефон. ОСОБА_7 будь-яких дій, направлених на введення в оману або зловживання довірою для вилучення телефону не виявляв, телефон ним вилучено без згоди потерпілого. При цьому, ОСОБА_9 , а також ОСОБА_11 зверталися до обвинуваченого, щоб він повернув майно.

Фактично обвинувачений ОСОБА_7 використав обставини, що об`єктивно склалися на момент грабежу, без обману потерпілого і в його присутності вилучив належний йому мобільний телефон, тому вчинене обвинуваченим суспільно небезпечне діяння не може утворювати шахрайства.

У зв`язку з викладеним, твердження сторони захисту, про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_7 з ч.2 ст.186 КК України на ст.190 КК України, не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів критично ставиться до не визнання обвинуваченим ОСОБА_7 своєї провини у вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення й вважає способом захисту, щоб уникнути покарання.

Отже, колегія суддів погоджується з належно вмотивованими висновками суду першої інстанції про те, що вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України доведена належними доказами, а доводи апеляційної скарги обвинуваченого не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не містять переконливих доводів, які би дозволили дійти висновку, що рішення було постановлено з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність.

Незгода обвинуваченого та його захисника з оцінкою наданих суду доказів не може свідчити про те, що їх було досліджено з порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Вирішуючи питання стосовно правильності призначення виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, не знаходять свого підтвердження у ході апеляційного розгляду.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винуватою у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 65 КК України, п. 1 Постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» під час призначення покарання у кожному конкретному випадку, суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Дотримуючись вказаних вимог, суд першої інстанції, під час призначення покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, який на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, не має постійного місця проживання, раніше неодноразово судимий, судимості не зняті та не погашені у встановленому законом порядку. Крім того, з матеріалів досудової доповіді, складеною представником уповноваженого органу з питань пробації вбачається, що беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого, його спосіб життя, історію правопорушень, а також дуже високу ймовірність вчинення повторного кримінального правопорушення, орган пробації вважає, що виправлення особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк не можливе та становить високий рівень небезпеки для суспільства (у тому числі окремих осіб).

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 судом не встановлено.

Обставиною, що обтяжує покарання суд визнав вчинення злочину особою, яка перебувала у стані алкогольного сп`яніння.

З урахування викладеного, суд першої інстанції визнав за необхідне обрати обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, в межах ч.2 ст.186 КК України, у вигляді позбавлення волі.

Оскільки обвинувачений скоїв кримінальне правопорушення в період не відбутого покарання за вироком Шевченківського районного суду Харківської області від 14.01.2019 року, при призначені остаточного покарання обвинуваченому були враховані вимоги ст.71 ч.1 КК України.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції призначив обвинуваченому необхідне і достатнє покарання для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів і тому колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого щодо пом`якшення призначеного покарання, оскільки ними не зазначено обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

З приводу апеляційної вимоги обвинуваченого про необхідність надання достатньої оцінки даних про його особу має двох дітей, колегія суддів зазначає, що стороною захисту не надано підтверджуючих документів вказаного факту ні під час подання апеляційної скарги, ні під час апеляційного розгляду справи.

Таким чином, міськрайонний суд при призначенні покарання обвинуваченому, враховуючи тяжкість вчиненого злочину, дані, що характеризують особу винного, відсутність пом`якшуючих та наявність обтяжуючої покарання обставини, конкретні обставини справи, визнав необхідним й достатнім для виправлення та попередження нових злочинів призначити ОСОБА_7 покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з вказаними висновками районного суду, підстав для призначення більш м`якшого покарання немає, призначене покарання у вказаних розмірах з його реальним відбуванням є необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, відповідає вимогам ст.65 КК України, а саме: ступеню тяжкості вчиненого злочину, суспільної небезпечності кримінального правопорушення, особі обвинуваченого та принципам законності, справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що вказані доводи апеляційної скарги обвинуваченого є необґрунтованими та не спростовують висновки суду першої інстанції.

Істотних порушень вимог КПК України при розгляді даного провадження колегією суддів не встановлено, та інших переконливих доводів апеляційної скарги, які б безумовно спростовували висновки суду та були підставою для скасування або зміни вироку, апелянтом не наведено і при розгляді апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне вирок міськрайонного суду залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 07.09.2020 року по справі щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:
____________ _______________ ____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4