Провадження № 11-сс/4808/249/20
Категорія ст. 183 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2020 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

суддів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5

з участю секретаря ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15.10.2020 року про обрання щодо ОСОБА_8
запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням розміру застави, -

за участю: прокурора ОСОБА_9

підозрюваного ОСОБА_8

захисника ОСОБА_7

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить ухвалу слідчого суді скасувати. Свої доводи обґрунтовує тим, що підозра є надуманою, необґрунтованою, оголошеною на домислах та не відповідає зібраним досудовим слідством доказах. Апелянт стверджує, що доказів того, що підозрюваний ОСОБА_8 в будь-який спосіб спілкувався з потерпілим ОСОБА_10 стосовно його працевлаштування судово-медичним експертом за неправомірну вигоду чи без неї, та отримав її. Апелянт також стверджує, що й підозрюваний ОСОБА_11 в будь-який час чи спосіб не давав пояснення, що він мав розмову з ОСОБА_8 щодо процесу працевлаштування ОСОБА_10 за відповідну винагороду чи без неї. Апелянт вважає, що підозра, яка оголошена на припущеннях не може бути підставою для обрання запобіжного заходу у будь-якому виді, тим більше у виді тримання під вартою. Наголошує на тому, що ОСОБА_8 немає будь-якої причетності до інкримінованого йому злочину. Водночас апелянт посилається на допущені на стадії досудового розслідування порушення норм КПК України, зокрема: проведення освідчування від 13.10.2020 року без захисника, огляду місця події без дозволу прокурора, без протоколу обшуку проводився обшук ОСОБА_8 у ліфті, де останнього тримали там годину, та в цей час працівники поліції мали доступ до гаражу. Апелянт вважає дії працівників досудового розслідування свавіллям. На думку апелянта, невідомо хто та при яких обставинах поклав в гараж грошові кошти у сумі 3000 доларів США. На думку апелянта, ризики є формальним допущенням, оскільки підозрюваний не причетний до інкримінованого йому злочину. Зазначає, що у разі доведення причетності до вказаного діяння, можливо обрати відносно підозрюваного запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. Водночас вважає, що застава у розмірі 120 мінімальних розмірів прожиткового мінімуму в сумі 252240 грн. є надзвичайно великим розміром, якого немає в наявності у сім`ї ОСОБА_8 , а тому помірною вважає заставу у розмірі 100 000 грн.

Ухвалою слідчого судді відносно ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначенням розміру застави у сумі 252240 грн. Слідчий суддя дійшов висновку, що в ході розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу прокурором та слідчим доведено, що в даному кримінальному провадженні, враховуючи конкретні його обставини та інкриміновану ОСОБА_8 участь у кримінальному правопорушенні, неможливим є застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання тим ризикам, існування яких доведено в судовому засіданні. Враховуючи обставини кримінального правопорушення, мотив кримінального правопорушення, тяжкість злочину, який інкримінується підозрюваному, на переконання слідчого судді, застава в межах 120 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб буде гарантувати виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків.
Під час апеляційного провадження:

- підозрюваний та його захисник підтримали доводи апеляційної скарги, просили ухвалу слідчого судді скасувати;

- прокурор просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, ухвалу слідчого судді захилити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, ухвалу слідчого судді без змін, виходячи з наступного.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 підозрюється в одержанні службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди у значному розмірі, для себе чи третьої особи за вчинення такою службовою особою в інтересах того хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища, вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з вимаганням неправомірної вигоди, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України

14.10.2020 року ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні вказаного вище кримінального правопорушення (а.п.28-30).

Задовольняючи клопотання, слідчий суддя врахував обґрунтованість підозри у вчиненні тяжкого злочину, вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним ОСОБА_8 вищезазначеного кримінального правопорушення та тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винним у його вчиненні, особу підозрюваного, а також наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Так, відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, слідчий суддя, суд, згідно зі ст. 178 КПК України та зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваному у разі визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення, та дані про особу підозрюваного, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді щодо обґрунтованості підозри, вважає достатніми докази можливої причетності ОСОБА_8 до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.

В розумінні ст. 177 КПК України, «обґрунтована підозра» включає в себе наявність процесуального документу - повідомлення про підозру та наявність достатніх доказів для вирішення питання про застосування запобіжного заходу.

Згідно ч. 1ст. 276 КПК України, повідомлення про підозру підлягає обов`язковому здійсненню, зокрема у випадку наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Матеріали, додані до клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, свідчать про наявність обґрунтованої підозри щодо вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, що може бути підставою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зокрема: - протоколами допиту свідків (а.п. 8-10); протоколами огляду місця події (а.п. 11-14); протоколом освідування особи (а.п. 21-22) тощо.

Так, відповідно до протоколу освідування ОСОБА_8 лампою ультрафіолетового випромінювання, просвічено праву та ліву руки останнього, на яких візуально виявлені сліди освітлення яскраво-фіолетового кольору (а.п. 21-22).

З протоколу допиту свідка ОСОБА_12 вбачається, що при зустрічі, ОСОБА_11 повідомив йому, що обговорив питання його працевлаштування з ОСОБА_8 на посаду судово-медичного експерта, яка, як відомо ОСОБА_12 на той час була не вакантна, і це, зі слів ОСОБА_11 буде коштувати 4000 доларів США. Після написання заяви про переміщення з посади молодшого медичного брата на посаду судово-медичного експерта в приміщенні ОБСМЕ до кабінету зайшов ОСОБА_8 , завізував заяву як керівник, та повідомив , що з завтрашнього дня він може приступити до роботи (а.п. 10).

Об`єктивних даних, які б свідчили про те, що вказані докази отримані з порушенням порядку, передбаченого Кримінальним процесуальним кодексом України, колегією суддів не встановлено.

Стандарт доказування «обґрунтована підозра» вважається досягнутим, якщо фактів та інформації достатньо, аби переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла вчинити кримінальне правопорушення (рішення ЄСПЛ «Фокс, Кембел і Хартлі проти Сполученого Королівства», «Лабіта проти Італії», «Мюррей проти Сполученого Королівства», «Ільгар Маммадов проти Азейбарджану», «Нечипорук і Йонкало проти України»).

При цьому факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що уповноважені органи мають оперувати доказами, достатніми для пред`явлення обвинувачення чи ухвалення обвинувального вироку, що пов`язано з меншою мірою ймовірності, необхідною на ранніх етапах кримінального провадження для обмеження прав особи.

Матеріали судового провадження свідчать, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права підозрюваного, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у особи у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї запобіжного заходу.

Колегія суддів вважає, що надані слідчим та прокурором докази є переконливими, узгоджуються між собою та є достатніми для висновку, що ОСОБА_8 міг вчинити вказаний вище злочин, оскільки цілком обґрунтована, а тому доводи сторони захисту про те, що підозра є надуманою, необґрунтованою, оголошеною на домислах не є слушними.

Безпідставними є й доводи апелянта в частині того, що оголошена підозра не відповідає зібраним досудовим слідством доказах.

Достовірність отриманих відомостей буде перевірятись під час досудового розслідування, а в подальшому - судового розгляду.

Колегія суддів також погоджується з висновками слідчого судді в частині того, що стороною обвинувачення у судовому засіданні доведено наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Перевіряючи доводи клопотання слідчого на предмет наявності вказаних вище ризиків, а саме того, що ОСОБА_8 може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні;перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення з метою приховати чи спотворити об`єктивні дані у злочині, в якому він підозрюється, колегія суддів доходить наступного висновку.

Колегія суддів встановила, що такі доводи є обґрунтованими, зважаючи на тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваному у разі визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення, характер та ступінь суспільної небезпечності кримінального правопорушення, у вчиненні якого він підозрюється, конкретні обставини провадження та дані про особу підозрюваного, відносно якого на розгляді в суді вже перебуває кримінальне провадження щодо корисливого корупційного злочину.

Відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Обґрунтовуючи клопотання, слідчий послався на наявність достатніх підстав вважати, що ОСОБА_8 вчинив злочин, передбачений ч. 3 ст. 368 КК України, яке полягало в одержанні службовою особою неправомірної вигоди у значному розмірі для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду будь-якої дії з використанням наданої влади чи службового становища, вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди.

Відповідно до ст. 12 КК України, вказаний злочин є тяжким корупційним кримінальним правопорушенням, санкція статті якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років. Розмір неправомірної вигоди, вимагання та отримання якої інкримінується підозрюваному органом досудового розслідування становить 113120 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді в тій частині, що тяжкість можливого покарання може спонукати підозрюваного ОСОБА_8 переховуватися від суду.

Це твердження узгоджується з практикою ЄСПЛ, зокрема у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. У рішенні по справі «Летельє проти Франції» Європейський суд з прав людини визначив, що тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

На думку колегії суддів, матеріальне становище підозрюваного ОСОБА_8 , а також те, що він має реальну можливість вільної зміни свого місця перебування, а також наявність в місцевому суді іншого кримінального провадження щодо корисливого корупційного злочину, підвищує ймовірність його переховування від органів досудового розслідування та суду, а у сукупності з іншими обставинами кримінального провадження підтверджує наявність ризику переховування від органів досудового розслідування.

Наведені вище обставини дають достатні підстави вважати про наявність ризику втечі з метою ухилення від кримінальної відповідальності та переховування від органів досудового розслідування та суду.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків, колегія суддів враховувати те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від свідків під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч.4 ст. 95 КПК України). За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Окрім цього, на переконання колегії суддів, ОСОБА_8 , використовуючи своє становище, вплив, авторитет, може незаконними засобами впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, у тому числі, які є його колегами, шляхом домовленості та залученням невстановлених осіб може здійснювати тиск на ОСОБА_10 з метою зміни ним показань або відмови від їх надання.
Також, колегія суддів вважає правильним висновок слідчого судді про існування ризику вірогідності ОСОБА_8 перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, оскільки досудове розслідування на даний час не завершене, і процес збору доказів триває.

Твердження апелянта про відсутність належних доказів того факту, що підозрюваний ОСОБА_8 в будь-який спосіб спілкувався з потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на предмет процесу працевлаштування за відповідну винагороду чи без неї, то зазначені обставини самі по собі можуть бути підставою для визнання підозри такою, що ґрунтується на припущеннях, за умови наявності інших доказів, що містяться в матеріалах провадження.

Доводи апелянта про проведення освідчування без захисника, огляду місця події без дозволу прокурора, та того, що обшук ОСОБА_8 проводився у ліфті, де останнього тримали там годину, та в цей час працівники поліції мали доступ до гаражу, не можуть бути предметом перевірки на вказані стадії процесу, що не пов`язана з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні злочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

У ст. 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(80) 11 від 27.06.1980 «Про взяття під варту до суду» зауважується, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою, судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді в частині того, що наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, яке є тяжким корупційним злочином та за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років з конфіскацією майна, та наявність заявлених слідчим у клопотанні ризиків, виключають об`єктивну можливість застосування до підозрюваного іншого більш м`якого запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається у таких межах: щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

У рішенні «Мангурас проти Іспанії» від 20.11.2010 року Європейський суд з прав людини зазначив, що гарантії, передбачені п. 3 ст. 5 Конвенції, покликані забезпечити не компенсацію втрат, а, зокрема, явку обвинуваченого на судове засідання. Таким чином, сума (застави) повинна бути оцінена враховуючи самого обвинуваченого, його активи та його взаємовідносини з особами, які мають забезпечить його безпеку, іншими словами, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості) при якому перспектива втрати застави, у випадку відсутності на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб унеможливити перешкоджання особою встановленню істини у кримінальному провадженні. При цьому має бути враховано наявність грошових засобів у обвинуваченого.

На переконання колегії суддів, з урахуванням доведених у судовому засіданні ризиків, застава у розмірі, визначеному слідчим суддею в межах 120 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 252240 грн. здатна, у разі її внесення, забезпечити виконання підозрюваним ОСОБА_8 покладених на нього процесуальних обов`язків.

Доводи сторони захисту з приводу того, що слідчим суддею визначено заставу в завідомо непомірному розмірі, колегія суддів до уваги не приймає, виходячи з того, що вчинене кримінальне правопорушення має високий ступінь суспільної небезпеки, наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а також те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

Зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких сторона захисту просить скасувати ухвалу слідчого судді, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, та не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Твердження апелянта про те, що дії працівників досудового розслідування є свавіллям, оскільки, на думку апелянта, невідомо хто та при яких обставинах поклав в гараж грошові кошти у сумі 3000 доларів США, також не підлягають перевірки на вказаній стадії судового розгляду, оскільки слідчий суддя та суд апеляційної інстанції на даному етапі зобов`язані на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу.

При судовому розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд врахував вимоги п. 3, п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження прав особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Надані із клопотанням про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою матеріали доводять наявність правових підстав для обрання ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також того, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси підозрюваного з метою забезпечення кримінального провадження.

Додані під час апеляційного перегляду стороною захисту наказ про переддення Ціхівського №169-к від 08.10.2020 року та свідоцтво народження дитину ОСОБА_13 2007 року та ОСОБА_14 2003 року, самі по собі не є підставою для скасування прийнятого слідчим суддею рішення.

Істотних порушень вимог Кримінального процесуального кодексу України, які б давали підстави для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, колегією суддів не встановлено.

У зв`язку з цим, колегія суддів доходить висновку, що ухвала слідчого судді постановлена у відповідності до вимог чинного законодавства, із з`ясуванням всіх обставин, які мають значення для вирішення справи, а відтак вважає постановлене ним рішення законним і обґрунтованим та не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись вимогами ст.ст. 176, 177, 178, 182, 183, 194, 196, 309, 376, 404, 405, 407,419, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15.10.2020 року про обрання щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням розміру застави, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_15

ОСОБА_5