Дата документу 19.11.2020 Справа № 336/3625/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження № 11-кп/807/628/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 336/3625/18Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.186 ч.2 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, об`єднане кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0002088, № 0000637, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2019 рокувідносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, з повною загальною освітою, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 05.10.1999 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 140, ч. 2 ст. 215-3 КК України до 2 років позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнений умовно-достроково;

- 09.12.2004 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України частково приєднано покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.10.1999 року і визначено остаточне покарання 3 роки 1 місяць позбавлення волі;

- 07.06.2007 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 190 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України від відбуття покарання звільнений з випробувальним строком на 1 рік;

- 25.12.2008 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України частково приєднано покарання за вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.06.2007 року та визначено покарання у вигляді 5 років 3 місяців позбавлення волі;

- 08.05.2014 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 187 КК України до 3 років позбавлення волі;

- 10.08.2017 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України від відбування покарання звільнений з випробувальним строком на 2 роки, ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29.05.2019 року скасовано звільнення від покарання з випробуванням, засудженого направлено для відбування покарання за вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10.08.2017 року за ч. 2 ст. 185 КК України;

за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 190 КК України,

в с т а н о в и л а:

вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2019 рокуОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 190 КК України, та призначено йому покарання:

- за ч. 2 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік;

- за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України призначено ОСОБА_7 покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10.08.2017 року, з урахуванням ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29.05.2019 року, і визначено остаточне покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з 06 березня 2019 року.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_7 у виді тримання під вартою ухвалено залишити без змін.

Стягнуто з ОСОБА_7 в дохід держави витрати на проведення експертиз в кримінальному провадженні в сумі 320 грн.

Вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку суду першої інстанції, 10.06.2018 року, приблизно о 23 годині 00 хвилин, ОСОБА_7 , маючи умисел, спрямований на заволодіння чужим майном, діючи повторно, з корисливих мотивів, знаходячись біля будинку № 29 по вул. Вороніна в м. Запоріжжі, шляхом зловживання довірою під приводом здійснення телефонного дзвінка, заволодів мобільним телефоном «S-Tell» модель «С258» імей НОМЕР_1 , в корпусі золотистого кольору, з сім картами операторів «Лайф», вартість якого, згідно висновку судово-товарознавчої експертизи, складає 1090,26 грн., який належить ОСОБА_9 , чим спричинив останній матеріальну шкоду на вказану суму.

Крім того, 06.03.2019 року, приблизно о 13.00 год., ОСОБА_7 , маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, знаходячись на майданчику першого поверху під`їзду № 1 будинку АДРЕСА_2 , застосував до потерпілого ОСОБА_10 насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, а саме наніс потерпілому ОСОБА_10 один удар кулаком правої руки в область лівої скроні, чим завдав фізичний біль.

Після чого, подавивши волю потерпілого до опору, ОСОБА_7 заволодів мобільним телефоном, який належить ОСОБА_10 , марки «Nomi» модель NB 5013, в корпусі золотистого кольору, імеі 1: НОМЕР_2 , імеі 2: НОМЕР_3 , вартість якого, згідно з висновком судового експерта № 983 від 21.03.2019 року, складає 1300,00 грн., який знаходився у внутрішній кишені куртки потерпілого, та зник з місця вчинення кримінального правопорушення, чим спричинив потерпілому ОСОБА_10 шкоду на вказану вище суму.

В апеляційній скарзі обвинувачений не погоджується з вироком суду. Вказує, що вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10.08.2017 року його було засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі та звільнено від відбування покарання на підставі ст.ст. 75, 76 КК України. 04.09.2019 року йому стало відомо про те, що йому було замінено умовний термін покарання на реальний строк відбування покарання. У зв`язку із чим просить застосувати до нього положення ч. 5 ст. 72 КК України та здійснити перерахунок його строку, де на підставі ч. 1 ст. 71 КК України до покарання за вироком Шевченківського районного суду було частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185 КК України. Також зазначає, що з потерпілим ОСОБА_10 він перебуває у дружніх стосунках, а тому незрозуміло чому потерпілий одразу не повідомив поліцію про те, що саме він здійснив напад та відкрито заволодів мобільним телефоном, а впізнав його лише під час пред`явлення особи для впізнання за фотознімками 06.03.2019 року. Також суд першої інстанції не взяв до уваги той факт за ч. 2 ст. 190 КК України, що свідок ОСОБА_11 не був під час судового розгляду та не був допитаний. Свідка ОСОБА_12 коли був відданий телефон не було, а через деякий час свідок дізнався особисто від потерпілої ОСОБА_9 , що її телефон не повернули. Крім того, зазначає, що ОСОБА_9 та ОСОБА_11 раніше проживали разом. Телефону як речового доказу у кримінальному провадженні не було, докази, які доводять його шахрайство також відсутні, а його винуватість за ч. 2 ст. 190 КК України ґрунтується лише на показаннях потерпілої ОСОБА_9 . Також просить врахувати, що цивільний позов потерпілими не заявлявся.

На підставі викладеного, просить зменшити йому розмір покарання та застосувати положення ч. 5 ст. 72 КК України з розрахунку день за два.

В апеляційній скарзі захисник вважає, що розмір покарання, призначений ОСОБА_7 , є явно несправедливим через суворість. Так, суд першої інстанції не в повній мірі врахував, що від дій обвинуваченого тяжких наслідків не настало, загрози для суспільства ОСОБА_7 не становить, викрадене майно повернуто потерпілому ОСОБА_10 , претензій щодо відшкодування матеріальної або моральної шкоди потерпілими не заявлено.

Враховуючи викладене, просить змінити вирок суду першої інстанції шляхом пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; в судових дебатах: обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, та його захисника на підтримання апеляційних скарг; прокурора із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційних скарг; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Згідно вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України встановлено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_7 вимог і положень зазначеного закону дотримався.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 вину у вчиненні інкримінованих йому злочинів фактично не визнав та пояснив, що 10.06.2018 року, в денний час, підійшов до ОСОБА_9 , яка разом зі знайомим йому ОСОБА_13 та ще одним раніше не знайомим обвинуваченому чоловіком, знаходилась біля будинку № 29 по вул. Вороніна. ОСОБА_7 попрохав у вказаних осіб мобільний телефон, щоб здійснити дзвінок. Мобільний телефон йому передав ОСОБА_11 , пояснивши, що телефон належить ОСОБА_9 . Обвинувачений спитав у потерпілої дозволу на здійснення дзвінка, на що отримав згоду. Після того, як зателефонував, повернув телефон Смотрицькому В. Умислу на заволодіння телефоном ОСОБА_9 не мав.

За епізодом грабежу пояснив, що з потерпілим ОСОБА_10 був раніше знайомий. Потерпілий взяв у борг у знайомої ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 1500 грн. і не повертав. 06.03.2019 року обвинувачений зустрів ОСОБА_10 в кафе, яке розташоване неподалік від будинку № 23 по вул. Вороніна, там разом вживали спиртні напої. Коли вийшли з кафе, між ними відбулася розмова з приводу повернення грошових коштів. ОСОБА_10 не мав наміру повертати борг та почав в грубій формі спілкуватись з ОСОБА_7 . Обвинувачений обурився та вдарив потерпілого кулаком в щелепу, від чого останній впав на землю. Умислу на вчинення грабежу не мав, а телефон у потерпілого взяв у якості компенсації за борг, який виник у ОСОБА_10 перед знайомою ОСОБА_7 .

Не дивлячись на невизнання обвинуваченим ОСОБА_7 своєї провини у скоєнні злочинів, його вина підтверджується в повному обсязі доказами, дослідженими і перевіреними в ході судового розгляду.

За епізодом шахрайства 10.06.2018 року:

- показаннями допитаної в суді першої інстанції потерпілої ОСОБА_9 , яка в судовому засіданні показала, що з ОСОБА_7 мешкала в одному будинку і знала його лише візуально. 10.06.2018 року приблизно о 22.00 год. потерпіла, разом зі ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , знаходилась біля будинку № 29 по вул. Вороніна. До них підійшов ОСОБА_7 , який звернувся з проханням дати йому мобільний телефон для здійснення дзвінка. Потерпіла передала обвинуваченому власний сенсорний мобільний телефон, після чого ОСОБА_7 відійшов за торгівельну палатку. Коли приблизно через 5 хвилин ОСОБА_9 пішла за торгівельну палатку, щоб повернути телефон, обвинуваченого там вже не було;

- показаннями свідка ОСОБА_12 , допитаного в суді першої інстанції, який показав, що на початку червня 2018 року, надвечір, він знаходився на вулиці біля будинку по вул. Вороніна разом з потерпілою та ОСОБА_13 . До них підійшов ОСОБА_7 , який попрохав дати йому мобільний телефон для здійснення телефонного дзвінка. ОСОБА_9 передала обвинуваченому власний телефон, з яким ОСОБА_7 відійшов неподалік. Що відбувалось далі, свідкові не відомо, оскільки він пішов додому, а про те, що обвинувачений заволодів телефоном потерпілої, ОСОБА_12 стало відомо від ОСОБА_9 ;

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 20.06.2018 року, згідно якого потерпіла ОСОБА_9 на фото № 3 впізнала ОСОБА_7 , який шахрайським шляхом заволодів її мобільним телефоном (т.1, а.п.161-163);

- висновком судово-товарознавчої експертизи № 2439 від 25.06.2018 року, відповідно до якого ринкова вартість мобільного телефону «S-TELL», модель С258 в корпусі золотистого кольору, який був придбаний 27.01.2018 року та з того часу перебував в експлуатації, з урахуванням зносу, станом на 10.06.2018 року складає 1090,26 грн. (т.1, а.п.167-171);

- квитанцією, яка свідчить про те, що ОСОБА_9 був придбаний мобільний телефон «S-Tell» вартістю 1249 грн. (т.1, а.п.182);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 16.06.2018 року, відповідно до якого свідок ОСОБА_12 на фото № 3 впізнав ОСОБА_7 , як чоловіка, який шахрайським шляхом заволодів мобільним телефоном ОСОБА_9 (т.1, а.п.175-177);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 20.06.2018 року, відповідно до якого ОСОБА_15 впізнав на фото № 3 ОСОБА_7 , як чоловіка, у якого свідок придбав мобільний телефон (т.1, а.п.178-180).

За епізодом грабежу 06.03.2019 року:

- показаннями потерпілого ОСОБА_10 , допитаного судом першої інстанції, який показав, що з ОСОБА_7 перебував у приятельських стосунках. 06.03.2019 року в обідній час відпочивав в кафе, яке розташоване в будинку № 23 по вул. Вороніна, там зустрів обвинуваченого, якого пригостив алкогольними напоями. Коли зібрався йти додому, ОСОБА_7 пішов разом з ним. Далі вони разом зайшли до під`їзду, де обвинувачений раптово вдарив ОСОБА_10 кулаком в обличчя, від удару потерпілий впав, а обвинувачений підійшов до нього та з кишені куртки дістав телефон і покинув місце пригоди. Жодних боргових зобов`язань ані перед ОСОБА_7 , ані перед знайомими обвинуваченого він не має;

- показаннями свідка ОСОБА_16 , допитаної в суді першої інстанції, яка показала, що весною 2019 року до неї з пропозицією придбати мобільний телефон звернувся ОСОБА_7 . Свідок погодилась, передала обвинуваченому 100 грн., а ОСОБА_7 дав їй мобільний телефон з корпусі золотистого кольору, сенсорний. Вказаний мобільний телефон в подальшому у неї був вилучений співробітниками поліції;

- заявою потерпілого ОСОБА_10 , згідно якої останній 06.03.2019 року звернувся до відділення поліції, вказавши що невідомий чоловік відкрито заволодів його мобільним телефоном «Номі» в корпусі сріблястого кольору у першому під`їзді по вул. Вороніна (т.1, а.п.90);

- протоколом огляду місця події від 06.03.2019 року, згідно якого в 1-му під`їзді будинку № 23 по вул. Вороніна в м. Запоріжжя було вилучено змив та контроль до нього (т.1, а.п.91-94);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.03.2019 року, з якого вбачається, що потерпілий ОСОБА_10 на фото № 4 впізнав чоловіка ОСОБА_7 , який 06.03.2019 року в денний час доби, знаходячись в першому під`їзді по АДРЕСА_2 , напав на нього з нанесенням ударів в обличчя та відкрито заволодів його мобільним телефоном Nomi, в корпусі золотистого кольору (т.1, а.п.102-105);

- висновком експерта № 221 від 19.03.2019 року, з якого вбачається, що будь-яких видимих зовні тілесних ушкоджень, а також слідів їх загоєння, які по давності могли б бути віднесені до строку вказаного в обставинах справи на тілі ОСОБА_10 не виявлено (т.1, а.п.137);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 23.03.2019 року за участю потерпілого ОСОБА_10 з відеозаписом до нього, під час проведення якого потерпілий надав свідчення аналогічні тим, які надав у судовому засіданні (т.1, а.п.138-144);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.03.2019 року, згідно якого свідок ОСОБА_16 на фото № 2 впізнала чоловіка ОСОБА_7 , який 06.03.2019 року продав їй мобільний телефон Nomi, золотистого кольору за 110 грн. (т.1, а.п.98-101);

- заявою, відповідно до якої свідок ОСОБА_16 добровільно видала мобільний телефон Nomi, імеі НОМЕР_2 , імеі НОМЕР_3 , співробітникам поліції (т.1, а.п.106), який у справі визнаний речовим доказом (т.1, а.п.115) та переданий на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_10 (т.1, а.п.116);

- протоколом огляду мобільного телефону Nomi з фототаблицями до нього (т.1, а.п.107-114);

- висновком експерта судово-товарознавчої експертизи № 983 від 21.03.2019 року, згідно якого ринкова вартість мобільного телефону марки Nomi I-5012, в корпусі золотого кольору, який був придбаний у 2018 році, з урахуванням зносу, станом на 06.03.2019 року складає 1300 грн.

Суд належним чином дослідив ці та інші докази у провадженні у їх сукупності з точки зору належності та допустимості, детально виклав їх зміст у вироку і дав їм правильну оцінку.

Зазначені докази, узгоджуються між собою, доповнюють один одного, не містять суперечностей і не викликають сумнівів щодо їх достовірності, виключають сумніви у причетності ОСОБА_7 до умисного скоєння інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а тому правильно обґрунтував ними його обвинувачення.

Доводи обвинуваченого, що з потерпілим ОСОБА_10 він перебуває у дружніх стосунках, а тому незрозуміло чому потерпілий одразу не повідомив поліцію про те, що саме він здійснив напад та відкрито заволодів мобільним телефоном, а впізнав його лише під час пред`явлення особи для впізнання за фотознімками 06.03.2019 року є неприйнятними, оскільки кримінальний процесуальний закон не обмежує особу у часі при зверненні до правоохоронних органів із заявою про вчинення проти неї злочину, також цей закон серед іншого передбачає процедуру пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, отже слідчий під час збирання доказів вправі самостійно визначати обсяг доказів, порядок їх отримання і фіксації.

Доводи обвинуваченого про те, що під час судового розгляду не було допитано свідка ОСОБА_11 є неспроможними, оскільки судом першої інстанції були створені всі належні умови для розгляду кримінального провадження, однак стороною обвинувачення не було вжито заходів щодо забезпечення явки вказаного свідка в судове засідання для його допиту, а тому суд, з метою не затягування розгляду кримінального провадження вважав за необхідне відмовити у його допиті.

Твердження обвинуваченого про те, що свідка ОСОБА_12 під час передачі йому телефону потерпілою не було, не відповідають дійсності та спростовуються показаннями свідка, наданими в суді першої інстанції, який показав, що на початку червня 2018 року, надвечір, він знаходився на вулиці біля будинку по вул. Вороніна разом з потерпілою та ОСОБА_13 . До них підійшов ОСОБА_7 , який попрохав дати йому мобільний телефон для здійснення телефонного дзвінка. ОСОБА_9 передала обвинуваченому власний телефон, з яким ОСОБА_7 відійшов неподалік. Потім свідок пішов додому та в подальшому від потерпілої йому стало відомо, що ОСОБА_7 заволодів її телефоном.

Посилання обвинуваченого в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_9 та ОСОБА_11 раніше проживали разом, не мають значення для доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Доводи обвинуваченого про те, що телефон, яким він, нібито, заволодів шахрайським чином, не визнаний речовим доказом, колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки зазначений мобільний телефон органами досудового розслідування не був віднайдений, а тому він і не залучався до матеріалів провадження в якості речового доказу. Проте, на переконання колегії суддів, ця обставина істотно не впливає на доведеність вини ОСОБА_7 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, оскільки його вина доводиться сукупністю інших доказів, досліджених судом першої інстанції, яким суд надав відповідну оцінку.

Отже, суд апеляційної інстанції виходить з того, що під час розгляду провадження в суді першої інстанції, на підставі прямих доказів, а саме з показів потерпілої ОСОБА_9 та безпосереднього очевидця події свідка ОСОБА_12 був встановлений факт заволодіння обвинуваченим ОСОБА_7 мобільним телефоном потерпілої шахрайським шляхом.

Твердження обвинуваченого, що його винуватість у вчиненні злочину за ч. 2 ст. 190 КК України ґрунтується лише на показаннях потерпілої ОСОБА_9 та будь-які інші докази його винуватості відсутні, є неспроможними, оскільки вина ОСОБА_7 підтверджується іншими доказами, дослідженими судом першої інстанції, зокрема показаннями свідка ОСОБА_12 , протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками (т.1, а.п.161-163, 175-177, 178-180), висновком судово-товарознавчої експертизи № 2439 від 25.06.2018 року (т.1, а.п.167-171) та квитанцією про вартість придбаного потерпілою мобільного телефону (т.1, а.п.182), які визнані судом належними та допустимими доказами.

Довод обвинуваченого про те, що цивільний позов потерпілими не заявлявся, не є підставою для зменшення йому розміру покарання.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував, що від дій обвинуваченого тяжких наслідків не настало, загрози для суспільства ОСОБА_7 не становить, викрадене майно повернуто потерпілому ОСОБА_10 , претензій щодо відшкодування матеріальної або моральної шкоди потерпілими не заявлено, не можуть бути визнані колегією суддів достатньо вагомими підставами для зміни вироку та пом`якшення призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, оскільки вказані обставини істотно не знижують ступінь тяжкості вчинених ним злочинів.

На переконання колегії суддів, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 190 КК України, за викладених у вироку обставин, є вірним, відповідає фактичним обставинам даного провадження і підтверджений наявними у справі доказами.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Ухвалюючи вказаний вирок, суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону, призначивши обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, яке за своїм видом та розміром відповідає як особі винного, так і встановленим обставинам кримінального провадження.

Судом було враховано відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин. При цьому, суд взяв до уваги ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які у відповідності до ст. 12 КК України віднесені до категорії середньої тяжкості та тяжких злочинів, конкретні обставини їх вчинення та спричинені наслідки. Також суд врахував дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який вину у скоєнні злочинів не визнав, не одружений, не працює, має постійне місце проживання, раніше неодноразово судимий, вчинив декілька злочинів в період випробувального терміну, що свідчить про схильність ОСОБА_7 до вчинення протиправних діянь та небажання ставати на шлях виправлення.

Крім того, при вирішенні питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, районний суд також врахував висновок органу пробації, згідно якого його виправлення неможливо без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції, а його виправлення без ізоляції від суспільства може становити дуже високу небезпеку для суспільства.

Сукупність вказаних обставин стала підставою для висновку місцевого суду про можливість перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 лише в умовах ізоляції від суспільства та обрання йому міри покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій статей, та призначив остаточне покарання за сукупністю злочинів та за сукупністю вироків.

Прохання обвинуваченого про застосування до нього положень ч. 5 ст. 72 КК України та здійснення перерахунку його строку з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, де на підставі ч. 1 ст. 71 КК України до покарання за вироком Шевченківського районного суду було частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185 КК України, є неспроможним, з огляду на таке.

Так, обвинувачений ОСОБА_7 у даному кримінальному провадженні був затриманий 06.03.2019 року, тому саме з цього часу судом ухвалено рахувати строк відбування покарання.

Встановлено, що злочини обвинуваченим ОСОБА_7 скоєні в червні 2018 року та березні 2019 року, тому підстав для застосування положень ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015 року в даному випадку колегія суддів не вбачає. Приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком також не є підставою для зарахування строку попереднього ув`язнення у даному кримінальному провадженні, оскільки це не узгоджується з вимогами кримінального процесуального законодавства.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що районний суд при ухваленні вироку дотримався вимог як матеріального, так і процесуального закону, та призначив обвинуваченому ОСОБА_7 вид та міру покарання, яке за своїм видом і розміром відповідає особі винного та обставинам кримінального правопорушення, а тому підстав для зміни даного вироку та задоволення апеляційних вимог колегія суддів не вбачає.

Покарання призначено судом з дотриманням вимог матеріального закону, відповідає принципам справедливості, індивідуалізації, необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, випливає з дотримання судом принципів «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.

Таким чином, призначене судом першої інстанції покарання, на переконання колегії суддів, є співмірним протиправним діянням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості чи надмірним для досягнення мети покарання.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для безумовного скасування судового рішення, колегія суддів не встановила.
Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2019 рокувідносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її оголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду, а особою, яка тримається під вартою, в той самий строк, - з моменту отримання копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4