Справа № 192/539/20
Провадження № 1-кп/192/88/20
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2020 року Солонянський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в смт Солоне Солонянського району Дніпропетровської області кримінальне провадження №0000540, відомості про що внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 вересня 2019 року відносно
ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Бутовичівка Солонянського району Дніпропетровської області, зареєстрована в АДРЕСА_1 , мешкає в АДРЕСА_2 , не працевлаштована, пенсіонер, має неповну середню освіту, не заміжня, громадянка України, раніше не судима,
обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 1 ст. 146 КК України,
за участю учасників судового провадження:
прокурора ОСОБА_4 ,
потерпілої ОСОБА_5 ,
обвинуваченої ОСОБА_3 ,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_3 в період часу з 20 години 00 хвилин 28 серпня 2019 року по 16 годину 50 хвилин 03 вересня 2019 року за місцем свого мешкання, а саме: в приміщенні домоволодіння АДРЕСА_3 , умисно, протиправно, завідомо знаючи про інвалідність та психічне захворювання свого сина - ОСОБА_6 , проти волі останнього пристебнула за його праву ногу заздалегідь підготований металевий ланцюг до металевої опори, яка знаходилася в кімнаті вищевказаного будинку, де незаконно утримувала ОСОБА_6 до моменту виявлення співробітниками Солонянського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, тобто до 16 години 50 хвилин 03 вересня 2019 року, усвідомлюючи, що своїми діями незаконно позбавляє волі та обмежує в пересуванні ОСОБА_6 . Таким чином, ОСОБА_3 незаконно позбавляла волі ОСОБА_6 в період часу з 20 години 00 хвилин 28 серпня 2019 року по 16 годину 50 хвилин 03 вересня 2019 року.
Умисні дії ОСОБА_3 кваліфікуються за ч. 1 ст. 146 КК України, як незаконне позбавлення волі людини.
У судовому засіданні обвинуваченій роз`яснювалося право на захист, однак від допомоги захисника (адвоката) вона відмовилася, оскільки може захистити себе самостійно.
ОСОБА_3 свою вину в пред`явленому обвинуваченні визнала повністю та своїми показаннями підтвердила вказані обставини вчиненого нею злочину.
У судовому засіданні пояснила, що вона разом зі своїм сином ОСОБА_6 та співмешканцем ОСОБА_7 мешкали в будинку АДРЕСА_3 . Її сину було 35 років, у школі його ударило струмом, від чого він захворів. Вона на протязі 10 років була його опікуном, оскільки у нього був нервово-психічний стрес. Ліки він приймав, але вони не допомагали. Лікувався стаціонарно у лікарні, але завжди просився додому. Син одягався сам, розмовляв, але мова була невиразною, не чіткою. Стан його здоров`я погіршився приблизно в 30 років та він міг тікати з дому до кафе, де його напоювали спиртними напоями, а потім сміялися з нього. Шкоди він не робив, проте міг щось не навмисно підпалити. З 20 години 00 хвилин 28 серпня 2019 року по 16 годину 50 хвилин 03 вересня 2019 року за місцем свого мешкання обвинувачена прикувала праву ногу сина металевим ланцюгом довжиною приблизно 2 м до опори, яка держала стелю. Вчинила вона так, оскільки вимушена була працювати випасати корів, та боялася, що з сином може щось трапитися. Він не слухався її, а вона не могла нічого з ним зробити. З ланцюгом він міг ходити по кімнаті, не був обмежений у пересуванні, міг приймати їжу та обслуговувати себе. Співмешканець ніколи не приковував сина, оскільки обвинувачена таких доручень йому не давала, а коли вона була вдома, то і сама сина не приковувала. Проте усвідомлювала, що приковуючи сина ланцюгом, незаконно позбавляла його волі. 04 жовтня 2019 року у віці 36 років син помер у зв`язку з нещасним випадком. У вчиненому щиро розкаювалася, хоча і не повною мірою розуміла ступінь своєї вини.
Враховуючи те, що прокурор, потерпіла, обвинувачена не оспорюють всі обставини кримінального провадження і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, суд, роз`яснивши учасникам кримінального провадження положення ст. 349 КПК України, ухвалив проводити судовий розгляд даного провадження щодо всіх його обставин із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченої та дослідженням письмових доказів, визнавши недоцільним дослідження інших доказів.
Суд вважає, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, крім визнання нею своєї вини підтверджується також дослідженими судом наступними письмовими доказами.
Протоколом огляду місця події від 03 вересня 2019 року та таблицею зображень до протоколу, згідно якого, у будинку АДРЕСА_3 працівниками поліції було виявлено у сидячому положенні чоловіка, яким виявився ОСОБА_8 та який був прикутий за праву ногу металевим ланцюгом довжиною приблизно 2 метри з навісним замком до металевої опори, яка тримає дах у кімнаті. До опори ланцюг також був прикутий за допомогою навісного замка (а.с.56-58). З протоколу огляду місця події з`ясовано дату, час та місце вчинення злочину.
Актом обстеження матеріально-побутових умов від 03 вересня 2019 року, складеним за участю представників громадськості та депутата Олександропільської сільської ради, згідно якого підтверджено факт приковування ОСОБА_6 ланцюгом та обмеження його у можливості рухатися (а.с.81).
Згідно таблиці зображень до протоколу огляду місця події від 03 вересня 2019 року встановлено, що на фото №9 зображений чоловік, який сидить на ліжку та навколо його правої ноги мається металевий ланцюг, інший кінець якого прикутий до металевої опори поряд з ліжком. На фото № 10 зображений металевий ланцюг, яким чоловік був прикутий до опори, та зображено навісний замок, який замикав ланцюг.
З дослідженого доказу з`ясовано спосіб незаконного позбавлення волі ОСОБА_6 , а саме: шляхом приковування металевим ланцюгом за праву ногу до металевої опори в будинку.
Висновком лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу № 47 від 13 лютого 2019 року, виданим Комунальним закладом «Солонянська районна центральна лікарня», встановлено, що хворий ОСОБА_6 , 1983 року народження є інвалідом ІІ групи з дитинства, проживає разом з матір`ю та за рівнем обмеження життєдіяльності - обмежений у самообслуговуванні, у здатності до орієнтації та у контролі над своєю поведінкою. Потребує постійного стороннього догляду.

Згідно листа Комунального закладу «Солонянська районна центральна лікарня» від 06 вересня 2019 року № 1142, ОСОБА_6 , 1983 року народження перебуває на диспансерному обліку у лікаря психіатра з 1996 року з діагнозом «Помірна розумова відсталість». На обліку у лікарня нарколога не перебуває.

Згідно копії рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2014 року, судом встановлено, що обвинувачена є матір`ю ОСОБА_6 , 1983 року народження, який перебуває на диспансерному обліку у лікаря психіатра з приводу хронічного психічного захворювання, в зв`язку з чим є інвалідом ІІ групи та непрацездатною особою, яка не здатна себе обслуговувати та залежить від інших осіб. Згідно акту судово-психіатричного експерта КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради №136 від 19 серпня 2014 року ОСОБА_6 страждає хронічним стійким психічним розладом у формі помірної розумової відсталості. ОСОБА_3 проживає зі своїм сином та фактично тривалий час виконує обов`язки опікуна над ним. Рішенням суду ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був визнаний недієздатним, а ОСОБА_3 призначено опікуном на ним.

Досліджені докази підтверджують той факт, що ОСОБА_6 був недієздатною особою, яка не здатна була розуміти значення своїх дій та потребував постійного стороннього догляду, а обвинувачена була його опікуном та отримувала компенсацію по догляду за інвалідом ІІ групи, що підтверджується Довідкою Управління соціального захисту населення Солонянської районної державної адміністрації від 12 вересня 2019 року.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер в результаті нещасного випадку гостре отруєння оксидом вуглецю, що підтверджується копією Лікарського свідоцтва про смерть № 174.

Суд, оцінивши показання обвинуваченої ОСОБА_3 в сукупності з відомостями про предмет злочину і про обстановку його виявлення, прийшов до переконання, що вина обвинуваченої у вчиненні нею кримінального правопорушення в судовому засіданні доказана повністю. Вона діяла з прямим умислом. Обвинувачена є суб`єктом цього кримінального правопорушення, оскільки є осудною та повнолітньою особою.
Обставинами, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_3 судом встановлено - щире каяття.
Обставинами, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченої ОСОБА_3 судом встановлено - вчинення кримінального правопорушення щодо особи, що перебуває у безпорадному стані. Суд вважає, що дослідженими доказами достовірно встановленою що під час незаконного позбавлення волі ОСОБА_6 , останній перебував у безпорадному психічному стані внаслідок психічного захворювання.

При призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_3 згідно з вимогами ст.ст. 65-67 КК України та роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України є нетяжким злочином, особу обвинуваченої ОСОБА_3 , яка раніше не судима, за місцем реєстрації та мешкання характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, пенсіонер, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно Досудової доповіді, складеної 27 липня 2020 року провідним інспектором Солонянського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Дніпропетровській області, ризик вчинення ОСОБА_3 повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, а ризик шкоди життю і здоров`ю, оцінюється як низький. Обвинувачена не є потенційно небезпечною особою і ймовірність вчинення нею у майбутньому правопорушень на середньому рівні. Орган пробації вважає, що виправлення обвинуваченої ОСОБА_3 можливе без обмеження чи позбавлення волі на певний строк та не становитиме високої небезпеки для суспільства. Рекомендовано проходження пробаційної програми «Зміна прокримінального мислення» (а.с.53-55).
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопрушень, як засудженими, так і іншими особами.
Суд, вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_3 , реалізовуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання вважає, що виправлення обвинуваченої в даному випадку можливе без ізоляції її від суспільства. Підстави для застосування правил ст. ст. 69, 69? КК України відсутні.
На підставі викладеного, суд вважає, що обвинуваченій необхідно призначити покарання в межах санкції ч. 1 ст. 146 КК України у виді позбавлення волі, оскільки обвинувачена каялася у вчиненому, характеризується позитивно.
Суд вважає, що обвинуваченій доцільно призначити покарання саме у вигляді позбавлення волі з огляду на її несерйозне ставлення до лікування сина, до наявності можливостей щодо здійснення за ним стороннього догляду в тому числі в умовах стаціонарного лікування. Проте обвинувачена, усвідомлюючи, що її син є психічно хворою особою, прийняла для себе рішення про вчинення активних дій, направлених на незаконне позбавлення волі людини фактично для того, щоб полегшити своє життя в частині забезпечення безпеки недієздатного, хоча рішенням суду на неї були покладені обов`язки опікуна, які вона виконувала неналежним чином. Тому суд вважає, що обвинуваченій слід призначити саме такий вид покарання.
В той же час суд вважає, що виправлення обвинуваченої ОСОБА_3 можливе без ізоляції від суспільства з урахуванням висновків Досудової доповіді та вважає за можливе звільнити її від відбування покарання з іспитовим строком відповідно до ст. 75 КК України та з покладенням на неї обов`язків, згідно ст. 76 КК України. Також суд вважає, що додатково обвинуваченій для її виправлення слід пройти пробаційну програму «Зміна прокримінального мислення», затверджену наказом Міністерства юстиції України від 11 червня 2018 року № 1798/5.

При вирішенні долі речових доказів суд враховує положення ч. 9 ст. 100 КПК України, згідно якої питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.
Згідно постанови про приєднання предметів до кримінального провадження як речових доказів від 03 вересня 2019 року, металевий ланцюг з двома замикаючими пристроями навісного типу визнано речовим доказом, поміщено до спец пакету №0014311, та залишено на зберіганні в кімнаті зберігання речових доказів Солонянського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУ НП України в Дніпропетровській області. Суд вважає, що такі речові докази підлягають знищенню.
Процесуальні витрати по справі відсутні.
Запобіжний захід по даному кримінальному провадженню стосовно обвинуваченої не обирався.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 349, 373, 374 КПК України, суд
У Х В А Л И В:
Визнати ОСОБА_3 винуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 146 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_3 в період іспитового строку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, а також виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою «Зміна про кримінального мислення».

Іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду.

Речовий доказ по справі: металевий ланцюг з двома замикаючими пристроями навісного типу, які знаходяться на зберіганні в кімнаті зберігання речових доказів Солонянського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУ НП України в Дніпропетровській області знищити.

Заходи забезпечення кримінального провадження в даному кримінальному провадженні ОСОБА_3 , а саме запобіжний захід до набрання вироком законної сили не застосовувався.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кримінальним процесуальним кодексом України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Солонянський районний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій, прокурору та потерпілій.

Головуючий: суддя ОСОБА_1