Номер провадження:1-в/521/906/20
УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2020 року Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

прокурора Одеської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_3

представника ДУ «Одеська виправна колонія (№ 14)» ОСОБА_4

засудженого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі із застосуванням відеоконференції клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до засудження проживаючого: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, відбуваючий покарання за вироком Кодимського районного суду Одеської області від 31 серпня 2017 року за ст. ст. 185 ч 3, 71 ч 1 КК України у вигляді трьох років шести місяців позбавлення волі, про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, -

ВСТАНОВИВ
До Малиновського районного суду міста Одеси надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, згідно положень ст.81 КК України.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 просив задовольнити клопотання.

Прокурор просив відмовити в задоволенні клопотання, оскільки підстав для його звільнення не має, при цьому висловив думку, що засуджений не довів своє виправлення.

Представник установи не заперечував проти умовно-дострокового звільнення засудженого ОСОБА_5 .

Вивчивши клопотання та додані до нього матеріали, вислухавши думку прокурора, представника установи виконання покарань, пояснення засудженого, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Відповідно до ст. 81 КК України, умовно - дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим (серед інших): не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за корупційний нетяжкий злочин, умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, якщо особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисне кримінальне правопорушення і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисне кримінальне правопорушення, за яке вона засуджена до позбавлення волі.
Під час розгляду клопотання, судом встановлено, що засуджений формально підпадає під умовно-дострокове звільнення, оскільки відбув 2/3 строку покарання призначеного вироком суду. Разом з тим, суд вважає, що засуджений ОСОБА_5 , під час виконання покарання своєю поведінкою та ставленням до праці не довів своє виправлення, тому його необхідно залишити у місці позбавлення волі.

Так, покарання це один із центральних інститутів кримінального права, якому відведена важлива роль щодо охорони найбільш значущих суспільних відносин від злочинних посягань.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 50 КК України, покарання, є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Тобто мета покарання це те, чого прагне досягти держава, застосовуючи його щодо особи, яка вчинила злочин. Застосовуючи покарання, суд має на меті покарати винного, що необхідно для захисту суспільства і для задоволення почуття обурення і справедливості потерпілого, його близьких та суспільства в цілому.

Відповідно до ч. 2 ст. 130 КВК України засуджені, які стали на шлях виправлення або сумлінною поведінкою і ставленням до праці та навчання довели своє виправлення, можуть бути у встановленому законом порядку представлені до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.
Єдиною і достатньою підставою умовно-дострокового звільнення є досягнення однієї з цілей покарання виправлення засудженого, що підтверджується його сумлінною поведінкою і ставленням до праці.
Становлення особи на шлях виправлення розцінюється як прагнення засудженого до такого виправлення, позитивні зрушення в його поведінці і ставлення до праці, які свідчать про успішне здійснення процесу виправлення. При цьому висновок про становлення особи на шлях виправлення повинен ґрунтуватись не на характеристиці особи за період, що безпосередньо передує настанню зверненню з відповідним клопотанням, а на даних за весь час відбування покарання або принаймні протягом значної частини цього строку.
Разом з цим під сумлінною поведінкою необхідно розуміти дотримання режиму відбування покарання, виконання покладених на засудженого законних обов`язків, виконання законних вимог представників адміністрації органу, що виконує покарання, поведінкою в побуті, стримуванням від порушень режиму відбування покарання, від порушень правил внутрішнього трудового розпорядку. Під сумлінним ставленням до праці необхідно розуміти постійну, свідому участь у суспільно корисній праці, систематичне виконання трудових обов`язків, виробничих завдань і дорученої роботи, відсутність відмов від роботи, невиходів на роботу без поважних причин, порушень трудової дисципліни, відсутність трудових порушень.
Так, характеристика засудженого свідчить, що він участі в благоустрою установи та відділення не приймає, так як не вбачає суспільної користі, на основному виробництві установи не працевлаштований. Допустив одне порушення режиму відбування покарання, яке виражалось в порушені форми одягу, але, відповідно до ч. 14 ст. 134 КВК України визнаний таким, що стягнень немає.
З довідки про стягнення та заохочення вбачається, що за весь час відбування покарання в державній установі «Одеська виправна колонія (№14)» жодного разу не заохочувався.
Зазначені у характеристиці позитивні якості засудженого не конфліктний, дотримання правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом, охайний вигляд, дбайливе ставлення до майна установи характеризують його ставлення до оточуючих, але не свідчать про наявність обставин, визначених положеннями ст.ст. 50, 81 КК України.
За змістом ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є правом, а не обов`язком суду, і повинно сприяти досягненню мети, передбаченої ст. 50 КК України, - виправленню засудженого і запобіганню вчинення нових злочинів.
Суд вважає, що факт належної поведінки протягом останнього часу відбування покарання з урахуванням наданої суду характеристики з установи виконання покарань не є безумовною передумовою умовно-дострокового звільнення. При цьому в установі засуджений взагалі не працює, об`єктивних перешкод для працевлаштування в судовому засіданні не встановлено. Засуджений в судовому засіданні пояснив, що він не може працювати за станом здоров`я, так як він має хронічні захворювання. Проте відомості про наявність медичних протипоказань до працевлаштування засудженого в матеріалах справи відсутні.
Отже за весь час відбування покарання (початок строку покарання з 31 серпня 2017 року), засуджений ОСОБА_5 своєю поведінкою не довів позитивних змін, які відбуваються в його особистості, що свідчить, про те, що останній не довів своє виправлення.

Таким чином, суд вважає передчасним вирішення питання про умовне-дострокове звільнення ОСОБА_5 , тому в задоволенні клопотання засудженого слід відмовити.

Керуючись ст. 81 КК України, ст. ст. 537, 539,376 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно дострокове звільнення від відбування покарання відмовити.

Апеляційна скарга, на ухвалу суду, може бути подана протягом семи днів з дня її оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення. Якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Суддя ОСОБА_1