Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/687/20 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 187 (86, 86-1, 142) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.08.2020 року. Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:
головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисників ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кропивницькому в режимі відеоконференції матеріали контрольного провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30 липня 2020 року,
ВСТАНОВИВ:
У провадженні Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області перебуває кримінальне провадження №0000592 від 11 грудня 2016 року, відносно ОСОБА_9 , за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 187 КК України, ОСОБА_10 , за ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 187 КК України, ОСОБА_11 , за ч. 4 ст. 187 КК України та ОСОБА_8 , за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 187 КК України.

У межах даного кримінального провадження, в порядку ст. 331 КПК України, судом першої інстанції розглянуто клопотання прокурора про продовження обраного обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у зв`язку з тим, що встановлені при обранні запобіжного заходу ризики, передбачені ст.177 КПК не змінились, застосування іншого запобіжного заходу не забезпечить належної поведінки обвинуваченого.

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30 липня 2020 року клопотання прокурора в частині продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задоволено, та продовжено строк тримання під вартою на 60 днів, а саме з 30 липня 2020 року до 27 вересня 2020 року, включно.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого і тяжкого злочину, він може вчинити спробу ухилитися від кримінальної відповідальності та суду; можливість обвинуваченого впливати на свідків і потерпілих, які в судовому засіданні ще не допитувалися, можливість вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_8 має непогашену судимість, у тому числі за вчинення тяжкого злочину проти власності, обвинувачується у вчиненні нових злочинів проти власності, поєднаних із застосуванням насильства через нетривалий час після відбуття покарання за попереднім вироком. При цьому ОСОБА_8 не працює і законного джерела доходу не має. Наявність місця проживання і дружини з огляду на викладені обставини не мала істотного стримуючого впливу на поведінку обвинуваченого у минулому.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та застосувати стосовно нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, звільнивши його з під варти в залі суду.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що він довгий час перебуває під вартою, а прокурор під час розгляду клопотання не довів наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та не доведено неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.
Також обвинувачений зазначає, що він має сім`ю, одружений, має міцні соціальні зв`язки, має на утриманні малолітню дитину, тобто наявні міцні соціальні зв`язки, що на його думку залишилося поза увагою суду.
Крім того вважає, що суд при вирішенні питання щодо доцільності продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не надав належну оцінку його стану здоров`я. Перебуваючи під вартою він не може належним чином пройти медичне обстеження.
Таким чином, на думку обвинуваченого рішення суду не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки його висновки не підтверджуються доказами, дослідженими в судовому засіданні.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та стосовно обвинуваченого змінити запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.
В обґрунтування своїх апеляційний вимог зазначає, що ухвала суду першої інстанції в частині продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 є необґрунтованою, безпідставною, винесеною без урахування дійсних обставин справи, постановленою помилково, з порушенням норм процесуального та матеріального права та такою, що підлягає зміні виходячи з наступного.

Починаючи з червня місяця до суду було надано чотири Довідки Кропивницької міської медичної частини № 14 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально - виконавчої служби України» в Кіровоградській області, які містяться в матеріалах справи.

З даних Довідок медичної частини вбачається, що ОСОБА_8 необхідне хірургічне втручання і в умовах слідчого ізолятора, дану операцію не можливо провести. Крім того, зазначено: ОСОБА_8 необхідно провести тести, які також в умовах ізоляції неможливо провести; ліки, які надаються Тетеріну в умовах ізоляції не дають бажаного результату; у зв`язку із дороговартістністю вказаних процедур на даний момент подальше до обстеження осіб, позбавлених волі, у яких виявлено підозру на ВГС, в умовах медичних частин є неможливим, що у свою чергу унеможливлює вирішення питання у необхідності призначення лікування. В зв`язку за станом здоров`я був оглянутий лікарями фахівцями в умовах міської лікарні ШМД, які зазначили висновок: Гідроцеле правого яєчка. Рекомендоване оперативне втручання. В умовах ізоляції неможливо провести операцію, оскільки для забезпечення охорони на добу задіються вісім осіб особового складу, яким необхідно щоразу проводити ПЦР на Соvid - 19. І у зв`язку з карантинними заходами по недопущенню поширення Соvid - 19, рух ув`язнених та засуджених по слідчому ізолятору та його межі призупинено, за виключенням необхідності надання невідкладної медичної допомоги хворим по життєвим показникам.

Захисник зазначає, що судом було встановлені ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які не перестали існувати, зокрема, як можливість обвинуваченого уникнути суду, незаконно впливати на свідків, потерпілих, вчинити інші кримінальні правопорушення, непогашена судимість. А також зазначено, що стан здоров`я ОСОБА_8 не потребує негайного хірургічного втручання.

Проте, на думку захисника судом не було враховане, що будь - яка особа має право на вибір лікаря. Це регламентовано як Конституцією України, та і міжнародною практикою. Зокрема, у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Луценко проти України № 2» було зазначено: «40.1. Медичні послуги в пенітенціарних установах мають організовуватися у тісній співпраці з цивільними органами охорони здоров`я громади чи країни. 40.3. Ув`язнені повинні мати доступ до медичних послуг, які існують у країні, без дискримінації за ознакою їхнього правового становища».

На даний час порушується стаття 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. Порушення полягає в тому, що державними органами не вживається всіх необхідних заходів з метою надання кваліфікованої медичної допомоги ОСОБА_8 щодо лікування його хвороби - не проведення хірургічного втручання, якого обвинувачений потребує. Відповідні державні органи достеменно знаючи про стан здоров`я ОСОБА_8 , а саме про необхідність хірургічного втручання, знаючи про постійне страждання від болю і про те, що жодні ліки не знеболюють, незважаючи про погіршення стану здоров`я ОСОБА_8 , висновків медичних комісій, численні відповіді адміністрації СІЗО про неможливість надання медичної допомоги, особа залишається під вартою, що свідчить жорстоке поводження з людиною і підпадає під порушення статті 3 ЄКПЛ.

Також зазначає, що з погіршенням стану здоров`я ОСОБА_8 , про що достеменно відомо прокурору, адміністрації СІЗО та суду першої інстанції, підстави для тримання такої особи під вартою повинні бути винятковими, які зумовлюються серйозними ризиками, в той же час сама по собі тяжкість інкримінованих злочинів та складність кримінальної справи не є достатніми для позбавлення ОСОБА_8 свободи й тримання його за гратами.

Крім того, суд першої інстанції не врахував, що протягом тривалого часу розгляду даної справи в Олександрійському міськрайонному суді Кіровоградської області, прокурор не надає доказів існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а лише усно їх зазначає, цитуючи статтю 177 КПК України, але жодними доказами дані ризики не підтверджує.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні двох епізодів злочинного діяння, зі змісту обвинувачення також слідкує, що ОСОБА_8 у групі осіб керівну роль не відігравав.

З обвинувального акту вбачається, що обставин, які обтяжують покарання обвинувачених відповідно до ст. 67 КК України в ході досудового розслідування не встановлено. Також встановлено, що обвинувачений має постійне місце проживання, одружений. На даний час ОСОБА_8 має постійне місце поживання, відсутні дані про негативну репутацію обвинуваченого та дані, що переконливо б свідчили про наявність всіх ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Крім того, захисник звертає увагу на те, що ОСОБА_8 утримується під вартою з березня 2017 року, понад три роки, що в перерахунку з застосуванням ст. 72 КК України є майже вісім років.

З урахуванням наведеного та стану здоров`я обвинуваченого вважає, що застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до ОСОБА_8 перебуває за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення його належної поведінки на цей період, та його продовження, є не спів мірним меті заходу, не забезпечить виконання засад судочинства і змагального процесу відповідно до процедур гл. 18 КПК України.

Таким чином, на думку захисника, суд першої інстанції не розглянувши конкретні факти ситуації ОСОБА_8 та посилаючись постійно на тяжкість інкримінованих йому обвинувачень, продовжує строк тримання під вартою на підставах, які не можуть вважатися «достатніми» та «відповідними».

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційні скарги і просили їх задовольнити, доводи прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційних вимог, вивчивши матеріали контрольного провадження надіслані судом першої інстанції і перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що їх належить задовольнити, з таких підстав.

Згідно положень ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки, рішення суду першої інстанції оскаржено в частині продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , колегія суддів переглядає рішення суду лише в цій частині.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики ЄСПЛ, що узгоджується з вимогами ч.5 ст.9 КПК України.

ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Колегією суддів встановлено, що на розгляді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області знаходиться кримінальне провадження №0000592 від 11 грудня 2016 року, відносно ОСОБА_9 , за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 187 КК України, ОСОБА_10 , за ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 187 КК України, ОСОБА_11 , за ч. 4 ст. 187 КК України та ОСОБА_8 , за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 187 КК України.

Ухвалою слідчого судді від 30.07.2017 у вказаному кримінальному провадженні до ОСОБА_12 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, і строк дії запобіжного заходу постійно продовжується, останній раз ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30 липня 2020 року продовжено дію вказаного запобіжного заходу до 27.09.2020 року включно.

Обґрунтовуючи рішення про продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції в ухвалі зазначив, що ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого і тяжкого злочину, він може вчинити спробу ухилитися від кримінальної відповідальності та суду; можливість обвинуваченого впливати на свідків і потерпілих, які в судовому засіданні ще не допитувалися, можливість вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення,

На підтвердження встановлених обставин суд послався на те, що оскільки ОСОБА_8 має непогашену судимість, у тому числі за вчинення тяжкого злочину проти власності, обвинувачується у вчиненні нових злочинів проти власності, поєднаних із застосуванням насильства через нетривалий час після відбуття покарання за попереднім вироком. ОСОБА_8 не працює і законного джерела доходу не має. Наявність місця проживання і дружини з огляду на викладені обставини не мала істотного стримуючого впливу на поведінку обвинуваченого у минулому.

Переглядаючи судове рішення в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що однією з підстав для обрання/продовження запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а в контексті ч.1 ст.178 КПК України судом мають враховуватися, серед іншого, вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення. Разом з тим, з огляду на стадію кримінального провадження, в якому ОСОБА_8 вже висунуто обвинувачення і триває судовий розгляд у суді першої інстанції, колегія суддів не досліджує питання, пов`язані з оцінкою доказів з точки зору їх належності, допустимості та достатності, а перевіряє лише висновки суду на предмет наявності ризиків можливої неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого.

В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення в справі «Панченко проти Росії»).

Так, ЄСПЛ в справі «Бекчиєв проти Молдови», підкреслював, що ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами. Рішенням у справі «Белевицький проти Росії» обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи ЄСПЛ визнав порушенням п.4 ст.5 Конвенції.

В контексті п.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у п.60 рішення у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, протягом судового провадження в суді першої інстанції, продовжуючи ОСОБА_8 строк тримання під вартою за клопотаннями прокурора, вирішуючи питання про доцільність продовження тримання обвинуваченого під вартою відповідно до вимог ч.3 ст.331 КПК України, а також, відмовляючи у задоволенні клопотань сторони захисту про скасування зміну запобіжного заходу, суд мотивував свої рішення наявністю ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшилися та існують з урахуванням того, що він може вчинити спробу ухилитися від кримінальної відповідальності та суду; можливість обвинуваченого впливати на свідків і потерпілих, які в судовому засіданні ще не допитувалися, можливість вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, ОСОБА_8 має непогашену судимість, у тому числі за вчинення тяжкого злочину проти власності, обвинувачується у вчиненні нових злочинів проти власності, поєднаних із застосуванням насильства через нетривалий час після відбуття покарання за попереднім вироком. При цьому обвинувачений не працює і законного джерела доходу не має.

Водночас колегія суддів зазначає, що кримінальне провадження стосовно ОСОБА_8 перебуває на розгляді в суді першої інстанції з вересня 2017 року, судовий розгляд кримінального провадження триває.

Разом з цим колегія суддів зазначає, що продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до ОСОБА_8 перебуває за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення його належної поведінки на цей період, та його продовження, із-за цього є не співрозмірним меті заходу, не забезпечить виконання засад судочинства і змагального процесу відповідно до процедур глави 18 КПК України.

Також, як встановлено, у справі допитані потерпілі, свідки, ризик незаконного впливу на вказаних осіб з боку обвинуваченого, якщо не перестав існувати, то значно зменшився.

Слід зауважити, що, хоч ОСОБА_8 має непогашену судимість, у тому числі за вчинення тяжкого злочину проти власності - тобто, не володіє зразковою репутацією, наявні ризики можливого вчинення ОСОБА_8 нового кримінального правопорушення. Проте, з огляду на зазначені обставини сукупно, а також беручи до уваги те, що ОСОБА_8 , відповідно до довідки Кропивницької міської медичної частини № 14 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально - виконавчої служби України» в Кіровоградській області, необхідне хірургічне втручання та в умовах слідчого ізолятора, дане лікування не можливо провести, а лікування яке які надається в умовах ізоляції не дає бажаного результату. Тобто, обвинувачений має незадовільний стан здоров`я. Також, ОСОБА_8 має сім`ю, одружений, має постійне місце проживання, тобто наявні міцні соціальні зв`язки.

Таким чином, враховуючи вік обвинуваченого та стан здоров`я з динамікою його погіршення, наявністю захворювання та необхідністю хірургічного втручання, що у разі відсутності належного лікування може призвести до ускладнень здоров`я та викликати нові захворювання обвинуваченого, зважаючи на час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, який перебуває за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення його належної поведінки на цей період, отже на даний час наявні підстави вважати про можливість обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, з покладанням на нього обов`язків відповідно до вимог ст. 194 КПК України, оскільки такий запобіжний захід зможе забезпечити належну поведінку обвинуваченого на час подальшого судового розгляду.

Враховуючи вказані обставини, і те, що в ухвалах суду про продовження ОСОБА_8 строку тримання під вартою більше трьох років містяться посилання, фактично, на ті самі обставини, які слугували підставами для застосування запобіжного заходу, тобто без належного доведення підстав продовження відносно нього виняткового запобіжного заходу та без урахування зменшення ризиків з часом, колегія суддів приходить до висновку, що таку тривалість тримання особи під вартою не можна вважати виправданою, і що належна процесуальна поведінка обвинуваченого може бути забезпечена застосуванням менш суворого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, у зв`язку з чим ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню в цій частині, а тому апеляційні скарги слід задовольнити.

Керуючись статтями 177, 178, 181, 183, 376, 405, 407, 409, 419 КПК України, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 - задовольнити.
Ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30 липня 2020 року, якою обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - скасувати.
Клопотання прокурора задовольнити частково.
Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід домашній арешт строком на один місяць, тобто до 27.09.2020.
Покласти на ОСОБА_8 на строк до 27.09.2020 такі обов`язки:
- цілодобово не залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 .
- прибувати до суду за кожною вимогою;

- не відлучатись з населеного пункту в якому він зареєстрований та проживає;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або роботи;

- утримуватися від спілкування з будь-якою особою, визначеною судом, або спілкуватися з нею із дотриманням умов, визначених судом;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Роз`яснити ОСОБА_8 , що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України, працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.
Контроль за виконанням ухвали покласти на Гайворонський ВП Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області.
Процесуальному прокурору забезпечити можливість ОСОБА_8 звернутися до медичної установи для отримання належної медичної допомоги в тому числі при необхідності оперативного втручання.

Строк дії ухвали, запобіжного заходу та покладених на підозрюваного обов`язків визначити до 27.09.2020.
ОСОБА_8 звільнити в залі суду негайно.
Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.
Ухвала апеляційного суду є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4