Постанова

Іменем України
20 жовтня 2020 року
м. Київ

справа № 1-261/10
провадження № 51-2320км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу начальника Пологівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) ОСОБА_6 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 20 березня 2020 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Ухвалою Пологівського районного суду Запорізької області від 03 березня 2020 року було відмовлено в задоволенні заяви заступника начальника Пологівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) ОСОБА_7 про встановлення подальшого способу і порядку виконання вироку Пологівського районного суду Запорізької області від 28 грудня 2010 року, на підставі виконавчого документа № 1-261/2010 від 17 листопада 2014 року, виданого Пологівським районним судом Запорізької області про конфіскацію у засудженого ОСОБА_8 на користь держави частини майна, що належить йому на праві приватної власності.
Не погодившись із зазначеною ухвалою місцевого суду, начальник Пологівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) ОСОБА_6 подала на неї апеляційну скаргу.
Запорізький апеляційний суд ухвалою від 20 березня 2020 року повернув апеляційну скаргу начальника вказаного районного відділу державної виконавчої служби у зв`язку з тим, що з урахуванням вимог ч. 1 ст. 393 КПК України, цю скаргу подано особою, яка не наділена відповідним правом на звернення до суду із апеляційною скаргою.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала, а також позиції інших учасників кримінального провадження
У касаційній скарзі начальник Пологівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність просить скасувати оскаржувану ухвалу апеляційного суду. Вважає, що апеляційний суд не врахувавши вимоги процесуального закону, дійшов необґрунтованого висновку про те, що державний виконавець з урахуванням вимог ст. 393 КПК України не є суб`єктом апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви щодо встановлення подальшого способу і порядку виконання вироку на підставі виконавчого документа, а тому всупереч положенням п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК України прийняв незаконне рішення про повернення апеляційної скарги, що не відповідає вимогам ст. 370 КПК України.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 , посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги, просила залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу апеляційного суду без зміни.
Від начальника Пологівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) ОСОБА_6 надійшло клопотання про проведення касаційного розгляду за її відсутності, в порядку письмового провадження.
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах вимог, викладених у касаційних скаргах.
Положення п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одну з основних засад судочинства забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом, і таким чином закріплює гарантії перевірки в апеляційному порядку судових рішень.

Право особи на апеляційне оскарження спрямоване насамперед на реалізацію гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд. Забезпечення такого права є однією з важливих гарантій ухвалення правосудного рішення у кримінальному провадженні.

Стаття 55 Конституції України визначає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

З цього приводу Конституційний Суд України у Рішенні від 25 грудня 1997 року N 9-зп зазначив, що суд не може відмовити у правосудді, якщо ущемляються права і свободи громадян, інакше це було б порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежене.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України «положення п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України стосовно забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, крім випадків, визначених законом, слід розуміти так, що апеляційному оскарженню підлягають судові рішення за винятком випадків, коли таке оскарження заборонено законом» (абзац 7 п. п. 3.2 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2010 року N 3-рп у справі про апеляційне оскарження ухвал суду).

Відповідно до вимог ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, а також на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується його прав, свобод, законних інтересів, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься верховенство права.

У силу статей 8, 9 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду, тобто суди зобов`язані застосовувати рішення Європейського суду з прав людини як джерело права на всіх етапах провадження нарівні з Законами України та підзаконними нормативно-правовими актами.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини).
Відповідно до ч. 6 ст. 539 КПК України ухвали за наслідками розгляду клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, можуть бути оскаржені в апеляційному порядку.

Стаття 393 КПК України містить перелік суб`єктів апеляційного оскарження за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів.

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та судових інстанцій.

Згідно до ч. 1 п. 14 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 цього Кодексу, має право вирішувати, зокрема інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Як слідує з матеріалів провадження в порядку виконання вироку до суду першої інстанції звернувся із заявою заступник начальника Пологівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) ОСОБА_7 про встановлення подальшого способу і порядку виконання вироку Пологівського районного суду Запорізької області від 28 грудня 2010 року, на підставі виконавчого документа № 1-261/2010 від 17 листопада 2014 року виданого Пологівським районним судом Запорізької області про конфіскацію у засудженого ОСОБА_8 на користь держави частини майна, яка належить йому на праві приватної власності.
Пологівський районний суд Запорізької області ухвалою від 03 березня 2020 року відмовив у задоволенні вказаної заяви.
Запорізький апеляційний суд ухвалою від 20 березня 2020 року повернув апеляційну скаргу начальника Пологівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) ОСОБА_6 на зазначену ухвалу місцевого суду.
Колегія суддів касаційного суду дійшла висновку, що у даному випадку судом апеляційної інстанції було обмежено право державної виконавчої служби в особі її начальника ОСОБА_6 , яка оскаржувала рішення місцевого суду, постановленого за результатами розгляду заяви цієї служби, на доступ до правосуддя.
Враховуючи наведене рішення апеляційного суду про відсутність у начальника Пологівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) ОСОБА_6 права на звернення з апеляційною скаргою постановлено без дотримання вимоги справедливості судового розгляду, приписів ст. 370 КПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Тому, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого, апеляційний суд повинен урахувати вищенаведене та постановити законне і обґрунтоване рішення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу начальника Пологівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) ОСОБА_6 задовольнити.
Ухвалу Запорізького апеляційного суду від 20 березня 2020 року про повернення апеляційної скарги, скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3