Номер провадження: 11-кп/813/1919/20
Номер справи місцевого суду: 498/793/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27.08.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 22.07.2020 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою,
встановив:

оскарженою ухвалою районного суду продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 19.09.2020 року, щодо:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Гіржове Великомихайлівського району Одеської обл., громадянина України, одруженого, працюючого по найму, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у кримінальному провадженні №0000092 від 04.05.2019 року, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 348 КК України.

З представлених апеляційному суду матеріалів убачається, що в Біляївському районному суді Одеської області перебуває на розгляді кримінальне провадження №0000092 від 04.05.2019 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 348 КК України.

Під час судового розгляду даного кримінального провадження прокурором заявлено клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 . Захисник та обвинувачений, заперечували проти продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та просили обрати більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 22.07.2020 року продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 19.09.2020 року.

Мотивуючи прийняте рішення про продовження строку тримання під вартою, районний суд послався на те, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачене покарання від 9 до 15 років позбавлення волі або довічне позбавлення волі, а тому існує ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду, і що жоден з більш м`яких запобіжних заходів може не забезпечити належної поведінки обвинуваченого.
Не погоджуючись з рішенням суду, захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою застосувати до ОСОБА_8 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту. Вказує, що застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою є безпідставним, оскільки ризики не доведені, а прокурором недоведена неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою. Крім того, зазначає що слідчим суддею було залишено поза увагою, що в судовому засіданні прокурор заявили, що доказів, які б свідчили про збільшення або зменшення існуючих ризиків або існування нових обставин до клопотання ними додано не було та, окрім того, прокурором не було надано підтверджень того, що взагалі будь-які ризики залишились.

Заслухавши суддю-доповідача; захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, зазначивши, що строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою було продовжено законно і обґрунтовано; дослідивши матеріали справи; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 348 КК України, яке у відповідності до положень ст.12 КК України відносяться до категорії особливо тяжких злочинів.

Згідно з ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Апеляційний суд вважає, що розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, районний суд виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК України, та прийняв обґрунтоване рішення про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого.

У частині першій статті 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Рішенням №4-р/2019 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_9 від 13.06.2019 року Конституційний Суд України визнав неконституційним положення ч. 2 ст. 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Відповідно положень п. 24 ч.1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч.1 ст.392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.
Приписами ст.23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу.
Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку статтями 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст.331 КПК України.
Тобто, апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши обвинувальний акт, а також оскаржувану ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу та копії журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких інших доказів.
Окрім того, відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтованості підозри на даній стадії не є предметом розгляду апеляційного суду, в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_8 , вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення особою інкримінованого злочину, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало місце коли останній перебував у процесуальному статусі підозрюваного.
За таких обставин апеляційний суд не переглядає наявність обґрунтованості висунутого ОСОБА_8 обвинувачення у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
При обґрунтуванні рішення про продовження строків тримання під вартою необхідно враховувати вимоги ст. 199 КПК України, статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) та положень, встановлених у рішеннях Європейського Суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.
Європейський Суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обраний обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід відповідає не лише особі обвинуваченого, а й характеру та тяжкості діяння, яке йому інкримінуються та не надає можливості перешкоджання інтересам правосуддя, зокрема, і ухиленню обвинуваченого від суду, ризик чого є реальним та дійсним. Судом першої інстанції не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що необхідність у раніше обраному обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжному заході у виді тримання під вартою відпала.
Апеляційний суд вважає, що вирішуючи клопотання про продовження тримання обвинуваченого під вартою, судом правильно встановлено, що воно є доцільним, а підстави для заміни цього запобіжного заходу менш обтяжливим відсутні, зважаючи на те, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ст. 348 КК України, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від дев`яти до п`ятнадцяти років або довічного позбавлення волі. Усвідомлюючи ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, з метою уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за його вчинення, усвідомлюючи невідворотність покарання, є ризики того, що ОСОБА_8 може переховуватись від суду, без поважних причин не з`являтись, чим у тому числі перешкодить встановленню істини у справі, що є ризиками, передбаченими п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Будь-який більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належний розгляд провадження, а перебування його на волі буде суперечити інтересам суспільства, що і є беззаперечною підставою для продовження раніше обраного йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).
Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.
Посилання сторони захисту на те, що обвинувачений ОСОБА_8 має постійне місце проживання, одружений та має на утриманні неповнолітню дитину, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався апеляційний суд вважає слушними та такими, що відповідають дійсності, натомість зазначені обставини, хоча й характеризують особу підозрюваного з позитивної сторони, однак враховуючи обставини вчинення інкримінованого йому злочину, не можуть слугувати підставою для обрання відносно останнього більш м`якого запобіжного заходу.

Слід зазначити, що у відповідності до положень ч. 2 ст. 94 КПК України, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі доказі в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч.1 ст.94 КПК України.

Відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК України, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при подальшому розгляді кримінального провадження та прийнятті остаточного рішення за результатами судового розгляду.

Апеляційний суд вважає, що при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, районний суд обґрунтовано врахував, обставини передбачені ст. 178 КПК України, а саме: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_8 у разі визнання його винуватим.
Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як районним судом, так і судом апеляційної інстанції, встановлено не було.

Апеляційний суд також враховує посилання апеляційної скарги захисника на значну тривалість судового розгляду у даній справі, однак зважаючи на вищевикладені обставини, особу обвинуваченого, тяжкість злочину в якому він обвинувачується та суспільний інтерес до вказаного злочину, апеляційний суд вважає виправданим застосування до обвинуваченого в даному конкретному випадку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Доводи апеляційної скарги захисника про відсутність та недоведеність передбачених законом ризиків з посиланням на те, що ОСОБА_8 добровільно з`явився до поліції після вчинення правопорушення, є необґрунтованими та не можуть бути прийняті апеляційним судом, оскільки відповідно до матеріалів кримінального провадження він був затриманим органом досудового розслідування. Твердження ж захисника про те, що обвинувачений з метою з`явитись до поліції три дні йшов пішки з місця проживання до відділу поліції є надуманими.
З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд погоджується з висновком районного суду про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК України, та з урахуванням необхідності запобігання ризикам можливого переховування обвинуваченого від суду чи вчинення іншого кримінального правопорушення, у районного суду існували підстави для продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.

Будь-яких порушень КПК України при постановленні оскаржуваної ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому, за наслідками апеляційного розгляду, апеляційний суд вважає необхідним ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 22.07.2020 рокупро продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4