Постанова

Іменем України
05 листопада 2020 року

м. Київ
справа № 554/10471/19

провадження № 51-2560 км 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника у режимі відеоконференції ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 20 грудня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року у кримінальному провадженні № 0003005 від 16 жовтня 2019 року за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 20 грудня 2019 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він на початку жовтня 2019 року, перебуваючи на території військового полігону м. Полтави, умисно незаконно шляхом знахідки придбав вибухові пристрої (боєприпаси), а саме: п`ять уніфікованих запалів ручної гранати модернізовані УЗРГМ-2 та п`ять корпусів ручних гранат РГД-5, споряджені всередині тротилом, придатні для вибуху, які переніс до місця свого проживання на АДРЕСА_1 , де зберігав до моменту їх вилучення працівниками поліції 22 жовтня 2019 року.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року апеляційні скарги обвинуваченого та прокурора залишено без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальністьі невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить постановлені щодо ОСОБА_7 судові рішення скасувати та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції. При цьому вказує, що місцевий суд, розглядаючи кримінальне провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, без з`ясування думки учасників провадження збільшив обсяг та змінив порядок дослідження доказів, дослідивши клопотання, ухвалу, протокол обшуку та висновок експерта, чим порушив вимоги вказаної норми процесуального закону.
Крім того, захисник зазначає, що суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження в скороченому порядку, не врахував пом`якшуючих покарання обставин (щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину). При цьому апеляційний суд, переглядаючи апеляційну скаргу сторони захисту в цій частині, також безпідставно не врахував зазначених обставин.
Одночасно захисник посилається на те, що суди попередніх інстанцій, розглядаючи питання призначення ОСОБА_7 покарання, не врахували особи засудженого, пом`якшуючих покарання обставин та інших даних, що містяться в матеріалах кримінального провадження, і, на думку захисника, переконливо вказують на можливість призначення ОСОБА_7 менш тяжкого покарання.
Позиції інших учасників судового провадження
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу захисника в інтересах засудженого не надходило.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити, прокурор ОСОБА_5 заперечував щодо задоволення касаційної скарги, просив залишити її без задоволення, а постановлені щодо ОСОБА_7 судові рішення без зміни.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 438 КПКУкраїни підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412414 КПК України.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 263 КК України в касаційній скарзі не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.
У своїй касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 посилається на те, що місцевий суд, розглядаючи кримінальне провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, ухвалив встановити скорочений порядок дослідження доказів та обмежитись лише допитом обвинуваченого і дослідженням даних про його особу, однак у подальшому без з`ясування думки учасників провадження збільшив обсяг та змінив порядок дослідження доказів, дослідивши висновок експерта, клопотання, ухвалу та протокол обшуку, що в такому випадку, на думку сторони захисту, є грубим порушенням норм процесуального закону.
Колегія суддів не погоджується з такими доводами захисника, виходячи з наступного.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, судовий розгляд у суді першої інстанції здійснювався в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України. При цьому суд, ухвалюючи рішення про скорочений порядок дослідження доказів, установив за необхідне обмежитись лише допитом обвинуваченого і дослідженням даних про його особу.
Згідно з журналом судового засідання 20 грудня 2019 року прокурором було подано до суду клопотання про долучення до матеріалів провадження даних, що характеризують особу обвинуваченого.
Відповідно до звукозапису судового засідання від 20 грудня 2019 року місцевий суд, допитавши обвинуваченого ОСОБА_7 та задовольнивши клопотання прокурора, поставив на обговорення питання щодо можливості дослідження та долучення до матеріалів кримінального провадження висновків судових вибухо-технічних експертиз, клопотання про проведення обшуку, ухвали про надання дозволу на проведення обшуку від 22 жовтня 2019 року та протоколу обшуку від 22 жовтня 2019 року. При цьому заперечень від учасників провадження, у тому числі й від обвинуваченого ОСОБА_7 , щодо врахування та долучення вказаних письмових доказів не надходило.
За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав, які б вказували на порушення місцевим судом вимог ст. 349 КПК України, а тому посилання касаційної скарги захисника в цій частині задоволенню не підлягають.
Крім того, що стосується доводів захисника про безпідставне неврахування судами попередніх інстанцій обставин, які пом`якшують покарання (щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину), то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до обвинувального акта обставинами, які пом`якшують ОСОБА_7 покарання, є щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
Під час судового розгляду в суді першої інстанції ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, визнав повністю та підтвердив обставини його вчинення.
Так, у судовому засіданні від 20 грудня 2019 року в ході допиту ОСОБА_7 пояснив, що на початку жовтня 2019 року на території військового полігону в м. Полтаві він знайшов пакет з п`ятьма ручними гранатами та запалами до них, які в подальшому забрав з собою та зберігав за місцем проживання до моменту їх вилучення працівниками поліції 22 жовтня 2019 року.
Як убачається з вироку, місцевий суд, установивши, що показання обвинуваченого повною мірою відповідають фактичним обставинам справи, а учасники судового провадження ці обставини не оспорюють, дійшов висновку про недоцільність дослідження усіх доказів та можливість проведення судового розгляду в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.
Разом з тим, призначаючи ОСОБА_7 покарання, місцевий суд вказав на відсутність обставин, передбачених ст. 66 КК України.
Не погоджуючись із вироком суду першої інстанції, прокурор та обвинувачений оскаржили його в апеляційному порядку.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок, погодився з висновками місцевого суду про відсутність пом`якшуючих покарання обставин, посилаючись на те, що ОСОБА_7 , знайшовши боєприпаси, не вчинив жодних дій для їх передачі правоохоронним органам, а навпаки зберігав знайдені гранати за місцем свого проживання до моменту їх вилучення працівниками поліції, що у свою чергу, на переконання суду, спростовує доводи апеляційної скарги обвинуваченого про наявність щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину.
Колегія суддів не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо відсутності обставин, які пом`якшують покарання (щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину), з огляду на таке.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав повністю та надав показання, які відповідають фактичним обставинам справи і узгоджуються з дослідженими місцевим судом доказами, що, на переконання Суду, вказує про наявність щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину.
Однак, беручи до уваги характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, його підвищену суспільну небезпечність, особу засудженого, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, не має офіційного джерела доходу та міцних соціальних зв`язків, а також інші характеризуючі дані, які зазначені у вироку, навіть з урахуванням наявності пом`якшуючих покарання обставин колегія суддів вважає, що призначене в мінімальних межах санкції ч. 1 ст. 263 КК України судом покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а тому підстав вважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через суворість, про що захисник зазначає у своїй касаційній скарзі, не вбачається.
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, не містять посилань на порушення судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, то касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 20 грудня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року щодо ОСОБА_7 без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3