Номер провадження:1-кс/521/4230/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2020 року м. Одеса

Слідчий суддя Малиновського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , секретар ОСОБА_2 , за участю дізнавача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі клопотання сторони обвинувачення про арешт майна, за матеріалами досудового розслідування внесеного до ЄРДР за №0006090 від 20.09.2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 358 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

З клопотання слідчого та наданих матеріалів вбачається, що 19.09.2013 року, за адресою: м. Одеса, вул. Аеропортівська дорога, 23, був зупинений автомобіль «Мерседес 124», д/н НОМЕР_1 , та в ході перевірки документів були виявлені ознаки підробки технічного паспорту на автомобіль.

За даним фактом 20.09.2013 року почато досудове розслідування, про що до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відповідні відомості про вчинене кримінальне правопорушення №0006090.

Дізнавач звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з клопотанням про арешт майна, яке було виявлено та вилучено під час огляду, а саме: «Мерседес 124», д/н НОМЕР_1 , чорного кольору з забороною розпорядження та користування вказаним майном.

Дізнавач у судовому засіданні просив задовольнити клопотання.

Власник майна у судове засідання не з`явився.

Вивчивши клопотання та матеріали приложені до нього, вислухавши думку учасників судового провадження, слідчий суддя вважає, що в задоволенні клопотання необхідно відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Як вже було зазначено вище, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0006090 порушено за ч.1 ст. 358 КК України.

Частина 1 ст. 358 КК України знаходиться в розділі XV КК України, а саме злочини проти авторитету органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян та злочини проти журналістів.

Диспозиція ч.1 ст. 358 КК України передбачає відповідальність за підроблення посвідчення або іншого офіційного документа, який видається чи посвідчується підприємством, установою, організацією, громадянином-підприємцем, нотаріусом, державним реєстратором, суб`єктом державної реєстрації прав, особою, яка уповноважена на виконання функцій держави щодо реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, державним виконавцем, приватним виконавцем, аудитором чи іншою особою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи, і який надає права або звільняє від обов`язків, з метою використання його підроблювачем чи іншою особою або збут такого документа, а також виготовлення підроблених печаток, штампів чи бланків підприємств, установ чи організацій незалежно від форми власності, інших офіційних печаток, штампів чи бланків з тією самою метою або їх збут.

З вищевикладеного вбачається, що речовим доказом за ч.1 ст. 358 КК України може бути підроблений документ, печатка, штамп чи бланк або майно за допомогою якого було підроблено документ, печатку, штамп чи бланк.

Слідчий суддя не може прийняти до уваги посилання дізнавача на те, що автомобіль є засобом вчинення правопорушення, який зберіг на собі сліди кримінального правопорушення, так як засобом вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 358 КК України може бути, зокрема обладнання, за допомогою якого було здійснено підроблення документа.

Крім того, у ст. 1 Першого Протоколу від 20.03.1952 року до «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

При цьому, у Рішенні ЄСПЛ «Серявін проти України» зазначено, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні ч.1 ст. 1 Першого Протоколу до «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод», лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Також, у Рішенні ЄСПЛ «Серявін проти України» зазначено, що вимога законності, яка випливає з «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод» означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права.

Необхідно зазначити, що у Рішенні «Серявін проти України», ЄСПЛ розглянув справу у якій йшлося про втручання органів державної влади у володіння майном особи, тому слідчий суддя вважає, що вказане рішення певним чином відображає природу правовідносин, які склалися у цій справі.

Як вже було зазначено вище, положення КПК України, зокрема ст. 170 КПК України, передбачають накладення арешту на майно, яке є речовим доказом по кримінальному провадженню.

Щодо дотримання принципу верховенства права, то відповідно до ч.1 ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Також, відповідно до ч.2 ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

З викладеного вбачається, що задля дотримання принципу верховенства права у кримінальному провадженні, необхідно враховувати не лише положення КПК України, а й практику ЄСПЛ.

Слідчий суддя вважає за необхідне зазначити, що в даному випадку втручання у мирне володіння майном державними органами не буде законним, так як, хоча й органом досудового розслідування дотримано необхідну процедуру, передбачену КПК України щодо звернення до слідчого судді з клопотанням про арешт майна, проте слідчий суддя вважає, що в даному випадку немає підстав для накладення такого арешту, так як відповідно до п.2 ч.2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.1 ч.2 ст. 170 КПК України).

Таким чином, дії органів державної влади, у разі накладення арешту на майно, не відповідатимуть положенням КПК України та принципу верховенства права, з чого вбачається, що втручання буде свавільним.

Щодо забезпечення "справедливого балансу" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, то в даному випадку інтереси суспільства щодо здійснення досудового розслідування не перевагають вимозі захисту основоположних прав конкретної особи в частині мирного володіння майном фізичної або юридичної особи.

З викладеного вбачається, що, в даному випадку, втручання органів влади у захищене право суперечитиме загальній нормі, зазначеній у ст. 1 Першого Протоколу від 20.03.1952 року до «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод».

Відповідно до ч.1 ст. 173 КПК України слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту.

Таким чином, орган досудового розслідування не довів необхідність арешту так як вказане майно неможливо використати як доказ доведення злочину, передбаченого ч.1 ст. 358 КК України та у задоволенні клопотання необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 132, 170, 172, 173, 175 КПК України, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні клопотання сторони обвинувачення про арешт майна, за матеріалами досудового розслідування внесеного до ЄРДР за №0006090 від 20.09.2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 358 КК України відмовити, що є підставою для виконання дій, передбачених ч.3 ст. 173 КПК України та тягне за собою негайне повернення особі цього тимчасово вилученого майна.

Копію ухвали надіслати слідчому, прокурору.

Апеляційна скарга, на ухвалу слідчого судді, може бути подана протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1