Номер провадження: 11-сс/813/1175/20
Номер справи місцевого суду: 502/1039/20 1-кс/502/134/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.07.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,

захисника: ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою прокурора Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Кілійського районного суду Одеської області від 25.06.2020 року про відмову в задоволені клопотання арешт тимчасово вилученого майна в рамках кримінального провадження за №0000245 від 24.06.2020 року,-
встановив:
оскарженою ухвалою в рамках кримінального провадження №0000245 від 24.06.2020 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 249 КК України, було відмовлено в задоволенні клопотання слідчого СВ Кілійського ВП Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , погоджене прокурором Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_8 , про накладення арешту на тимчасово вилучене майно в ході проведення огляду місця події від 24.06.2020 року, а саме на:
-судновий білет серія ЯКД № 0023, судновласник МП «ЛАД», виданий 24.05.2007 року №20000556 вилучений на підставі протоколу огляду місця події від 24.06.2020 року;
-судно ЯКД № 0023, сірого кольору, загальною довжиною 12 метрів та шириною 3 метра, вилученого на підставі протоколу огляду місця події від 24.06.2020 року;
-ракушку чорноморського рапана в кількості 32 345 штук, загальною вагою 2 399 кг. які запаковані в 42 поліетиленові мішки та 19 поліетиленових сіток, вилучених на підставі протоколу огляду місця події від 24.06.2020 року;
-дві металеві конструкції «Драга», розмірами верхньої частини шириною 30 см. нижньої частини шириною 15 см. висотою 95 см. довжиною 245 см., та розмірами верхньої частини шириною 32 см. нижньої частини шириною 22 см. висотою 95.5 см. вилучені на підставі протоколу огляду місця події від 24.06.2020 року.
Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на те, що постанова про визнання речовими доказами долучена до клопотання про накладення арешту є такою, яку неможливо прочитати. Крім того, ні слідчий в клопотанні, ні прокурор в судовому засіданні не обґрунтував підстави для накладення арешту, а також не довів, що зазначене майно може бути приховано чи знищено.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, прокурор Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати зазначену ухвалу та ухвалити нову, якою задовольнити клопотання слідчого про накладення арешту на тимчасово вилучене майно. Вказує, що слідчий суддя не взяв до уваги докази, які підтверджують те, що вказане майно є речовими доказами у кримінальному провадженні та використовувались як знаряддя вчинення злочину, зберегли на собі його сліди та містять інші відомості, які можуть бути використанні як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Посилання слідчого судді на те, що долучена до клопотання постанова про визнання речовими доказами є такою, яку неможливо прочитати не відповідає дійсності. Крім того, в клопотанні про накладення арешту на майно вказано, що воно набуло статусу речового доказу, що в свою чергу відповідає підставам та меті накладення арешту на майно.

На вказану апеляційну скаргу прокурора, представником власника майна ОСОБА_10 адвокатом ОСОБА_7 подані заперечення, відповідно до яких ухвала слідчого судді є законною та обґрунтованою, а ОСОБА_10 як володілець майна не збирається його приховувати від слідства, готовий надати його на першу вимогу для проведення будь-яких слідчих дій, в тому числі експертних досліджень, а також не має наміру його знищити. Просить за результатами розгляду апеляційної скарги відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, представника власника майна адвоката ОСОБА_7 , який просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, вивчивши матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.
Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
За змістом ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 31) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Апеляційним судом встановлено, що слідчий суддя районного суду не звернув уваги на невідповідність клопотання слідчого про накладення арешту на майно вимогам ст.171 КПК України, в якому були наведені суперечливі доводи щодо мети та підстав накладення такого арешту.
Під час апеляційного перегляду ухвали слідчого судді апеляційним судом встановлено, що до матеріалів клопотання слідчим, при зверненні з клопотанням до слідчого судді, не було долучено доказів, які обґрунтовують клопотання, зокрема не були долучені матеріали, які б обґрунтовували всі доводи, викладені в клопотанні, на які посилається в клопотанні слідчий, зокрема, постанова про визнання речовими доказами є неналежної якості. Крім того, клопотання містить суперечливі відомості щодо способу накладення арешту, зокрема слідчий просить накласти арешт з забороною користування та розпоряджання майном, при цьому одночасно вказує про передачу ним цього майна на відповідальне зберігання керівнику ПМП «Альбіна» ОСОБА_11 та директору ТОВ «Озерне 2012» ОСОБА_12 , який є керівником підприємства, яке займалось рибним промислом. Викладене свідчить про те, що дійсно ні слідчий в клопотанні, ні прокурор в судовому засіданні не обґрунтував підстави для накладення арешту, а також не довів, що зазначене майно може бути приховано чи знищено та перешкодить досудовому розслідуванню.

Отже, нова ухвала суду апеляційної інстанції не може бути постановлена по суті клопотання слідчого, оскільки воно, як зазначено вище, не відповідає вимогам ч. 2 ст. 171 КПК України, а приєднані матеріали неможливо прочитати, чого не заперечував прокурор під час апеляційного перегляду.
Частиною третьою статті 172 КПК України передбачено, що слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог статті 171 цього Кодексу, повертає його прокурору та встановлює строк в сімдесят дві години для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу, але слідчий суддя за встановлених обставин постановив іншу ухвалу про відмову у задоволенні клопотання, що суперечить зазначеним вимогам закону.
У такому разі тимчасово вилучене в особи майно підлягає негайному поверненню після спливу встановленого суддею строку, а у разі звернення в межах встановленого суддею строку з клопотанням після усунення недоліків - після розгляду клопотання та відмови в його задоволенні.
Окрім того, в порушення ч.1 ст. 172 КПК України, слідчий суддя розглянув клопотання слідчого без повідомлення власника тимчасово вилученого майна, чим порушив його право на доступ до правосуддя.
Окремо апеляційний суд зазначає, що жодній особі не було повідомлено про підозру у вказаному кримінальному провадженні.
Отже, суд апеляційної інстанції вважає, що клопотання слідчого СВ Кілійського ВП Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 про накладення арешту на вилучено майно підлягає поверненню прокурору для усунення недоліків протягом сімдесяти двох годин з моменту його отримання.
Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.
Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:
Апеляційну скаргу прокурора частково задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Кілійського районного суду Одеської області від 25.06.2020 рокупро відмову у накладенні арешту на майно у кримінальному провадженні №0000245 від 24.06.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 249 КК України - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою повернути клопотання прокурору для усунення недоліків, зазначених у мотивувальній частині ухвали апеляційного суду, протягом 72 годин з моменту отримання копії даної ухвали.
Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4