Справа № 128/2530/20
УХВАЛА
Іменем України

26 жовтня 2020 року м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар ОСОБА_2

за участю:

прокурора ОСОБА_3

представника КНП «ВОПЛ №2» ВОР (лікаря) ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

осіб, щодо яких розглядається заява, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці в режимі відеоконференції заяву лікаря - психіатра КПН «ВОПЛ № 2 ВОР» ОСОБА_4 про припинення застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

УСТАНОВИВ:

До Вінницького районного суду Вінницької області надійшла вищевказана заява, яка мотивована тим, що пацієнт ОСОБА_6 перебуває на лікуванні у «Відділенні для примусових заходів медичного характеру з звичайним наглядом, змішаному, № 4» відповідно до ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 09.04.2020 про продовження застосування примусових заходів медичного характеру, примусові заходи медичного характеру були застосовані постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровськ від 10.11.2006 за вчинення суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ст. 94, ч. 3 ст. 17-140 КК України. На основі огляду комісії лікарів - психіатрів за № 72 від 16.09.2020, згідно якого пацієнт ОСОБА_6 за своїм психічним станом у теперішній час не становить суспільної небезпеки, тому не потребує подальшого продовження застосування примусових заходів медичного характеру та може бути виписаний за місцем проживання для подальшої амбулаторної психіатричної допомоги під нагляд та піклування матері ОСОБА_7 , лікар звернувся до суду з даною заявою.

В судовому засіданні лікар заяву підтримав, просив її задовольнити на підставі наданого суду висновку комісії лікарів-психіатрів, пояснив, що ОСОБА_6 отримує відповідне лікування та на даний час не представляє суспільної небезпеки, а тому примусові заходи медичного характеру щодо нього підлягають припиненню. Лікар вважає, що в подальшому ОСОБА_6 може надаватися амбулаторна психіатрична допомога в добровільному порядку за зверненням до відповідного лікаря за місцем проживання. При цьому лікар пояснив, що за встановленим діагнозом ОСОБА_6 потребує постійного прийняття відповідних ліків, лише за таких умов він не становитиме суспільної небезпеки. Оскільки за наявними в установі матеріалами ОСОБА_6 має піклувальника, а саме його матір ОСОБА_7 , вважає, що вона зможе забезпечити йому відповідне лікування. Останнім часом скарг на поведінку ОСОБА_6 до нього не надходило, тому вважає, що заява підлягає задоволенню.

Особа, щодо якої розглядається заява, ОСОБА_6 в судовому засіданні не зміг висловити свою думку щодо поданої лікарем заяви, пояснив, що хоче додому, почуває себе добре. Яке лікування йому призначено та яких саме ліків потребує, пояснити не може, та не знає як ставиться до вчиненого діяння, за яке до нього застосовано примусові заходи медичного характеру, на запитання суду відповідав не чітко, після допомоги в роз`ясненні питання лікарем, односкладно.

Захисник ОСОБА_5 в судовому засіданні просила подану заяву задовольнити, враховуючи висновок комісії лікарів-психіатрів, пояснила, що під час особистого спілкування ОСОБА_6 обіцяв їй, що продовжить лікування та буде добровільно приймати ліки, просила суд врахувати, що він має зареєстроване місце проживання та дохід з пенсії по інвалідності.

ОСОБА_7 , яка є матір`ю ОСОБА_6 , та на піклування і нагляд якої лікар просить передати ОСОБА_6 , в судовому засіданні заперечувала проти задоволення заяви. Пояснила, що ще до вчинення суспільно-небезпечного діяння, за яке до сина були застосовані примусові заходи медичного характеру, він поводив себе агресивно, ображав інших, вчиняв протиправні дії, неодноразово втікав з дому, тому вона не зможе забезпечити за ним відповідний нагляд, як за станом здоров`я, так і враховуючи поведінку сина. Примусити його вживати ліки вона не може та вважає, що він ухилятиметься від необхідного лікування. Вона регулярно навідує сина в установі та лікарі скаржаться їй на його агресивну поведінку, тому вважає, що поданою заявою установа намагається зняти з себе відповідальність за можливі протиправні дії її сина. Жоден з членів її родини не може та не бажає наглядати за ОСОБА_6 , вони його бояться та вважають, що після припинення примусового лікування його протиправна поведінка повториться. Просить врахувати, що за вказаною адресою проживають вона та її чоловік ОСОБА_8 , батько ОСОБА_6 , та вони в силу свого віку та стану здоров`я не зможуть забезпечити відповідний нагляд за сином. Крім цього, з ними проживає їх менший син з дружиною та двома малолітніми дітьми, 8 та 3 років, та вони також побоюються за їхній стан, враховуючи, що раніше ОСОБА_6 проявляв агресію саме до меньших за нього та незахищених, а передбачити його наміри та поведінку неможливо. Вона не є законним представником ОСОБА_6 , він не визнавався недієздатним та опіка йому не призначалася. В 2000 році її призначили піклувальником з метою можливості оформлення пенсії на її сина за станом здоров`я, тому вона не зможе забезпечити належну поведінку її сина за межами лікарні, оскільки не може гарантувати, що він розуміє необхідність прийняття ліків та буде її слухатися. Тому просила в задоволенні заяви відмовити.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви та просив в задоволенні заяви відмовити, оскільки вважає, що під час розгляду справи не доведено, що ОСОБА_6 не становить суспільної небезпеки та що за ним можуть здійснювати нагляд відповідні члени сім`ї з метою гарантування його правомірної поведінки.

Вивчивши заяву, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали даної справи, суд дійшов наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 514 КПК України продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється на підставі ухвали суду, в межах територіальної юрисдикції якого застосовується цей захід чи відбувається лікування.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 514 КПК України, ч. 1 ст. 95 КК України та ч. 3 ст. 19 Закону України «Про психіатричну допомогу», розгляд питання про продовження, зміну чи припинення застосування судом примусових заходів медичного характеру здійснюється за письмовою заявою представника закладу з надання психіатричної допомоги (лікаря-психіатра), де тримається дана особа. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, що обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів.

Згідно з ч. 2 ст. 95 КК України, особи, до яких застосовані примусові заходи медичного характеру, підлягають огляду комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на 6 місяців для вирішення питання про наявність підстав для звернення до суду із заявою про припинення або про зміну застосування такого заходу.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 19 Закону України «Про психіатричну допомогу», примусові заходи медичного характеру застосовуються за рішенням суду у випадках та в порядку, встановлених Кримінальним, Кримінальним процесуальним кодексами України, цим Законом та іншими законами. Питання про продовження, зміну або припинення застосування примусового заходу медичного характеру вирішується судом у разі такої зміни стану психічного здоров`я особи, за якої відпадає необхідність застосування раніше призначеного заходу та виникає необхідність у призначенні іншого примусового заходу медичного характеру чи якщо особа видужала.

Відповідно до ч. 6 ст. 94 КК України, якщо не буде визнано за необхідне застосування до психічно хворого примусових заходів медичного характеру, а також у разі припинення застосування таких заходів, суд може передати його на піклування родичам або опікунам з обов`язковим лікарським наглядом.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 перебуває на лікуванні у «Відділенні для примусових заходів медичного характеру з звичайним наглядом, змішаному, № 4» відповідно до ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 09.04.2020 про продовження застосування примусових заходів медичного характеру. Примусові заходи медичного характеру застосовані до нього на підставі постанови Броварського районного суду Київської області від 09.10.2000 за вчинення суспільно-небезпечних діянь, передбачених ст.ст. 17, 140, 94 КК України, а саме крадіжки та замаху на крадіжку майна, та вбивство, за що до нього були застосовані примусові заходи медичного характеру у вигляді поміщення в психіатричну лікарню з суворим наглядом. На даний час до ОСОБА_6 застосовуються примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом, які за поясненням лікаря були застосовані до ОСОБА_6 з 15.02.2019.

Згідно копії рішення виконавчого комітету Жмеринської міської ради від 23.11.2000 ОСОБА_6 було призначено піклувальника, його матір ОСОБА_7 .

З висновку комісії лікарів - психіатрів за № 72 від 15.09.2020 комісія лікарів-психіатрів дійшла висновку, щоОСОБА_6 за своїм психічним станом на теперішній час не становить суспільної небезпеки, тому не потребує подальшого продовження застосування примусових заходів медичного характеру у виді примусового лікування у «Відділенні для примусових заходів медичного характеру з звичайним наглядом, змішаному, № 4», та може бути виписаний за місцем проживання для подальшої амбулаторної психіатричної допомоги під нагляд та піклування матері ОСОБА_7 .

На обгрунтування необхідності припинення застосування примусових заходів медичного характеру (п. 27 висновку) зазначено: на підставі стабілізації психічного стану пацієнта, відсутності виражених порушень емоційно-вольової сфери, здатності пацієнта контролювати імпульсивні потяги, відсутності агресивної та декструктивної поведінки, формування критики до захворювання і до скоєного суспільно-небезпечного діяння. Зазначено, що пацієнт розуміє необхідність прийому підтримуючого лікування.

До суду також надійшли письмові заяви батьків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , згідно яких вони просять відмовити в задоволенні заяви, оскільки бояться проживати разом з ним за однією адресою через агресивну поведінку, бояться за своїх малолітніх внуків та за власне життя.

Аналізуючи надані докази в їх сукупності, суд враховує, що згідно висновку комісії лікарів-психіатрів, психічні розлади з`явились в ОСОБА_6 ще з раннього віку, він неодноразово лікувався, однак продовжував поводити себе агресивно, тікав з дому та лікувальних закладів, намагався задушити брата, та вчинив суспільно-небезпечні діяння, які мали наслідком завдання значної матеріальної шкоди потерпілому та смерть потерпілого. При цьому даним висновком та в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_6 не видужав, а продовжує потребувати відповідного лікування.

За таких обставин, враховуючи, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження висновки комісії лікарів-психіатрів, що ОСОБА_6 усвідомлює необхідність прийому підтримуючого лікування та має критику до захворювання і скоєного суспільно-небезпечного діяння, оскільки в судовому засіданні він не зміг відповісти на питання суду з цього приводу, якого лікування він потребує він не розуміє та не знає про своє ставлення до вчиненого, а наявність родичів чи законного представника, який зміг би забезпечити йому відповідний нагляд, з огляду на позицію батьків ОСОБА_6 та повідомлені його матір`ю в судовому засіданні обставини, що мають значення для встановлення можливості забезпечення особі, яка цього потребує, відповідного нагляду, судвважає недоведеним, що ОСОБА_6 не представляє небезпеку для себе та оточуючих настільки, що доцільність застосування будь-яких примусових заходів медичного характеру до нього відпала.
Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» № 7 від 03.06.2005 примусові заходи медичного характеру припиняються у зв`язку з одужанням або зміною психічного стану особи настільки, що це виключає очевидну небезпечність для нього та для інших осіб.

Виходячи з вище викладеного, оскільки відсутні особи, які погодилися доглядати за ОСОБА_6 та забезпечити йому необхідне лікування в добровільному порядку, сприяти йому у вирішенні соціальних питань, суд вважає, що достатніх даних для задоволення даної заяви матеріали справи не містять та в ході судового розгляду не встановлено, що ОСОБА_6 одужав або психічний стан змінився настільки, що це виключає очевидну небезпечність для нього та для інших осіб, в зв`язку з чим в задоволенні даної заяви слід відмовити.

Керуючись ст. 19 Закону України «Про психіатричну допомогу», ст.ст. 94, 95 КК України, ст.ст. 512, 514, 516 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви лікаря - психіатра КПН «ВОПЛ № 2 ВОР» ОСОБА_4 про припинення застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду через Вінницький районний суд Вінницької області протягом семи днів з дня її оголошення.
Якщо ухвалу було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Суддя: