ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №641/4705/19 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/3453/20
Категорія: п.13 ч.2 ст.115, ч.1 ст.153,
ч.2 ст.15, п.п.1, 10, 13 ч.2 ст.115,
ч.2 ст.15, п.п.1, 4, 13 ч.2 ст.115 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в м.Харкові судове провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_7 на ухвалу Комінтернівського районного суду м.Харкова від 01 жовтня 2020 року, -

УСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 , 1974 року народження, на 60 діб, до 28 листопада 2020 року.

В апеляційній скарзі, в редакції внесених доповнень, обвинувачений ОСОБА_8 посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та істотні порушення норм кримінального процесуального закону. Зазначив, що суд розглянув питання про продовження строку тримання під вартою не зважаючи на те, що попередня ухвала суду від 11 серпня 2020 року ще не була розглянута апеляційним судом. Указав, що клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу було подано прокурором з порушенням строків зазначених у КПК України, а саме за 7 днів, а не за 10 днів, а також з порушенням територіальної підсудності. Звернув увагу, що факти зазначені прокурором у клопотанні є надуманими та недоведеними. Наголосив, що взагалі не вчиняв інкримінованих йому правопорушень і що підпал ОСОБА_9 та вбивство ОСОБА_10 скоїла саме ОСОБА_11 .. Також наголосив, що судом не було взято до уваги, що:

-досудове розслідування було проведено з порушенням вимог КПК України та дії правоохоронних органів були оскаржені до Харківської обласної прокуратури;

-обвинувальний акт був двічі повернутий прокурору через невідповідність вимогам КПК України, однак зазначені недоліки так і не були усунуті;

-під час досудового розслідування апеляційна скарга на ухвалу Київського районного суду м.Харкова від 03.10.2018 року про продовження строку дії запобіжного заходу була розглянута за його відсутності;

-під час досудового розслідування слідчим суддею було проведено заміну захисника за відсутності письмової відмови підозрюваного;

-потерпіла ОСОБА_9 неодноразово заявляла про те, що відносно неї ОСОБА_8 ніяких правопорушень не вчиняв і все робила ОСОБА_11 ;

-під час досудового розслідування ОСОБА_11 зазначала, що її ніхто не ґвалтував;

-покази ОСОБА_11 стосовно того, що ОСОБА_8 сокирою бив ОСОБА_10 , спростовані висновками експертизи.

Відзначив, що ніколи не переховувався від правоохоронних органів, має реєстрацію у м.Харкові і у разі зміни запобіжного заходу буде з`являтись за першою вимогою до суду. Також відзначив, що має намір одружитись та офіційно працевлаштуватись. Просить ухвалу суду скасувати, постановити нову, якою обрати запобіжний захід у виді домашнього арешту.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Зазначив, що прокурор подав клопотання перед початком судового засідання 01 жовтня 2020 року, тобто у порушення вимог абз.10 п.20-5 розділу XI «Перехідні положення» КПК України, які зобов`язують прокурора подавати клопотання про продовження строку тримання під вартою не пізніше ніж за 10 днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. Наголосив, що несвоєчасне вручення клопотання прокурора обвинуваченому ОСОБА_8 , враховуючи його незадовільний фізичний та психологічний стан, та його захиснику, позбавили їх можливості ретельно вивчити зміст клопотання, визначитися з доводами прокурора, узгодити правову позицію сторони захисту, отримати можливість привести свої доводи та аргументи проти продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого та зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід. Вважає, що судом не дотримано всіх вимог, що ставляться чинним законодавством до порядку продовження найбільш тяжкого запобіжного заходу, що призводить до ухвалення явно незаконних, невмотивованих і необґрунтованих рішень та порушення конституційних прав обвинуваченого. Звернув увагу, що на теперішній час, ні прокурором, ні судом, в обґрунтування продовження строку дії запобіжного заходу, ніяких інших підстав, окрім тих, що були взяті до уваги на етапі обрання запобіжного заходу, не наводиться. Відзначив, що судом не було враховано правову позицію обвинуваченого щодо його непричетності до вчинення інкримінованих злочинів, а також доводи потерпілої ОСОБА_9 щодо зміни запобіжного заходу ОСОБА_8 на більш м`який. Наголосив, що обвинувачений ОСОБА_8 не має наміру переховуватись від суду та вчиняти нові правопорушення, а доказів незаконного тиску на потерпілих та свідків сторона обвинувачення не має. Указав, що прокурор не навів об`єктивних даних про те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим п.п.1, 3, 5 ст.177 КПК України. Просить ухвалу суду скасувати, постановити нову, якою обрати обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_7 , потерпілу ОСОБА_9 , які підтримали доводи апеляційних скарг, думку прокурора, який вважав, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину середньої тяжкості та особливо тяжких злочинів, передбачених п.13 ч.2 ст.115, ч.2 ст.15. п.п.1, 10, 13 ч.2 ст.115, ч.2 ст.15 п.п.1, 4, 13 ч.2 ст.115 КК України, за які може бути призначене покарання, як до 15 років позбавлення волі, так і довічного позбавлення волі, на що обґрунтовано послався суд в своєму рішенні.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що ОСОБА_8 інкримінується умисне вбивство ОСОБА_12 , шляхом нанесення не меншу 24 ударів руками, ногами та тупим предметом в область розташування життєво-важливих органів людини, а також закінчений замах на умисне вбивство ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , за обтяжуючих покарання обставин вчинення злочину повторно, з особливою жорстокістю, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на думку колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

За таких обставин, посилання сторони захисту на недоведеності існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними оскільки існування ризиків в тому числі і втечі від правоохоронних органів та суду об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні.

Посилання сторони захисту на те, що ОСОБА_8 не визнає свою причетність до інкримінованих злочинів, проведення досудового розслідування з порушенням вимог КПК України, а також посилання на покази потерпілих щодо обставин справи, колегія суддів не бере до уваги, оскільки зазначені обставини, повинні бути оцінені судом при ухваленні остаточного рішення у цьому кримінальному провадженні.

Щодо посилань в апеляційних скаргах про наявність у обвинуваченого ОСОБА_8 місця реєстрації, а також намірів останнього одружитись та офіційно працевлаштуватись, в даному конкретному випадку недостатньо свідчить про належне виконання обвинуваченим своїх процесуальних прав та обов`язків, в разі обрання щодо нього більш м`якого запобіжного заходу.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики встановленні під час обрання запобіжного заходу на даний час не зменшилися та продовжують існувати.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_8 його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

Відповідно до приписів ч.3 ст.331 КПК України суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою незалежно від наявності клопотань. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Оскільки 08 жовтня 2020 року закінчувався строк тримання обвинуваченого під вартою, суд першої інстанції, відповідно до положень вищевказаної статті, розглянув у судовому засіданні питання про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою.

Враховуючи викладене, доводи скарги обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що суд розглянув питання про продовження строку тримання під вартою не зважаючи на те, що попередня ухвала суду від 11 серпня 2020 року ще не була розглянута апеляційним судом, безпідставні.

Частиною 4 ст.199 КПК України визначено, що суддя зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Статтею 186 КПК України встановлено, що клопотання про застосування або зміну запобіжного заходу розглядається слідчим суддею, судом невідкладно, але не пізніше сімдесяти двох годин з моменту фактичного затримання підозрюваного, обвинуваченого або з моменту надходження до суду клопотання, якщо підозрюваний, обвинувачений перебуває на свободі, чи з моменту подання підозрюваним, обвинуваченим, його захисником до суду відповідного клопотання.

Як убачається із матеріалів провадження, клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 прокурором було подано у судовому засіданні 01 жовтня 2020 року, та ухвалою суду від 01 жовтня 2020 року вказане клопотання було розглянуто невідкладно згідно вимог ст.186 КПК України.

У ч.2 ст.412 КПК України наведено вичерпний перелік істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування рішення суду.

Доводи апеляційних скарг обвинуваченого та захисника про подання клопотання прокурором з порушенням процесуальних строків, передбачених абз.10 п.20-5 розділу XI «Перехідні положення» КПК України, не входить до переліку істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, передбаченими у ч.2 ст.412 КПК України, які тягнуть скасування ухвали суду.

Вказане клопотання прокурора було розглянуто відповідно до вимог ч.4 ст.199 КПК України, у зв`язку з чим, доводи сторони захисту в цій частині не спростовують правильність прийнятого судом першої інстанції рішення.

Що стосується доводів обвинуваченого про подання прокурором клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу з порушенням територіальної підсудності, то вони є безпідставними, оскільки вказане клопотання подано до суду, який проводить судовий розгляд обвинувального акту щодо ОСОБА_8 .

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 та відсутності підстав для зміни чи скасування судового рішення за доводами апеляційних скарг.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Ухвалу Комінтернівського районного суду м.Харкова від 01 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: