У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 вересня 2020 року м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
головуючого ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4
розглянувши апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 17 липня 2020 року відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, із вищою освітою, неодруженого, непрацюючого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,обвинуваченого за ч.4 ст.187, ч.3 ст.15, ч.4 ст.190, ч.3 ст.358, ч.2 ст.28, ч.4 ст.358 КК України,
- продовжено строк тримання під вартою до 16.09.2020 року включно. Визначено розмір застави у розмірі 1300 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 2 732 600 (два мільйона сімсот тридцять дві тисячі шістсот) грн.
учасники судового провадження:
прокурор: ОСОБА_7
захисник: ОСОБА_5 .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник просить ухвалу суду скасувати, ухвалити нову, якою клопотання захисника та обвинуваченого про заміну запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_6 з тримання під вартою на особисте зобов`язання задовольнити.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеса від 17 липня 2020 року продовжено строк тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 до 16 вересня 2020 року включно. Визначено розмір застави, як запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_6 обов`язків, передбачених КПК України, у розмірі 1300 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 2 732 600 (два мільйона сімсот тридцять дві тисячі шістсот) грн.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Захисник вважає, що вина ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину на даний час судовим рішенням не встановлена, обвинувачений категорично заперечує свою участь у вказаних кримінальних правопорушеннях, при цьому зазначає своє місцезнаходження у вказаний час в іншому місці.
Звертає увагу на те, що ризики, передбачені п.п. 1,3,5 ст.177 КПК України не доведені.
Вказує, що зазначений судом першої інстанції розмір застав є непосильним для ОСОБА_6 .
Стверджує, що обвинувачений ОСОБА_6 знаходиться під вартою в Одеському слідчому ізоляторі з 20 червня 2019 року, строк тримання під вартою неодноразово продовжувався в період досудового розслідування.
Наголошує, що ОСОБА_6 незаконно знаходився під вартою в період з 17 по 21 жовтня 2019 року. При цьому зазначає, що за даним та іншими фактами територіальним управлінням Державного бюро розслідувань в м. Миколаєві проводиться досудове розслідування у двох кримінальних провадженнях щодо неправомірних дій співробітників Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області та Одеської місцевої прокуратури № 3 під час проведення досудового розслідування кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 .
Вважає, що судом першої інстанції не було дано належної оцінки всім фактичним обставинам і безпідставно продовжено строк тримання ОСОБА_6 під вартою.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходяться кримінальні провадження №003156, та №0000110 у відношенні ОСОБА_6 за ч.4 ст.187, ч.3 ст.15, ч.4 ст.190, ч.3 ст.358, ч.2 ст.28, ч.4 ст.358 КК України та ОСОБА_8 за ч.3 ст.15, ч.4 ст.190, ч.3 ст.358, ч.2 ст.28, ч.4 ст.358 КК України.
В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою у відношенні обвинуваченого ОСОБА_6 . В обґрунтування клопотання прокурор посилається на те, що на даний час не зменшилися ризики того, що ОСОБА_6 може переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, тобто продовжують існувати ризики, передбачені п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України і для їх запобігання необхідно продовжити строк його тримання під вартою.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що більш м`який запобіжний захід не буде здатним забезпечити виконання покладених на ОСОБА_6 процесуальних обов`язків. Зважаючи на положення ч.5 ст.182 КПК України, суд першої інстанції вважав за необхідне призначити заставу у розмірі 1300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 2 732 600 грн., так як застава в іншому розмірі не здатна забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_6 обов`язків, передбачених КПК України.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідача, захисника на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд прийшов до наступного.
Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 22.06.2019 року ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшому продовжувався.
Приймаючи рішення суд першої інстанції дотримався вимог ч. 3 ст. 331 КПК України, яка передбачає що незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Так, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неможливість завершення судового розгляду з ухваленням судового рішення по суті у вказаному кримінальному провадженні до закінчення строку дії обраного ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, закріплений ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішенні по справі «Летелье проти Франції» від 26.06.1991р. Європейський суд з прав людини вказав, що наявність вагомих підстав підозрювати затриманого у вчиненні злочину є неодмінною умовою правомірності тримання під вартою. У рішенні по справі « W. Проти Швейцарії» від 26.01.1993р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Відповідно до пункту 36 Рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 року у справі «Москаленко проти України» Європейський суд зазначив, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєнню іншого злочину.
Згідно ст.ст. 7-9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Матеріали провадження свідчить про те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчинення декількох злочинів (ч.4 ст.187, ч.3 ст.15, ч.4 ст.190, ч.3 ст.358, ч.2 ст.28, ч.4 ст.358 КК України) два з яких є особливо тяжкими, за які передбачено покарання до п`ятнадцяти років позбавлення волі з конфіскацією майна.
Злочини в яких обвинувачується ОСОБА_6 свідчать про великий ступінь суспільної небезпечності останнього.
Зазначене вказує на ймовірний ризик того, що ОСОБА_6 може переховуватися від суду.
Окрім того, матеріали провадження вказують на те, що обвинувачений не працює, не має постійних джерел доходу. Зазначене, а також відсутність будь яких соціальних зв`язків вказують на можливість вчинення з його боку інших кримінальних правопорушень.
Враховуючи обставини вчинення обвинуваченим злочинів, наявність в матеріалах провадження відомостей про те, що потерпілі побоюються обвинуваченого ОСОБА_6 , а також факт мешкання потерпілих в одному населенному пункті з обвинуваченим свідчить про те, що останній матиме змогу шляхом залякування, погроз та іншими способами впливати на потерпілих.
Отже, суд першої інстанції, при вирішенні питання, щодо доцільності продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою обґрунтовано дійшов висновку про те, що на даний час існують ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Посилання апелянта на те, що при прийнятті рішення судом першої інстанції не оцінені докази стосовно висунутого ОСОБА_6 обвинувачення, яке обвинувачений заперечує, не обговорюються, оскільки рішення по суті обвинувачення не прийнято, і ці доводи не є предметом розгляду при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою.
Враховуючи наявність встановлених ризиків, обставини кримінального провадження, суд погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою для забезпечення виконання ОСОБА_6 процесуальних обов`язків, та не знаходить підстав для застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, про що просить апелянт.
Доводи апелянта про визначення непомірно великого розміру застави є неспроможними, оскільки суд першої інстанції достатньо мотивував та вірно визначив розмір застави з урахуванням вимог ч.5 ст. 182 КПК України. Визначений розмір застави є достатній для забезпечення виконання обвинувачуваним обов`язків, передбачених кримінально процесуальним законодавством.
Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, а відтак, і для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 376, 405, 407, 424, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 17 липня 2020 року, якою ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 16 вересня 2020р. - залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її оголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: