Ухвала
Іменем України
23 липня 2020 року
м. Київ
справа № 453/1091/16-к
провадження № 51-2882 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 06 березня 2020 року стосовно нього,
встановив:
За вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05 листопада 2019 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України і призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком 7 років, з конфіскацією майна. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_4 у строк відбування покарання зараховано строк попереднього увязнення з 05 червня 2016 року до 08 червня 2016 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Вирішено питання щодо речових доказів.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 06 березня 2020 року апеляційні скарги захисників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05 листопада 2019 року без змін. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року) зараховано ОСОБА_4 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 05 червня 2016 року по 08 червня 2016 року та з 05 листопада 2019 року по 06 березня 2020 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. В справі також засуджено ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , судові рішення стосовно яких не оскаржуються.
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 , в якій він порушує питання про скасування ухвали Львівського апеляційного суду від 06 березня 2020 року та направлення кримінального провадження на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Крім того, засуджений не погоджується з наданою судом апеляційної інстанції оцінкою доказам, вказує на невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 , якими він обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам апеляційної скарги його захисника ОСОБА_5 , яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.

Оцінюючи доводи касаційної скарги засудженого в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів виходить з наступного.
Так, в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції, зазначив, що суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідивши усі обставини кримінального провадження в їх сукупності, давши оцінку доказам відповідно до ст. 94 КПК України, дійшов ґрунтовного висновку про винуватість ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, за обставин викладених у вироку, який є вмотивованим і відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги засудженого, щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, Суд враховує наступне.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.
Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).

У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції, погоджуючись із мотивованими висновками суду першої інстанції про необхідність обрання ОСОБА_4 покарання у вигляді позбавлення волі, яке належить відбувати реально, неможливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, зазначив, що призначене ОСОБА_4 покарання у виді семи років позбавлення волі є необхідними і достатніми для його виправлення та попередження вчиненню нових злочинів як обвинуваченим, так і іншими особами.
Таким чином, касаційна скарга засудженого не містить конкретного обґрунтування невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статті 414 КПК України, а відтак й необхідності скасування судових рішень з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.
Не залишились поза увагою апеляційного суду й доводи сторони захисту щодо суперечливості показань потерпілого ОСОБА_9 в ході досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження. Так, апеляційним судом, не взято до уваги вказані доводи, зважаючи на принцип безпосередності дослідження доказів судом. При цьому судом апеляційної інстанції було враховано, що у вироку надано належну оцінку показанням потерпілого ОСОБА_9 у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні, й ці показання як належний, допустимий та достовірний доказ обґрунтовано покладені судом в основу обвинувального вироку.
Були предметом апеляційного розгляду й доводи захисника про те, що висновок експерта № 355 від 12 липня 2016 року не може бути доказом причетності ОСОБА_4 до кримінального правопорушення. Так, судом апеляційної інстанції було зазначено, що суд першої інстанції звернув особливу увагу, зокрема на висновок експерта № 355 від 12 липня 2016 року. При цьому, оцінюючи висновок експерта № 355 від 12 липня 2016 року щодо тілесних ушкоджень у ОСОБА_4 , судом першої інстанції у вироку було зазначено, що висновки експерта повністю підтверджують показання потерпілого про те, що обороняючись від нападників, він міг завдати ударів обвинуваченим.

Водночас, посилання засудженого ОСОБА_4 у касаційній скарзі на те, що судами не було враховано його показань про те, що його не було на місці вчинення злочину є необґрунтованими. Так, судом першої інстанції було визнано зазначені показання непереконливими та розцінено їх, як обрану обвинуваченим лінію захисту, яка не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні, з чим обґрунтовано погодився й апеляційний суд.
Решта доводів касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

Таким чином, на переконання колегії суддів касаційного суду, під час апеляційного розгляду, суд перевірив доводи апеляційних скарг захисників та надав на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційні скарги залишив без задоволення, а вирок місцевого суду без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
В той же час, касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412-414 КПК України, а відтак й необхідності скасування судових рішень на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.
Оскільки з касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 , наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 06 березня 2020 року стосовно нього відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3