Справа № 464/6126/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/918/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши кримінальне провадження про обвинувачення:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 2 ст. 345 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_6
та його захисника адвоката ОСОБА_8 ,

за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 14 липня 2020 року,

в с т а н о в и л а :

вироком Сихівського районного суду м. Львова від 14 липня 2020 року ОСОБА_6 визнано винним у пред`явленому обвинуваченні, передбаченому ч. 2 ст. 286, ч. 2 ст. 345 КК України, та призначено йому покарання: за ч. 2 ст. 286 КК України позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік; за ч. 2 ст. 345 КК України обмеження волі на строк один рік.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік. Строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з часу набрання вироком законної сили та фактичного звернення його до виконання, зарахувавши у строк відбування покарання у виді позбавлення волі час перебування обвинуваченого під вартою, починаючи з дня його затримання, тобто з 24 вересня до 5 листопада 2018 року включно.
Вирішено питання речових доказів.
Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 24 вересня 2018 року приблизно о 03:00 год., керуючи в стані алкогольного сп`яніння автомобілем марки «BMW-530» реєстраційний номер НОМЕР_1 (реєстрація Республіки Польща) та рухаючись ним вул. Стрийська у м. Львові у напрямку до центральної частини міста, неподалік будинку № 133, грубо порушив чинні вимоги Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (із змінами та доповненнями), а саме: Розділу 1 п.п.1.5, 1.10 (в частині значення термінів «безпечна дистанція», «перешкода для руху»); Розділу 2 п.2.3 б, д, 2.9 а; Розділу 12 п.12.1; Розділу 13 п.13.1, які виразилися в тому, що він не був уважним та не стежив за дорожньою обстановкою та її змінами, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не врахував дорожню обстановку та стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух і безпечно керувати ним, не дотримався безпечної дистанції до попутного автомобіля «Mercedes-Benz Sprinter» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_9 , якого об`єктивно спроможний був виявити, таким своїми діями створив аварійну ситуацію, що у результаті призвело до попутного зіткнення вказаних транспортних засобів. У результаті порушення Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_6 пасажиру автомобіля «BMW-530» реєстраційний номер НОМЕР_1 (реєстрація Республіки Польща) ОСОБА_10 (в крові якого виявлено етиловий спирт в кількості 2,33 ‰, концентрація в живих осіб може відповідати алкогольному сп`янінню середнього ступеню) були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: множинних саден на лиці справа та на лівій китиці, чотирьох в ділянці грудної клітки справа, двох в ділянці правого зап`ястку, по одному садну в ділянках правого ліктьового суглобу, лівій китиці, правій гомілці, правого надколінника, шиї зліва; обширного садна з шістьма ранами на його фоні на шиї справа; чотирьох ран на голові; розтрощення голови у вигляді крововиливу в м`які покрови голови справа; багатоуламкових переломів кісток основи і склепіння черепу, розривів твердої мозкової оболонки, крововиливів під оболонки та в речовину головного мозку, часткового зруйнування речовини головного мозку; крововиливів в тканину легень; двох переломів нижньої щелепи зліва, переломів обох ріжків під*язикової кістки; переломів правої ключиці, переломів 1, 2, 3, 4 ребер по біляхребтовій лінії справа, - що по ступеню тяжкості мають ознаки тяжкого тілесного пошкодження по ознаці небезпеки для життя в час спричинення і є в причинному зв`язку зі смертю. Таким чином ОСОБА_6 24 вересня 2018 року приблизно о 03.00 год., керуючи в стані алкогольного сп`яніння автомобілем марки «BMW-530» реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухаючись ним по вул. Стрийська у м. Львові у напрямку до центральної частини міста, неподалік будинку № 133, грубо порушив чинні вимоги Правил дорожнього руху України, внаслідок чого відбулася дорожньо-транспортна пригода, а саме зіткнення керованого ним автомобіля з автомобілем «Mercedes-Benz Sprinter» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_9 , у результаті чого наступила смерть потерпілого ОСОБА_10 .
Відтак, ОСОБА_6 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху, будучи особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.
Крім того, 24 вересня 2018 року приблизно об 11:33 год. працівники поліції: ОСОБА_11 та ОСОБА_12 перебували на охороні громадського порядку під час проведення слідчих дій з затриманим ОСОБА_6 у приміщенні Комунальної 8-ї міської клінічної лікарні м.Львова за адресою: м.Львів, вул.Навроцького, 23. При виконанні покладених на них обов`язків, пов`язаних з охороною громадського порядку під час проведення слідчих дій із затриманим в порядку ст.208 КПК України ОСОБА_6 , працівники поліції: ОСОБА_11 та ОСОБА_12 були уповноваженими представниками правоохоронного органу Національної поліції України, виконували свої службові обов`язки, були наділені повноваженнями, передбаченими ст.23 Закону України «Про Національну поліцію», а саме: вживати заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняти виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення; доставляти у випадках і порядку, визначених законом, затриманих осіб, підозрюваних у вчиненні кримінального правопорушення. Так, 24 вересня 2018 року приблизно об 11:33 год. ОСОБА_6 , будучи затриманим в порядку ст.208 КПК України, та усвідомлюючи, що ОСОБА_11 та ОСОБА_12 є працівниками поліції і перебувають під час виконання ними своїх службових обов`язків, маючи умисел на вчинення опору працівникові правоохоронного органу з метою втечі з-під конвою, почав чинити активну фізичну протидію працівникам поліції, які припиняли правопорушення, а саме: на законну вимогу працівників поліції відреагував агресивно, не виконав законні вимоги поліцейських щодо припинення втечі з-під конвою, вибіг з приміщення лікарняної палати в загальний коридор, де умисно наніс ОСОБА_12 удар правою рукою в область шиї, внаслідок чого спричинив останньому садно на шиї, що відноситься до легкого тілесного ушкодження. Таким чином ОСОБА_6 24 вересня 2018 року о 11:35 год., будучи затриманим в порядку ст. 208 КПК України та усвідомлюючи, що ОСОБА_13 та ОСОБА_12 є працівниками поліції та перебувають під час виконання своїх службових обов`язків, вчинив активну фізичну протидію працівникам поліції, вибіг з приміщення лікарняної палати в загальний коридор, де умисно наніс працівнику поліції ОСОБА_12 удар правою рукою в область шиї, внаслідок чого спричинив легке тілесне ушкодження.
Таким чином, ОСОБА_6 вчинив умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легкого тілесного ушкодження у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 345 КК України.
Не погоджуючись з вироком Сихівського районного суду м. Львова від 14 липня 2020 року, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить оскаржуваний вирок змінити в частині призначення йому покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік. Призначити йому остаточне покарання за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 2 ст. 345 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування остаточного покарання з випробуванням терміном на 2 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що вирок у частині призначення йому покарання є занадто суворим та таким, що не відповідає принципам достатності покарання, обставинам справи та його особі.
Вказує, що суд першої інстанції, врахувавши при постановленні вироку таку пом`якшуючу обставину як щире каяття, не врахував всіх обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, дані про особу, а саме: вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину, як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле, склад сім`ї, матеріальне становище.
Зазначає, що шкоду власнику автомобіля «Mercedes-Benz Sprinter» реєстраційний номер НОМЕР_2 , він відшкодував повністю, хоча він не був залучений до кримінального провадження у статусі потерпілого. Наведене свідчить про бажання виправити наслідки вчиненого, щире розкаяння та жаль.
Посилається на те, що суд першої інстанції у вироку невірно оцінив заяви потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , вказавши, що таку обставину як повне відшкодування заподіяної шкоди, суд не може врахувати з огляду на подання останніми заяв про відсутність претензій матеріального та морального характеру, що не є тотожним. При цьому у Постанові ВС/ККС у справі №166/1065/18 від 18 вересня 2019 року вказано, що засуджений поряд із відсутністю цивільного позову, має намагатися будь-яким чином допомогти потерпілим оговтатись від пережитого, компенсувати їм перенесені страждання, чи полегшити душевний біль. Разом з тим, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що потерпілі ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , поряд з відсутністю до нього претензій матеріального чи морального характеру, просять не позбавляти його волі. Вважає, що у випадку невжиття ним всіх можливих дій для примирення з потерпілими, в заявах цього не було б відображено. В заяві ОСОБА_12 вказано про те, що шкоду йому відшкодовано.
Вказує, що судом першої інстанції невірно оцінено його особу, зокрема те, що раніше він до кримінальної відповідальності не притягався, завжди вів законослухняний спосіб життя, на обліках у лікаря нарколога чи психолога не перебуває, працює на сезонних роботах.
Крім того, вважає, що місцевим судом невірно оцінена досудова доповідь, оскільки в ній вказані позитивні характеризуючи дані, і хоча вказано, що ризик вчинення ним повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства оцінюється як середній, то судом необхідно було оцінити цей висновок в сукупності з іншими матеріалами справи та проаналізувати його.
При цьому з висновку органу пробації вбачається, що виправлення особи можливе без ізоляції від суспільства, а тому суд мав врахувати це.
Заслухавши доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримання доводів апеляційної скарги, виступ прокурора на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 2 ст. 345 КК України, а саме: у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, та умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легкого тілесного ушкодження у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які сумнівів у своїй достовірності, належності та допустимості не викликають, ретельно перевірені під час судового розгляду та їм надано належну оцінку судом першої інстанції у вироку.
Такі висновки, як і правова кваліфікація вчинених ОСОБА_6 кримінальних правопорушень за ч. 2 ст. 286, ч. 2 ст. 345 КК України в апеляційному порядку не оспорюються, отже не є предметом апеляційної перевірки згідно з ч. 1 ст. 404 КК України.
Що стосується призначеного ОСОБА_6 основного покарання, то при вирішенні цього питання судом першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, враховано: ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень; особу обвинуваченого, який є особою молодого віку, раніше несудимий, неодружений та не має стійких соціальних зв`язків, хронічними захворюваннями не страждає, під наглядом в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває. Крім того, враховано, що у результаті вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення загинула особа молодого віку.
Відповідно до вимог ст. 66 КК України суд першої інстанції визнав обставинами, що пом`якшують покарання: щире каяття та належну процесуальну поведінку обвинуваченого.
При цьому, обставиною, що обтяжує покарання, суд першої інстанції вказав перебування обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння.
Крім цього, призначаючи покарання, суд, врахувавши всі зазначені обставини та особу винного, дійшов висновку про відсутність правових підстав для призначення ОСОБА_6 покарання нижче від найнижчої межі, тобто на підставі ст. 69 КК України, чи застосування ст. 75 КК України.
Також, зважаючи на тяжкі наслідки вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме: смерть потерпілого ОСОБА_10 , суд першої інстанції дійшов до висновку, що необхідним і достатнім покаранням для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, у даному випадку, буде покарання у виді позбавлення волі ближче до мінімальної межі передбаченої для такого виду покарання (ч. 2 ст. 63 КК України), та крім того, врахувавши тяжкість вчиненого злочину, дійшов до вірного висновку про позбавлення обвинуваченого права керувати транспортними засобами на строк передбачений кримінальним законом.
З огляду на викладене, судом першої інстанції було визначено обвинуваченому покарання: за ч. 2 ст. ст. 286 КК України позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік; за ч. 2 ст. 345 КК України обмеження волі на строк один рік. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік.
Разом з тим, переглядаючи вирок суду в межах апеляційної скарги, відповідно до ст. 404 КПК України, колегія суддів погоджується з вимогами а про звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання на підставі ст.75 КК України, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
Статтею 75 КК України передбачено, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. У випадках, передбачених частинами першою, другою цієї статті, суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом. Іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного року до трьох років.
Отже, звільнення від відбування покарання з випробуванням можливе за наявності таких умов:
1) призначене судом покарання, за виключенням випадків засудження за корупційні злочини, має бути у виді: а) виправних робіт, або б) службового обмеження для військовослужбовців, чи в) обмеження волі, або г) позбавлення волі на строк не більше п`яти років;
2) особа вчинила злочини невеликої або середньої тяжкості, це може бути і тяжкий злочин, якщо за його вчинення суд призначає покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років;
3) наявність позитивних даних щодо особи обвинуваченого;
4) наявність певних обставин, які пом`якшують покарання, та інших обставин справи на користь обвинуваченого;
5) суд має обумовлену впевненість, що обвинувачений протягом іспитового строку виконає покладені на нього обов`язки і не вчинить нового злочину і зможе виправити свою поведінку без відбування призначеного йому покарання.
За наявності зазначених умов суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Крім того, відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Як вбачається з матеріалів провадження, злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 та за вчинення якого законодавцем встановлено більш сувору відповідальність (зокрема, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України), є хоча і тяжким, але вчиненим з необережності. Потерпілі ОСОБА_15 та ОСОБА_14 не мають до обвинуваченого претензій морального та матеріального характеру, що підтверджується наданою суду 31 травня 2019 року письмовою заявою, відповідно до якої потерпілі просили не позбавляти ОСОБА_6 волі (а.с. 104).
Також колегія суддів звертає увагу і на інші обставини, що стосуються самої особи обвинуваченого та його відношення до наслідків події.
Так, обвинувачений є особою молодого віку, раніше жодного разу до кримінальної відповідальності не притягувався, працює, на обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває.
Крім того, колегія суддів враховує те, що ОСОБА_6 щиро розкаявся у вчиненому та повністю відшкодував потерпілим спричинену ним шкоду.
Так, Верховний Суд у своїй Постанові у справі №166/1065/18 від 18 вересня 2019 року звернув увагу на те, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Враховуючи те, що обвинувачений, поряд з відсутністю цивільних позовів, намагався допомогти потерпілим оговтатись від пережитого, компенсував їм перенесені страждання, що мало наслідком відсутність до нього будь-яких претензій з їхнього боку, а тому колегія суддів вважає, що така обставина як щире каяття обвинуваченого у вчиненому знайшла своє підтвердження в ході апеляційного розгляду.
Також колегія суддів враховує і позицію потерпілих, які безпосередньо в суді першої інстанції просили звільнити обвинуваченого ОСОБА_6 від реального відбування покарання, застосувавши до нього вимоги ст. 75 КК України. Під час апеляційного розгляду даних про зміну позиції потерпілих колегії суддів надано не було, що свідчить про послідовність їхньої позиції у ставленні до обвинуваченого.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла переконливого висновку, що виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів можливо досягти без ізоляції його від суспільства, у зв`язку з чим є всі підстави при призначенні покарання застосувати до обвинуваченого ст. 75 КК України та звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного судом першої інстанції покарання з випробуванням, з встановленням іспитового строку та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Згідно з вимогами п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі: пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого; зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення і застосування статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення; зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення; в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що виправлення ОСОБА_6 та запобігання вчиненню ним злочинів можливо без відбування обвинуваченим покарання, що в свою чергу свідчить про можливість його звільнення від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з встановленням іспитового строку та покладенням на нього обов`язків, передбачених статтею 76 КК України, в зв`язку з чим вирок, відповідно до вимог ст. 408 КПК України підлягає зміні, а апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_16 - задоволенню.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити.
Вирок Сихівського районного суду м. Львова від 14 липня 2020 року стосовно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 2 ст. 345 КК України, - змінити в частині призначеного покарання.
Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік; за ч. 2 ст. 345 КК України засудженим до покарання у виді обмеження волі на строк один рік.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити ОСОБА_6 покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання у виді обмеження волі з випробуванням строком на 2 (два) роки.
Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_6 такі обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
В решті вирок залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4