Ухвала
2 лютого 2021 року

м. Київ
справа № 328/1109/19
провадження № 51-5464 км 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції
потерпілої ОСОБА_6 ,
представника потерпілої ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 на ухвалу Токмацького районного суду Запорізької області від 5 травня 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 1 вересня 2020 року, за обвинуваченням
ОСОБА_8 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, котрий народився у м. Херсоні, проживає на АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості в силу ст. 89 Кримінального кодексу України (далі КК),

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК,
встановив:
Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався у тому, що він 19 червня 2015 року приблизно о 8 год, перебуваючи поблизу ветеринарної аптеки «ЗООФАРМ», що на вул. Шевченка, 48 у м. Токмак Запорізької області, в ході конфлікту умисно наніс ОСОБА_6 один удар долонею в область лівої скроні та 2 удари рукою по обличчю, заподіявши потерпілій легких тілесних ушкоджень.
Ухвалою Токмацького районного суду Запорізької області від 5 травня 2020 року ОСОБА_8 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК на підставі ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрито.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 1 вересня 2020 року ухвалу місцевого суду залишено без зміни.
У касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить ухвали місцевого та апеляційного судів щодо ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Вважає, що передбачені у ст. 49 КК строки давності притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності не закінчились, оскільки засуджений у період із липня 2017 року по січень 2018 року та з червня 2018 року по квітень 2019 року ухилявся від досудового розслідування, а протягом 2018-2019 років від суду. Всупереч приписам ст. 419 КПК вказані доводи не отримали належної оцінки суду апеляційної інстанції, який за результатами апеляційного розгляду необґрунтовано залишив ухвалу місцевого суду без зміни. Крім того, в порушення вимог кримінального процесуального закону апеляційним судом не вирішено питання щодо відшкодування понесених потерпілою витрат на правову допомогу.
Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, колегія суддів дійшла висновку, що провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_6 на ухвалу Токмацького районного суду Запорізької області від 5 травня 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 1 вересня 2020 року щодо ОСОБА_8 необхідно передати на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду з огляду на таке.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 434-1 КПКсуд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає таке кримінальне провадження на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи іншої об`єднаної палати.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що потерпіла ОСОБА_6 порушує питання про правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій положень ст. 49 КК та порядок визначення строків давності для звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку з їх закінченням. Зокрема, вказує, що оскільки ОСОБА_8 неодноразово ухилявся від слідства та суду, то у цьому разістрок давності притягнення останнього до кримінальної відповідальності не закінчився.
Відповідно до положень ст. 49 КК (у редакції Закону № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року) особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили: минули зазначені у законі строки (два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі; три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років; п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у п. 2 цієї частини; десять років - у разі вчинення тяжкого злочину; п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину); протягом вказаних строків особа не вчинила нового злочину, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років (перебіг давності не перерваний); особа не ухилялася від досудового слідства або суду (перебіг давності не зупинявся); законом не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого особою злочину.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 49 КК (у редакції Закону № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року) перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила злочин, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення злочину минуло п`ятнадцять років, а з часу вчинення кримінального проступку п`ять років.
На час постановлення місцевим судом 5 травня 2020 року ухвали про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК на підставі ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження, положення ст. 12 КК та ст. 49 КК діяли в редакції Законів № 4025-VI від 15 листопада 2011року та № 1183-VIIвід 8 квітня 2014 року відповідно.

На час перегляду 1 вересня 2020 року в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, положення вказаних статей зазнали змін та діяли в редакції Закону № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року.
Кримінальне правопорушення, у скоєнні якого обвинувачувався ОСОБА_8 , згідно з нормами ст. 12 КК (в редакції Закону № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року) є кримінальним проступком, за вчинення якого передбачено покарання у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин або виправних робіт на строк до одного року, або арешту на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до двох років.

Тому, за умови відсутності факту ухилення ОСОБА_8 від слідства або суду, строк давності для звільнення його від кримінальної відповідальності згідно з приписами ч. 1 ст. 49 КК (у редакції Закону № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року) становить три рокиз дня вчинення ним кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, і до дня набрання вироком законної сили.
Проте, у разі підтвердження факту умисного вчинення ОСОБА_8 будь-яких дій, спрямованих на ухилення від слідства або суду, відповідно до вимог ч. 2 ст. 49 КК (у редакції Закону № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року) такий строк для нього становить п`ять років з часу вчинення інкримінованого кримінального проступку.
Водночас в практиці Касаційного кримінального суду Верховного Суду існують різні правові позиції щодо застосування колегіями суддів як Першої, так і Другої судових палат Касаційного кримінального суду положень ст. 49 КК та порядку визначення строків давності для звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Так, в ухвалі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22 травня 2018 року (справа № 665/2387/14-к, провадження № 51-240км18) та в постанові колегії суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 26 травня 2020 року (справа № 127/6935/16-к, провадження № 51-5048км19) зазначено, що факт ухилення особи від досудового розслідування та суду є обставиною, що виключає благополучне закінчення строків давності, і зупиняє диференційований строк, передбачений ч. 1 ст. 49 КК (у редакції Закону № 1183-VIIвід 8 квітня 2014 року). Час такого ухилення дорівнює часу зупинення перебігу давності диференційованого строку, а загальний строк п`ятнадцять років спливає далі, незалежно від ухилення. Відтак, у разі підтвердження факту ухилення особи від слідства, строки давності для неї становлять п`ятнадцять років із часу вчинення інкримінованого злочину.

З вказаним порядком визначення строків давності для звільнення особи від кримінальної відповідальності погоджується й колегія суддів.

Проте існує й інша правова позиція щодо застосування положень ст. 49 КК у випадку ухилення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, від досудового розслідування або суду.
Зокрема, колегії суддів Другої та Першої судових палат Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїх рішеннях від 23 березня 2020 року (справа № 750/11812/17, провадження № 51-1422ск20) та 17 листопада 2020 року (справа № 333/6733/16-к, провадження № 51-4179км20) відповідно, зазначили, що оскільки в ч. 2 ст. 49 КК (у редакції Закону № 1183-VIIвід 8 квітня 2014 року) йдеться не про переривання, а про зупинення строку давності, з дня з`явлення особи, яка ухилялась від слідства або суду, із зізнанням або її затримання, перебіг строку давності не відновлюється спочатку, а триває. У цьому разі час, який минув від моменту вчинення злочину до моменту, коли особа почала ухилятися від правоохоронних органів, не анулюється, а підлягає зарахуванню у строк давності, зазначений у законі, тобто у диференційований строк. В той час як визначений статтею п`ятнадцятирічний строк є спеціальним недиференційованим строком давності, по закінчені якого особа, яка вчинила злочин будь-якої тяжкості, звільняється від кримінальної відповідальності навіть у тому разі, коли вона протягом цього терміну ухилялась від слідства або суду.

Розглядаючи вказане кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що в ньому мають місце подібні правовідносини до тих, які вже були предметом розгляду в зазначеній судовій практиці, однак вирішені по-різному.
З огляду на викладене, з метою забезпечення єдності судової практики, провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_6 на ухвалу Токмацького районного суду Запорізької області від 5 травня 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 1 вересня 2020 року підлягає передачі на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду.

Керуючись ч. 2 ст. 434-1, ст. 434-2, ст. 441 КПК, Суд
постановив:
Передати кримінальне провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_6 на ухвалу Токмацького районного суду Запорізької області від 5 травня 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 1 вересня 2020 року щодо ОСОБА_8 на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3