Ухвала
Іменем України
19 листопада 2020 року

м. Київ
справа № 522/21203/18
провадження № 51-5560 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2019 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 06 серпня 2020 року щодо ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ,
встановив:
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2019 року задоволено клопотання захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , звільнено від кримінальної відповідальності ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 366 КК України у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України, а кримінальне провадження закрито. Цивільний позов ОСОБА_4 та ОСОБА_10 залишено без розгляду, як такий що підлягає поданню та розгляду у порядку цивільного судочинства.

Органами досудового розслідування ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачувалися у службовому підробленні, складанні, видачі службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, вчинених за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 366 КК України, за обставин, наведених в ухвалі.

Вказану ухвалу потерпілий ОСОБА_4 оскаржив в апеляційному порядку.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06 серпня 2020 року апеляційну скаргу потерпілого задоволено частково та змінено ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2019 року.
Викладено абзац перший резолютивної частини ухвали в такій редакції: «Клопотання захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності без встановлення вини особи у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 366 КК України у зв`язку з закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України - задовольнити частково».

Викладено абзац другий резолютивної частини ухвали в такій редакції: «Клопотання захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_11 про звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності без встановлення вини особи у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 366 КК України у зв`язку з закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України - задовольнити частково».

Викладено абзац третій резолютивної частини ухвали в такій редакції: «Клопотання захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності без встановлення вини особи у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 366 КК України у зв`язку з закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України - задовольнити частково».

У іншій частині ухвалу залишено без зміни.
Не погодившись із ухвалами судів першої та апеляційної інстанцій, потерпілий ОСОБА_4 оскаржив їх в касаційному порядку.
У своїй касаційній сказі потерпілий порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. При цьому посилається на те, що задовольняючи в повному обсязі клопотання захисників обвинувачених суд першої інстанції звільнив їх від кримінальної відповідальності без встановлення їх вини у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, також особи не визнали свою вину. В мотивувальній частині ухвали суду апеляційної інстанції також не сформульована вина обвинувачених. Крім того, його цивільний позов залишений без розгляду та ні суд першої, ні суд апеляційної інстанції не зазначили про розмір завданої йому моральної та майнової шкоди внаслідок вчинення обвинуваченими злочину.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши долучені до скарги копії судових рішень, обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.
Згідно зі ст. 433 КПК України касаційний суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Стосовно доводів касаційної скарги потерпілого про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при винесенні оскаржуваних судових рішень, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, якщо у разі вчинення нею злочину невеликої тяжкості, за який передбачено покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі, минуло три роки з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили.
Як убачається з наданих копій судових рішень, злочин, передбачений ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 366 України, який інкримінований ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , відноситься до злочинів невеликої тяжкості, санкція якого на момент вчинення злочину передбачала покарання у вигляді штрафу у розмірі до двохсот п?ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.

Таким чином, на момент розгляду судом першої інстанції кримінального провадження щодо ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , передбачений законом строк давності притягнення їх до кримінальної відповідальності за цей злочин сплинув.

Як убачається зі змісту ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2019 року, у судовому засіданні захисники обвинувачених подали клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням обвинувачених від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України.

Суд першої інстанції в судовому засіданні, виклавши належне обґрунтування, задовольнив клопотання захисників про звільнення від кримінальної відповідальності обвинувачених у зв`язку із закінченням строків давності, при цьому зазначив, що злочин, який інкримінується ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 згідно зі ст.12 КК України віднесено до злочинів невеликої тяжкості, санкція якого на момент вчинення злочину передбачала покарання у вигляді штрафу у розмірі до двохсот п?ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, строк давності за який не зупинявся та не переривався, та відповідно до ст. 49 КК України строк давності за який закінчився.

Також у судовому засіданні було вислухано думку обвинувачених, які підтримали клопотання захисників у повному обсязі та просили кримінальне провадження за обвинуваченням їх за ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 366 КК України закрити у зв`язку із закінченням строків давності.

Крім того, судом роз`яснено обвинуваченим ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про те, що закриття кримінального провадження у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КПК України не відноситься до числа реабілітуючих обставин, передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 284 КПК України, проте вони надали згоду на закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності.

Таким чином, суд перевірив наявність обставин, які не перешкоджають задовольнити подані клопотання та задовольнив їх у повному обсязі.
Крім того, доводи касаційної скарги потерпілого щодо незаконності судових рішень через не встановлення обвинуваченим вини у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, не заслуговують на увагу.
Статтею 62 Конституції України встановлені права, свободи та обов`язки людини і громадянина. Зокрема, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Відповідно до ч. 5 зазначеної статті поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.
Суди першої та апеляційної інстанцій при прийнятті рішень щодо ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 дотрималися зазначених вимог закону.
Так, відповідно до ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про закриття провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4-8 ,10 частини першої або частини другої статті 284 цього Кодексу.

Оскільки при звільненні від кримінальної відповідальності вирок не ухвалюється, а питання вирішується шляхом винесення рішення у підготовчому судовому засіданні про закриття провадження у випадку встановлення підстав, передбачених вищезазначеними вимогами закону, то висновківпро винуватість ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення рішення суду першої інстанції не містить.

Така позиція суду узгоджується з вимогами кримінального процесуального закону.
Крім того, доводи касаційної скарги потерпілого про незаконність судових рішень через невизнання вини обвинуваченими є необгрунтованими.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 285 КПК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
За правилами ч. 8 ст. 284 КПК України закриття кримінального провадження на підставі, передбаченій п. 1 ч. 2 цієї статті, не допускається, якщо підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. В цьому разі розгляд кримінального провадження продовжується в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом.
Положеннями ч. 4 ст. 286 КПК України визначено, що, якщо під час судового розгляду сторона у кримінальному провадженні звернеться до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.
Правилами ч. 3 ст. 288 КПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
Таким чином, за змістом статей 284 - 288 КПК України підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.
Отже, наявність цих умов є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності.
Відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК України жодну особу не може бути примушено визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для її підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення.

Виходячи з цих положень закону, визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже невизнання вказаними особами своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом (ст. 49 КК України) інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення із визнанням ними своєї винуватості у вчиненні злочину.

Таким чином, невизнання підозрюваним, обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках за умови роз`яснення їм судом суті підозри чи обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення.
Дане твердження погоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року(справа №598/1781/17), згідно якого звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК (сплив строків давності) є безумовним і здійснюється судом незалежно від факту примирення з потерпілим, відшкодування обвинуваченим шкоди потерпілому, щирого каяття тощо.

Крім того, доводи касаційної скарги потерпілого щодо безпідставного залишення його цивільного позову без розгляду та не зазначення у судових рішеннях про розмір завданої йому моральної та матеріальної шкоди є необгрунтованими.
Так, відповідно до вимог ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання. У разі закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності цивільний позов не розглядається, а вимоги потерпілого можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства, оскільки закриття справи на підставах, зазначених у п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду.
З урахуванням того, що провадження щодо ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 закрито з нереабілітуючих підстав, потерпілий має право вирішити питання про відшкодування шкоди в порядку цивільного судочинства, що і було роз`яснено судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі.

Така позиція узгоджується із судовою практикою застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, відображеної в п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31 березня 1989 року, а також із позицією Верховного Суду, викладеною в ухвалі від 24 вересня 2020 року (справа № 348/1355/17) та постанові від 17 травня 2018 року(справа № 445/1569/15-к).
Таким чином, за змістом ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 372 КПК України.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою потерпілого на вказану ухвалу суду, належним чином перевірив викладені у ній доводи, які аналогічні доводам касаційної скарги, та обгрунтовано визнав їх безпідставними, вказавши відповідні мотиви. Також мотивуючи своє рішення, апеляційний суд обґрунтовано вказав на необхідність зміни судового рішення шляхом викладення абзаців 1,2,3 резолютивної частини рішенням про часткове задоволення клопотання захисників про звільнення обвинувачених від кримінальної відповідальності без встановлення вини особи у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 366 КК України у зв`язку з закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України, та в решті залишення ухвали без зміни.

Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
За таких обставин, доводи касаційної скарги потерпілогопро істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при винесенні оскаржуваних судових рішень, є неспроможними.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_4 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2019 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 06 серпня 2020 року щодо ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3