Справа № 127/7394/20
Провадження №11-кп/801/1121/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 жовтня 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:
головуючого-судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
зі секретарем ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 20.08.2020 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням
за участю сторін провадження:
прокурора : ОСОБА_7
захисника: ОСОБА_8
в с т а н о в и в :

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20.08.2020 року в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням відмовлено.

Непогоджуючись з рішенням суду засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, просив апеляційну скаргу задоволити, скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 20.08.2020 року та постановити нову, якою задоволити апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 з доповненнями захисника ОСОБА_8 та помякшити міру покарання.

Вимоги апеляційної скарги мотивовані тим, що судом не враховано той факт, що наведене в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду не відповідає точному змісту закону про кримінальну відповідальність, оскільки ч.1 ст.81 КК України чітко і не двозначно визначено порядок умовно-дострокового звільнення від відбування покарання щодо осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військово службовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, відсутні посилання в оскаржуваній ухвалі на позбавлення волі «на певний строк».
ОСОБА_9 вважає, що судом невмотивовано не прийняті до уваги доводи ОСОБА_9 так і його захисника ОСОБА_8 про те, що як в законі про кримінальну відповідальність так і в кримінально процесуальному законі відсутня заборона застосування судом як положень ст. 81 так і ст. 82 КК України до осіб, засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі як одного із видів позбавлення волі.
Крім того, Вінницький міський суд в оскаржуваній ухвалі не звертає уваги на обгрунтованість посилань засудженого ОСОБА_9 на порушення ст. 3 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, яке розтлумачене у рішенні Європейського суду з прав людини від 09.07.2013 року у справі « Вінтер та інші проти Сполученого Королівства Великобританії» в частині необхідності з боку держави передбачення можливості механізму умовно-дострокового звільнення засуджених до довічного позбавлення волі, з тих підстав, що законодавством України для даної категорії осіб передбачений такий механізм захисту як помилування, а також на рішення Європейського суду з прав людини від 12.03.2019 року у справі «Петухов проти України (№2)».
Разом з тим, суд першої інстанції посилається на законодавство України про кримінальну відповідальність, яким начебто не передбачено механізму захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, оскільки ст. 82 України не містить чітких вказівок щодо можливості пом`якшення покарання особам які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі.
Така правова позиція суду не узгоджується з ч.5 ст. 3 КК України, якою визначено, що закони України повинні відповідати положенням, що містяться в чинних міжнародних договорах, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України.
Рішення суду першої інстанції, що оскаржується суперечить нормам акту вищої юридичної сили рішенню Європейського суду з прав людини у справі «Петухов проти України (№2)».
Відмова суду в помякшенні покарання не узгоджується зі ст. 9 Конституції України, ст. 19 ЗУ « Про міжнародні договори України» та ЗУ № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яким ратифікована Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки з моменту ратифікації Конвенції Держава Україна та її органи влади взяли на себе зобов`язання визнати юрисдикцію Європейського Суду з прав людини, керуватись його рішеннями та при вирішенні будь-якого питання діяти через призму визнання людини її прав та свобод найвищою цінністю.
На думку засудженого ОСОБА_6 , не можна вважати оскаржувану ухвалу суду обгрунтованою та вмотивованою із тих підстав, що без будь - яких обгрунтувань судом не враховані доводи сторони захисту про те, що за відсутності в законодавстві України прямої заборони на застосування до осіб, засуджених до довічного позбавлення волі умовно-дострокове звільнення від покарання або заміна не відбутої частини покарання більш м`яким, оскільки практика відмови в задоволенні даних положень закону , може свідчити про явну дискримінацію щодо даної категорії осіб, яка у будь-яких формах та проявах заборонена не тільки Конституцією України та національним законодавством України,а й Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
Ухвала суду не відповідає вимогам ст.370 КПК України і дане судове рішення не можна вважати вмотивованим, оскільки в ньому не наведені конкретні належні та достатні мотиви та підстави відмови в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 , з цих же підстав оскаржувана ухвала не відповідає вимогам п.2 ч.1 ст. 372 КПК України щодо змісту ухвали, так як судом не наведені мотиви неврахування доводів засудженого щодо підстав задоволення клопотань.
Таким чином, вищенаведене дає підстави стверджувати, що зазначені факти істотного порушення кримінального-процесуального закону, неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, неврахування положень Конституції України, рішень Конституційного суду та практики Європейського суду з прав людини, перешкодило Вінницькому міському суду постановити законне, обгрунтоване та вмотивоване рішення за результатами розгляду клопотання засудженого ОСОБА_6 .

Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою, захисника ОСОБА_8 , яка підтримала доводи викладені в апеляційній скарзі, просила замінити засудженому невідбуту частину покарання більш м`яким, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга засудженого не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_6 засудженийза вироком Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 11.05.2007 року за п.2, п.7 ч.2 ст.115, ч.1 ст. 263, ч.1 ст. 289, ст. 70 КК України до покарання у вигляді довічного позбавлення волі.
Вирок Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 11.05.2007 року набрав законної сили та звернутий до виконання.

Приймаючи рішення щодо відмови у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, суд першої інстанції врахував та ретельно перевірив всі обставини, які мають значення для прийняття правильного судового рішення.

Статтею 82 КК України встановлено, що під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

За положеннями ст.82 КК України вбачається, що особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексv для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком

Законодавством не передбачено застосування наведених норм до осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі.

У справі «Laszlo Magyar проти Угорщини» від 20 травня 2014 року згідно позицій якого, засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов.
Посилання ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на недотримання судом першої інстанції положень Конституції України, ст. 3 Конвенції з прав людини та неврахування рішення ЄСПЛ у справі «Петухов проти України (№2) » суд апеляційної інстанції оцінює критично.
У рішенні «Петухов проти України (№2) » від 12.03.2019 Європейський суд з прав людини визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить статті 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми, у разі набуття вказаним рішенням Європейського суду з прав людини статусу остаточного, держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоб гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоб дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачати, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці Європейського суду з прав людини (§ 194).
08 липня 2020 року Велика Палата Верховного Суду, з підстав встановлення рішенням ЄСПЛ від 12 березня 2019 року (заява № 41216/13) у справі «Петухов проти України (№ 2)», враховуючи національне законодавство та практику Європейського суду з прав людини, дійшла таких висновків: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Конвенції, та не являє собою порушення ст. 3 цієї Конвенції; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням ст. 3 Конвенції; в) відсутнє порушення ст. 3 Конвенції в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі повинен надавати національним органам можливість оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції.
Тобто ЄСПЛ у справі «Петухов проти України (№ 2)» установив системну проблему в законодавстві України, яку можна подолати лише заходами загального характеру, спрямованими на усунення її першопричини, шляхом внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування
Суду не надано право оцінювати достатність чи недостатність даних для звільнення від довічного ув`язнення.

Суд апеляційної інстанції, вважає необґрунтованими посилання засудженого ОСОБА_6 в апеляційній скарзі про неврахування судом при розгляді його клопотання вимог ст. 3 Конвенції з прав людини і основоположних свобод та вказаних ним рішень Європейського суду з прав людини.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким поширюється лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не може бути застосована, з чим погоджується і апеляційний суд.
Засуджений ОСОБА_6 не навів конкретних фактів порушення судом його прав та законних інтересів, а обмежився перерахуванням та декларуванням норм права, в тому числі міжнародного, які порушені не були. Такі твердження носять абстрактний характер, а тому не заслуговують на увагу та підлягають відхиленню.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів висновки місцевого суду та були безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено
Таким чином, на думку апеляційного суду, судом першої інстанції прийнято законне рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для скасування якого відсутні.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України , суд апеляційної інстанції,-
П О С Т А Н О В И В :
Відмовити в задоволенні апеляційної скарги засудженого ОСОБА_6 .
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 20.08.2020 року про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_6 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким залишити без змін.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судд:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3