Провадження №11-кп/824/2886/2020 Доповідач у суді 2-ї інстанції ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2020року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі - ОСОБА_5
за участю:
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8
представника потерпілого - ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 09 липня 2020 року, якою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , до 06 вересня 2020 року включно, -

В С Т А Н О В И Л А:

Дарницьким районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження №0002546 за обвинуваченням ОСОБА_10 , ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п.6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 09 липня 2020 року продовжено строк тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 до 06 вересня 2020 року включно.
Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 09 липня 2020 року, якою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 .
Вказує, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необгрунтованою.
Захисник стверджує, що ОСОБА_8 більше трьох років знаходиться під вартою за висунутим йому обвинуваченням, що є порушенням ч. 1 ст. 318 КПК України та практикою ЄСПЛ розумних строків судового розгляду.
Крім того, зазначає, що судом першої інстанції не враховано відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, наявність на утриманні ОСОБА_8 матері та дружини, що свідчить про його міцні соціальні зв`язки, стан здоров`я обвинуваченого, який постійно хворіє, протягом тривалого часу в умовах СІЗО йому не можуть надати належну медичну допомогу, те що ОСОБА_8 приймав участь у бойових діях в зоні АТО, проявив себе з позитивної сторони як патріотично налаштована людина зі сталими поглядами.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника в обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги, думку прокурора та представника потерпілого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Рішенням Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 року у справі за конституційною скаргою ОСОБА_12 а було вирішено визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч.2 ст.392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.
При цьому, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; ризик переховування від суду; можливість вчинення іншого правопорушення особою; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, рішення «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 р., рішення «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 р.).
Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.

Зокрема, місцевий суд, дотримуючись в повній мірі положень ст.331 КПК України, та розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою, врахував, що обвинувачений ОСОБА_8 під впливом тяжкості покарання, що йому загрожує, може ухилятися від суду та вчиняти нові злочини, оскільки на час затримання не працював та не навчався, тобто не має постійного джерела доходу, те, що на утриманні ОСОБА_8 ніхто не перебуває, що вказує на відсутність у нього міцних соціальних зв`язків.
Під час апеляційного розгляду суд встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України , бо є всі підстави вважати, що перебуваючи на волі, обвинувачений ОСОБА_13 під впливом тяжкості покарання, що йому загрожує у разі доведеності його вини у вчиненому, може переховуватися від суду та незаконно вплинути на потерпілих та свідків.

У рішенні по справі «Wпроти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

При апеляційному розгляді встановлено, що прокурором доведено об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 та встановлена наявність ризиків, визначених ст. 177 КПК України.
Відповідно до правової позиції викладеної у п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Марченко проти України», при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.
Однак, розглядаючи можливість застосування до нього альтернативних запобіжних заходів, колегія суддів враховує особу обвинуваченого, а також тяжкість, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінальних правопорушень, суворість покарання, яке загрожує ОСОБА_8 , у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, його можливість переховуватись від суду та впливати на потерпілого та свідків.
Враховуючи вищевикладене, на думку колегії суддів, до обвинуваченого ОСОБА_8 не може бути застосований більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі.
Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції даних про особу обвинуваченого, а саме, наявність у нього міцних соціальних зв`язків, поганого стану здоров`я обвинуваченого ОСОБА_13 , не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Що стосується доводів захисника про те, що продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 є порушенням ч. 1 ст. 318 КПК України та практики ЄСПЛ розумних строків судового розгляду, то в рішенні суду першої інстанції вірно зазначено, що в даному випадку тримання під вартою не виходить за межі розумного строку та не суперечить ст. 5 Конвенції про захист прав та осоновоположних свобод, оскільки кореспондується з характером суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.
За таких обставин, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів, за наслідками її розгляду, вважає за необхідне вказану скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 177-178, 199, 331,404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 09 липня 2020 року, якою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 до 06 вересня 2020 року включно,- залишити без змін.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: