Справа № 308/61/21
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2021 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна,-

ВСТАНОВИВ:

Адвокат ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , звернувся до слідчого судді в порядку ст. 174 КПК України із клопотанням про скасування арешту майна, вилученого у ОСОБА_4 в ході огляду місця дорожньо транспортної пригоди від 03.11.2020 року - автомобіля марки «Opel» моделі «Vivaro», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який поміщено на майданчик тимчасового утримання транспортних засобів Берегівського ВП ГУНП в Закарпатській області, накладений ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.11.2020 (справа №308/11607/20).

Адвокат ОСОБА_3 та власник майна ОСОБА_4 в судове засідання не з`явились, адвокат ОСОБА_3 подав заяву, зі змісту якої вбачається, що заяву про скасування арешту майна він підтримує, просить таку розглянути у його відсутності та відсутності ОСОБА_4 .

Слідчий ОСОБА_5 у судове засідання не з`явився, подав рапорт від 05.01.2021 про розгляд клопотання за його відсутності. Також в рапорті зазначив, що проведено всі необхідні слідчі дії за участю арештованого автомобіля, потреба в арешті вищевказаного транспортного засобу відпала у зв`язку із проведенням всіх необхідних експертиз.

Зважаючи на неявку в судове засідання осіб, які беруть участь у розгляді клопотання, фіксування за допомогою технічних засобів, відповідно до ч.4 ст.107 КПК України, не здійснювалося.

Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Заходи забезпечення кримінального провадження, зокрема арешт майна, носять у собі тимчасовий характер.
Порядок скасування арешту майна встановлюється нормами ст.174КПКУкраїни.
Згідно ч. 1 ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Відповідно до ч.2 ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано ухвалою суду за клопотанням власника майна або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому в застосуванні цього заходу відпала потреба.
Відповідно до частини 6 статті 100 КПК України речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких співмірні з їх вартістю, а також речові докази у вигляді товарів або продукції, що піддаються швидкому псуванню повертаються власнику (законному володільцю) або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження.
Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Як встановлено судом, 06.11.2020 слідчим суддею Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у кримінальному провадженні №0000286 за клопотанням старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління Головного управління Національної поліції в Закарпатській області накладено арешт на речі, вилучені в ході проведення огляду місця дорожньо транспортної пригоди від 3.11.2020 року, зокрема на автомобіль марки «Opel», моделі «Vivaro», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який поміщено на майданчик тимчасового утримання транспортних засобів Берегівського ВП ГУНП в Закарпатській області.

Обґрунтованість зазначеного арешту судом не перевіряється.
Власником автомобіля є ОСОБА_4 /свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 /.

Метою накладення арешту на майно автомобіль марки «Opel» моделі «Vivaro», реєстраційний номер НОМЕР_1 , відповідно до ухвали слідчого судді від 06.11.2020 року є збереження речових доказів.
Клопотання адвоката аргументовано тим, що на даний час у кримінальному провадженні проведені всі слідчі дії та проведено експертизи, які наявні в матеріалах справи, а саме: судова інженерно транспортна експертиза від 18.11.2020, судова інженерно транспортна експертиза від 19.11.2020, судова інженерно транспортна експертиза від 19.11.2020, судова інженерно транспортна експертиза від 24.12.2020. Зазначені обставини слідчим у рапорті від 5.01.2021 року не заперечувалися.
Варто зазначити, що в кримінальному провадженні існує два види інтересів: суспільні інтереси, на захист яких спрямована система кримінальної юстиції; особисті інтереси підозрюваного, обвинуваченого, інших учасників кримінального провадження, які мають бути гарантовано захищені від неправомірних посягань.
Забезпечення балансу цих інтересів, по суті, є одним з найважливіших завдань кримінального провадження. Так, у ст. 2 КПК зазначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження.
Досягнути такого балансу можна лише за умови існування і дотримання певних правил, визначених у законі, які в своїй сукупності створюють систему гарантій від порушення прав особи, що опинилась у сфері дії кримінального провадження.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Між тим, статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "ОСОБА_5 та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 3 ст. 22 КПК України слідчий суддя під час кримінального провадження не може одночасно виконувати функції державного обвинувачення, захисту і судового розгляду. Так, функції з доведення обґрунтованості поданого клопотання, наявності підстав для його задоволення процесуальним законом покладено виключно на ініціатора такого клопотання, в даному випадку - власника майна, разом з тим сторона обвинувачення у випадку не згоди з даним клопотанням зобов`язана належним чином її теж обґрунтувати. Відтак слідчий суддя розглядає клопотання на підставі тих доказів, які слідчому судді і представлені. При цьому, жоден учасник не був позбавлений можливості надати їх безпосередньо в судовому засіданні.

Викладені обставини свідчать, про те, що слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом. Слідчий суддя приходить до висновку про відсутність в кримінальному провадженні даних, які б виправдовували подальше втручання держави у право на мирне володіння заявником належним йому майном, у зв`язку з чим вважає доцільним скасувати арешт майна, не вбачаючи підстав для подальшого застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження.
Разом з тим, враховуючи, що даний автомобіль визнаний речовим доказом в рамках вказаного кримінального провадження, яке на даний час не розглянуто, обвинувальний акт до суду не передано /відповідні дані у матеріалах клопотання відсутні/, суд вважає за доцільне частково скасувати арешт на вищевказаний автомобіль та передати його власнику на відповідальне зберігання до розгляду даного кримінального провадження.
Таким чином, заява про скасування арешту на майно підлягає частковому задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.100,174 КПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна - задовольнити частково.
Скасувати арешт на автомобіль марки «Opel» моделі «Vivaro», реєстраційний номер НОМЕР_1 , накладений ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду від 06.11.2020 року по справі № 308/11607/20, в частині заборони користування ним та повернути автомобіль власнику ОСОБА_4 .
Покласти на ОСОБА_4 обов`язок забезпечити зберігання вказаного транспортного засобу марки Opel» моделі «Vivaro», реєстраційний номер НОМЕР_1 у переданому вигляді до скасування арешту майна у повному обсязі у встановленому КПК України порядку до розгляду кримінального провадження №0000286 від 03.11.2020.
У задоволенні решти вимог клопотання відмовити.
Попередити ОСОБА_4 про кримінальну відповідальність за ст. 388 КК України про необхідність збереження майна.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1