Дата документу 20.08.2020 Справа № 336/1937/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1118/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №336/1937/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 07 квітня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він 19 березня 2019 року в період часу з 15.18 до 15.20 години, діючи з повторно, з корисливих мотивів, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, перебуваючи у приміщенні торгівельного центру ТОВ «Сейл-К» за адресою: м.Запоріжжя, вул.Спартака Маковського, 9, таємно викрав з полиці магазину майно ТОВ «Сейл-К», спричинивши зазначеному товариству матеріальну шкоду на суму 312,45 грн.

Крім того, 19 березня 2019 року в період часу з 16.43 до 16.45 години ОСОБА_7 , діючи з повторно, з корисливих мотивів, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, перебуваючи у приміщенні торгівельного центру ТОВ «Сейл-К» за адресою: м.Запоріжжя, вул.Спартака Маковського, 9, таємно викрав з полиці магазину майно ТОВ «Сейл-К», спричинивши зазначеному товариству матеріальну шкоду на суму 411,95 грн.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.2 ст.185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно. Йому призначено покарання у виді 2 років обмеження волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок змінити, на підставі ст.75 КК звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням. Свої вимоги мотивував тим, що суд при призначенні покарання в повній мірі не врахував усі обставини, які впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування та належним чином не мотивував неможливість виправлення обвинуваченого без його ізоляції від суспільства. Так, обвинувачений щиро розкаявся у скоєному, що виразилося у повному визнанні ним своєї вини та належній критичній оцінці своєї протиправної поведінки, під час досудового розслідування активно сприяв розкриттю злочинів. Крім того, суд не врахував посткримінальну поведінку обвинуваченого, який після вчинення злочину не притягувався до будь-якої відповідальності, з 12.08.2019 року по 24.01.2020 року працював, де позитивно характеризувався, наразі перебуває на обліку в центрі зайнятості. Також суд безпідставно не врахував думку прокурора про можливість застосування до обвинуваченого ст.75 КК.

Заслухавши доповідь судді, захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги та просив вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду змінити.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_7 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_7 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного ОСОБА_7 покарання, судова колегія виходила з наступного.

Відповідно до втіленого законодавцем при визначенні системи покарань в ст.51 КК принципу гуманізму, де види покарань розташовані в порядку від найменш суворого до найбільш суворого, а також втілення цього принципу при встановленні порядку розташування покарань в межах відносно-визначених санкцій кримінально-правових норм, покарання судом має призначатися такого виду і розміру, що є необхідним і достатнім для досягнення його цілей, визначених в ст.50 КК. При цьому, покарання більш суворого виду має призначатися за умови неможливості досягти його цілей шляхом призначення менш суворого виду покарання.

Згідно з ч.2 ст.65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Зміст загальних засад призначення покарання, визначених статтями 50, 65 КК, вимагає від суду призначити покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винуватого.

Проте, зі змісту вироку вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі, не зазначив і належним чином не мотивував у вироку, чому менш суворе, ніж обмеження волі, покарання у виді арешту, передбачене санкцією ч.2 ст.185 КК, буде недостатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів.

А тому колегія суддів, з огляду на повне визнання обвинуваченим своєї вини, кількість та вартість викраденого майна, його значення для потерпілого, відсутність обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого та відсутність будь-яких негативних наслідків в результаті вчиненого кримінального правопорушення, вважає за можливе призначити обвинуваченому найменш суворе покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.185 КК, а саме у виді арешту, яке, на переконання колегії суддів, буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів. Адже призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді 2 років обмеження волі за викрадення 4 пляшок коньяку на загальну суму 724,40 грн. було б явно несправедливим внаслідок суворості та таким, що не відповідає принципу пропорційності. У зв`язку з чим, вирок суду в частині призначеного покарання підлягає зміні.

Разом з тим, колегія суддів погоджується із висновком суду про неможливість досягти мети виправлення обвинуваченого без його ізоляції від суспільства. Адже обвинувачений ОСОБА_7 заподіяну потерпілому шкоду не відшкодував, раніше двічі притягався до кримінальної відповідальності, в тому числі і за вчинення корисливого злочину, відбував покарання в місцях позбавлення волі. Після звільнення з місць позбавлення волі обвинувачений на шлях виправлення не став та знову вчинив кримінальне правопорушення. З огляду на що звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК, як того вимагав захисник в своїй апеляційній скарзі, є неможливим.

Та обставина, що суд не врахував думку прокурора про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 ст.75 КК, про що зазначав захисник, на правильність прийнятого судом рішення в цій частині не впливає, оскільки суд не пов`язаний думкою прокурора при визначенні виду і розміру покарання та порядку його відбування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 07 квітня 2020 року щодо ОСОБА_7 в цій справі в частині призначення покарання змінити.

Призначити ОСОБА_7 покарання у виді 4 місяців арешту.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4