ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 року
м. Київ

справа № 292/239/19
провадження № 51-3219км20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000390, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Строганівка Сімферопольського району Кримської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі КК),
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Червоноармійського районного суду Житомирської області від 23 березня 2020 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 11 червня 2020 року.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Червоноармійського районного суду Житомирської області від 23 березня 2020 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.

Житомирський апеляційний суд ухвалою від 11 червня 2020 року вирок щодо ОСОБА_7 залишив без зміни.

ОСОБА_7 визнаний винним у тому, що він 24 грудня 2018 року о 3-й год у житловій кімнаті будинку АДРЕСА_2 , під час суперечки, яка сталася на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків між ним та його матір`ю ОСОБА_8 , стягнув останню з ліжка на підлогу та завдав їй ногами численних ударів у живіт, груди, обличчя та по кінцівках, чим заподіяв потерпілій тяжкі тілесні ушкодження у вигляді масивного синця з лівого боку тулуба, переломів 611 ребер, ушкодження плеври та легеневої тканини, ушкодження селезінки, розриву печінки, які у своїй сукупності та за механізмом утворення є тупою травмою тулуба і перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням ІНФОРМАЦІЯ_2 смерті потерпілої. Вказаними діями ОСОБА_7 також заподіяв ОСОБА_8 легкі тілесні ушкодження, що не перебувають у прямому причинному звязку з настанням смерті.

Короткий зміст вимог, наведених у касаційних скаргах, та узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційній скарзі та доповненнях до неї захисник ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду та істотне порушення судами першої і апеляційної інстанцій вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_7 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Одночасно захисник вважає, що судами безпідставно не було закрито кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 за відсутністю у його діях складу злочину, оскільки під час судового розгляду не знайшли свого підтвердження обставини, викладені в обвинувальному акті від 21 лютого 2019 року.
Свої вимоги захисник мотивує тим, що суд першої інстанції:
обґрунтував висновок про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину на показаннях обвинуваченого на початку судового слідства, що були похідними від показань під час досудового розслідування і надані під психологічним тиском з боку працівників поліції, які шантажували ОСОБА_7 , скористались його станом, дали йому горілки, внаслідок чого ОСОБА_7 обмовив себе, що підтверджується показаннями свідків понятих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ;
на порушення вимог ч. 6 ст.97 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) взяв до уваги показання з чужих слів потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 і не дав оцінку показанням потерпілого ОСОБА_11 , який вважав що ОСОБА_7 не вчиняв цього злочину, а потерпіла могла його обмовити навмисно, а також не дав оцінку тому, що свідок ОСОБА_12 плуталась у показаннях і у подальшому зазначила, що не пам`ятає, чи казала потерпіла про її побиття сином, стороною обвинувачення не надано доказів контакту свідка лікаря ОСОБА_13 з потерпілою, не надано клінічного маршруту пацієнта, а показання цього свідка фактично відтворюють протокол допиту потерпілої ОСОБА_8 , що не має доказового значення;
залишив поза увагою те, що огляд ОСОБА_7 24 грудня 2018 року з 22 год 45 хв по 23 год 30 хв у приймальному відділенні КУ «Пулинська ЦРЛ» та вилучення при цьому речей проведено незрозуміло на яких підставах, за відсутності представника КУ «Пулинська ЦРЛ», такий огляд здійснено не у відділенні поліції або на місці злочину, а затриману особу не поміщено в спецпалату або в ІТТ;
не врахував, що протокол слідчого експерименту, який проведено 25 грудня 2018 року в період часу з 20 год. 21 хв. по 20 год. 47 хв., є недопустимим доказом, так як ОСОБА_7 під впливом алкоголю, маючи психічні та поведінкові розлади, пов`язані із вживанням алкоголю, розповів працівникам поліції те, що вони йому нав`язали, при цьому згода ОСОБА_7 на проведення слідчого експерименту не є добровільною, оскільки її отримано після того, як працівники поліції свідомо запропонували і надали йому горілку. У протоколі цієї дії не вказано носія інформації, на який було збережено відеозапис, а також відповідно до висновку експертизи відеозвукозапису від 25 листопада 2019 року №21591/19-35 наданий на дослідження носій інформації не є первинним носієм інформації і не може свідчити про автентичність записів на ньому, у тому числі й слідчого експерименту. Також протокол слідчого експерименту не відповідає вимогам ч. 6 ст. 240 КПК;
не надав жодної оцінки та не спростував викладених стороною захисту фактів, у тому числі й під час судових дебатів, які свідчать про відсутність вини ОСОБА_7 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, не допитав свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які були на місці події, не призначив генетичної експертизи.

Захисник також зазначає, що суд першої інстанції не дав оцінку іншим порушенням вимог закону, допущеним на досудовому слідстві, а саме тому, що:
всупереч вимогам ст. 208 КПК фактичне затримання ОСОБА_7 відбулося з порушенням його права на захист 24 грудня 2018 року з 10:00 по 11:00, а не о 18:05, як указано в протоколі затримання;

слідчим надано доручення оперативному підрозділу на проведення слідчих (розшукових) дій лише 3 січня 2019 року, а отже всі дії, вчинені оперативними працівниками поліції до цієї дати, виходять за межі їхніх повноважень та не мають правових підстав;
співробітники поліції проводили допити свідків ще до внесення відомостей до ЄРДР;
ОСОБА_11 як потерпілого залучено лише 19 лютого 2019 року;
за фактом смерті потерпілої відомості до ЄРДР не вносились відповідно до вимог ст. 214 КПК і матеріали досудового розслідування на порушення вимог ст. 217 КПК не об`єднувались, а рапорт працівника поліції за фактом смерті ОСОБА_8 невідомо яким чином та на якій правовій підставі приєднано до матеріалів кримінального провадження;
постанови від 24 грудня 2018 року про визначення групи прокурорів у кримінальному провадженні є незаконними, оскільки повідомлення прокурору про початок досудового розслідування, зареєстроване за вихідним номером 322/224/02-18 від 18 січня 2019 року, не містить номера та дати вхідної кореспонденції місцевої прокуратури;
у реєстрі матеріалів досудового розслідування не зазначено жодної ухвали про призначення експертизи та отримання висновків експертів.

Крім цього, адвокат ОСОБА_6 вказує, що суд безпідставно послався на інші зібрані докази, які є недопустимими, зокрема:

протокол огляду місця події від 24 грудня 2018 року, оскільки цю слідчу дію проведено з порушенням вимог ч. 2 ст.237, ч.10 ст.236, ч.6 ст.107 КПК;
речові докази, отримані внаслідок огляду місця події від 25 грудня 2018 року, оскільки наявні в матеріалах кримінального провадження дві ухвали щодо легалізації цього огляду містять різне формулювання мети його проведення, згідно з реєстром матеріалів досудового розслідування жодна із цих ухвал не зазначена як прийняте процесуальне рішення;
висновок судово-імунологічної експертизи від 8 січня 2019 року №28, згідно з яким зразки крові осіб, що проходять у провадженні, у відділення не доставлені, а виявлені сліди належать крові невідомо кому; висновок імунологічної експертизи від 11 лютого 2019 року №136, згідно з яким походження крові на парі шкарпеток та марлевому тампоні можливе від будь-якої особи, категоричного висновку, що указана кров належить ОСОБА_8 , немає, а генетична експертиза за цими зразками крові не призначалася;
дані акта судово-медичного обстеження (дослідження) №3573, який не є висновком експерта, та дані висновку експерта від 21 січня 2019 року №280, згідно з яким при обстеженні ОСОБА_7 виявлено синець на правій нижній кінцівці, який утворився від дії тупого твердого предмета, не виключено, що від удару об людське тіло, однак такий висновок не є категоричним і не може свідчити про те, що цей синець утворився саме від удару об людське тіло, зокрема ОСОБА_8 ;

Захисник також посилається на те, що суд апеляційної інстанцій зазначених порушень вимог закону не усунув та не спростував належним чином доводів сторони захисту, викладених в апеляційній скарзі, безпідставновідмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про дослідження письмових доказів та аудіозаписів. Натомість, не досліджуючи матеріалів провадження, хибно вказав, що згідно з висновком експертизи кров на шкарпетках була саме ОСОБА_8 , а не іншої людини, визнавнеобґрунтованими доводи апеляційної скарги про неналежність та недопустимість як доказу протоколу огляду місця події від 24 грудня 2018 року, вирішив, що згода ОСОБА_7 на огляд будинку була добровільною, вказав, що немає доказів фактичного затримання ОСОБА_7 в інший час, ніж той, який вказано в протоколі затримання, визнав усі докази допустимими тощо.

Крім того, на думку захисника, судом апеляційної інстанції не взято до уваги та не надано оцінку показанням потерпілого, який фактично підтримав апеляційну скаргу та викладені в ній факти.

Захисник зазначає також про те, що в подібних провадженнях Касаційний кримінальний суд Верховного Суду неодноразово визнавав вказані вище порушення вимог КПК такими, що не можуть свідчити про винуватість особи та її доведеність, на підтвердження чого посилається на постанову Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №423/1766/16.

Позиції учасників судового провадження

Від прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні, надійшло заперечення на касаційну скаргу.
У судовому засіданні захисник та засуджений підтримали вимоги касаційної скарги, прокурор заперечувала щодо задоволення вимог касаційної скарги.
Мотиви Суду

У касаційній скарзі порушується питання про перевірку судових рішень у касаційному порядку у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповнотою судового розгляду. Проте зазначені обставини відповідно до вимог ст. 438 КПК не можуть бути підставою для скасування або зміни судових рішень у касаційному порядку. Крім того, згідно з приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

З урахуванням вищезазначених норм КПК суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості надавати оцінку доводам у касаційній скарзі захисника в частині неповноти судового розгляду, зокрема непризначення генетичної експертизи, недопиту свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , та у частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину ґрунтується на сукупності доказів, досліджених судом.

Суд першої інстанції обґрунтовано послався на показання ОСОБА_7 у судових засіданнях, проведених до квітня 2019 року, у яких він у присутності захисників визнавав себе винним та повідомив про обставини завдання ним потерпілій ударів ногами в різні частини тіла через те, що вона відмовилась сказати йому, де горілка, оскільки ці показання детально узгоджуються з іншими зібраними доказами. Суд першої інстанції дав належну оцінку зміні показань обвинуваченого у подальших судових засіданнях та розцінив їх як намагання ухилитися від кримінальної відповідальності за скоєне діяння. Такі змінені показання поза розумним сумнівом спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_11 , свідка ОСОБА_12 про те, що вранці 24 грудня 2018 року вони спілкувалися з побитою потерпілою в її будинку, при цьому вона стверджувала, що її побив син ОСОБА_7 , показаннями свідка лікаря ОСОБА_13 про те, що при первинному огляді та в подальшому до настання смерті потерпіла розповідала, що її вночі побив син після того, як вона забрала і заховала від нього горілку, та іншими зібраними і проаналізованими судом доказами.

Доводи сторони захисту про те, що свідок ОСОБА_12 плуталась у показаннях і у подальшому зазначила, що не пам`ятає, чи казала потерпіла, що її побив син, суперечать матеріалами провадження. Так, із звукозапису судового засідання від 20 березня 2019 року вбачається, що свідок чітко вказала на те, що на запитання, хто її побив, потерпіла відповіла, що ОСОБА_16 .

Що стосується доводів захисника про те, що стороною обвинувачення не надано доказів контакту свідка лікаря ОСОБА_13 з потерпілою, не надано клінічного маршруту пацієнта, а також що у цих показаннях свідок фактично відтворив дані, наведені у протоколі допиту потерпілої, що проводився у його присутності, який суд не визнав допустимим доказом, то слід зазначити, що Верховний Суд не має права вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Крім того, як убачається зі звукозапису судового засідання від 14 червня 2019 року під час допиту свідка ОСОБА_13 у захисника ОСОБА_6 була можливість ставити йому питання, якою він скористався, будь-яких клопотань з приводу недостовірності та неналежності показань цього свідка захисник не заявляв. При цьому свідок ОСОБА_13 підтвердив, що потерпіла вказувала на те, що її побив син, не тільки під час допиту її працівниками міліції, але й у свої поясненнях йому як лікарю при первинному огляді та у подальшому аж до самої смерті.

Суд обґрунтовано послався на показання потерпілого ОСОБА_11 у суді першої інстанції, оскільки вони узгоджуються з наведеними показаннями свідків. Підтримання потерпілим апеляційної скарги сторони захисту в апеляційній інстанції з огляду на те, що в апеляційній інстанції він підтвердив свої показання, надані суду першої інстанції, а обвинувачений та його захисник не зверталися із заявою про дачу потерпілим завідомо неправдивих показань, не є доказом того, що такі його показання в суді першої інстанції є недостовірними.

Згідно зі ст. 97 КПК показаннями з чужих слів є висловлювання, здійснене в усній, письмовій або іншій формі, щодо певного факту, яке ґрунтується на поясненні іншої особи. Суд має право визнати допустимим доказом показання з чужих слів незалежно від можливості допитати особу, яка надала первинні пояснення, у виняткових випадках, якщо такі показання є допустимим доказом згідно з іншими правилами допустимості доказів. При прийнятті цього рішення суд зобов`язаний враховувати: 1) значення пояснень і показань, у випадку їх правдивості, для з`ясування певної обставини і їх важливість для розуміння інших відомостей; 2) інші докази щодо питань, передбачених пунктом 1 цієї частини, які подавалися або можуть бути подані; 3) обставини надання первинних пояснень, які викликають довіру щодо їх достовірності; 4) переконливість відомостей щодо факту надання первинних пояснень; 5) складність спростування пояснень, показань з чужих слів для сторони, проти якої вони спрямовані;6) співвідношення показань з чужих слів з інтересами особи, яка надала ці показання; 7) можливість допиту особи, яка надала первинні пояснення, або причини неможливості такого допиту. Суд має право визнати неможливим допит особи, якщо вона: 1) відсутня під час судового засідання внаслідок смерті або через тяжку фізичну чи психічну хворобу;2) відмовляється давати показання в судовому засіданні, не підкоряючись вимозі суду дати показання; 3) не прибуває на виклик до суду, а її місцезнаходження не було встановлено шляхом проведення необхідних заходів розшуку; 4) перебуває за кордоном та відмовляється давати показання. Суд має право визнати допустимим доказом показання з чужих слів, якщо підозрюваний, обвинувачений створив або сприяв створенню обставин, за яких особа не може бути допитана. Показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами, відмінними від положень частини другої цієї статті.

Суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону при посиланні на показання потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .Відповідні показання є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, а також з іншими дослідженими судом доказами, а тому суд обґрунтовано дійшов висновку про те, що об`єктивних підстав недовіряти їм немає.

Судом першої інстанції надавалась оцінка доводам сторони захисту про фактичне затримання ОСОБА_7 за підозрою у вчиненні злочину з 10ї по 11ту год 24 грудня 2018 року, чим було порушено його право на захист. Згідно з протоколом затримання ОСОБА_7 був затриманий 24 грудня 2018 року о 18 год 05 хв, під час затримання він у присутності захисника, ознайомившись із підставами затримання та правами й обов`язками затриманого, будь-яких зауважень не висловлював. Водночас захисник не зазначає, яким чином це вплинуло на законність постановлених судових рішень, тоді як, що запобіжний захід щодо ОСОБА_7 застосовано з 24 грудня 2018 року, а в основу вироку поклав показання обвинуваченого, які сприймав безпосередньо в судовому засіданні та яким надав належну оцінку.

Необґрунтованими є і посилання сторони захисту на те, що суд мотивував свої висновки показаннями ОСОБА_7 , наданими під час незаконного затримання, без захисника та під психологічним тиском з боку працівників поліції, після вживання наданої ними горілки, оскільки суд першої інстанції з належним дотриманням положень КПК про допустимість доказів не посилався у вироку на показання ОСОБА_7 , надані на досудовому розслідуванні, та не взяв до уваги протоколу проведення слідчого експерименту від 25 грудня 2018 року за участю ОСОБА_7 щодо обставин заподіяння ним тілесних ушкоджень матері ОСОБА_8 , ав основу вироку поклав показання обвинуваченого, які сприймав безпосередньо в судовому засіданні і яким надав належну оцінку.

Будь-яких даних на підтвердження того, що співробітники поліції проводили допити свідків ще до внесення відомостей до ЄРДР, захисником не надано, більш того з матеріалів кримінального провадження також не вбачається, що зібрані таким чином докази були покладені в основу вироку.

Захисник при посиланні на те, що слідчим надано доручення оперативному підрозділу на проведення слідчих (розшукових) дій лише 3 січня 2019 року, а тому всі дії, вчинені оперативними працівниками поліції до цієї дати, виходять за межі їхніх повноважень та не мають правових підстав, обмежився лише констатацією цього факту і не зазначив, які саме дії, проведені до цієї дати, він вважає такими, що були здійсненими з порушенням закону.

Судом першої інстанції перевірялись доводи про недопустимість як доказу протоколу огляду місця події від 24 грудня 2018 року, оскільки, на думку захисника, цю слідчу дію було проведено з порушенням вимог ч. 2 ст. 237, ч. 10 ст. 236,ч. 6 ст. 107 КПКу зв`язку з тим, що флешкарта, на якій зафіксовано відеозапис цього огляду, не є оригіналом.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 237КПК огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.Обшук житла чи іншого володіння особи на підставі ухвали слідчого судді відповідно до ч.10 ст.236КПК в обов`язковому порядку фіксується за допомогою аудіо- та відеозапису. Частиною 6 ст.107 КПК передбачено, що незастосування технічних засобів фіксування кримінального провадження у випадках, якщо воно є обов`язковим, тягне за собою недійсність відповідної процесуальної дії та отриманих внаслідок її вчинення результатів, за винятком випадків, якщо сторони не заперечують проти визнання такої дії та результатів її здійснення чинними.

При проведенні огляду місця події від 24 грудня 2018 року слідча дія фіксувалася на технічний засіб із цифровим носієм інформації, зазначений у протоколі, додаток до цього протоколу оформлено відповідно до вимог ст. 105 КПК.

Як убачається з матеріалів провадження, під час дослідження в судовому засіданні флешкарти стороною захисту не заявлялися заперечення щодо достовірності зафіксованих на відеозаписі обставин.

Крім цього, згідно з ч. 1 ст. 99 КПК документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати, зокрема, й матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі електронні). Сторона кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, зобов`язані надати суду оригінал документа. Оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа його відображення, якому надається таке ж значення, як документу.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 22 травня 2003 року № 851-IV «Про електронні документи та електронний документообіг» у випадку зберігання інформації на кількох електронних носіях кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа.

Матеріальний носій лише спосіб збереження інформації, який має значення тільки коли електронний документ виступає речовим доказом. Головною особливістю електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. Один і той же електронний документ (відеозапис) може існувати на різних носіях. Усі ідентичні за своїм змістом примірники електронного документа можуть розглядатися як оригінали та відрізнятися один від одного тільки часом та датою створення.

Таким чином, записаний на флешкарту носій інформації електронний файл у вигляді відеозапису є оригіналом (відображенням) електронного документа.

Така позиція узгоджується із судовою практикою, де аналогічна правова позиції викладена в постанові Касаційного кримінального суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 677/2040/16-к (провадження № 51-5738км19). Тому доводи касаційної скарги в цій частині, на думку Суду, не є такими, що підтверджують наявність істотного порушення КПК, яке б вплинуло чи могло вплинути на законність прийнятого рішення.

Що стосується доводів касаційної скарги про те, що огляд ОСОБА_7 24 грудня 2018 року з 22 год 45 хв по 23 год 30 хв у приймальному відділенні КУ «Пулинська ЦРЛ», та вилучення при цьому в нього речей проведено незрозуміло на яких підставах, за відсутності представника КУ «Пулинська ЦРЛ», не у відділенні поліції або на місці злочину, і затриману особу не поміщено в спецпалату або в ІТТ, то згідно з ч. 1, ч. 5 ст. 237 КПК з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. При проведенні огляду дозволяється вилучення лише речей і документів, які мають значення для кримінального провадження, та речей, вилучених з обігу. Усі вилучені речі і документи підлягають негайному огляду і опечатуванню із завіренням підписами осіб, які брали участь у проведенні огляду. У разі якщо огляд речей і документів на місці здійснити неможливо або їх огляд пов`язаний з ускладненнями, вони тимчасово опечатуються і зберігаються у такому вигляді доти, доки не буде здійснено їх остаточні огляд і опечатування. У даному випадку огляд проводився не в житловому приміщенні або ж іншому володінні особи, а отже така слідча дія не передбачає надання спеціального дозволу. Крім того, захисником не зазначено, яким чином ті обставини, що такий огляд проведено за відсутності представника КУ «Пулинська ЦРЛ» і затриману особу не поміщено в спецпалату або в ІТТ, вплинули чи могли вплинути на законність та обґрунтованість прийнятого судового рішення і які норми КПК безпосередньо порушено в цьому випадку.

Так само не впливає на законність постановлених судових рішень той факт, що ОСОБА_11 визнаний потерпілим лише 19 лютого 2019 року.

Посилання адвоката ОСОБА_6 на те, щоза фактом смерті потерпілої відомості до ЄРДР не вносились відповідно до вимог ст. 214 КПК і матеріали досудового розслідування на порушення вимог ст. 217 КПК не об`єднувались, не ґрунтуються на матеріалах провадження. Так, на момент смерті потерпілої 30 грудня 2018 року відомості про початок досудового провадження за фактом побиття ОСОБА_7 своєї матері вже були внесені до ЄРДР 24 грудня 2018 року за №0000390. Разом з тим з матеріалів кримінального провадження, а саме реєстру вбачається, що під час досудового розслідування виносилися рішення про перекваліфікацію дій ОСОБА_7 . Водночас закон не передбачає необхідностіреєстрації у ЄРДР іншого кримінального провадження в разі перекваліфікації дій підозрюваного.

Відповідно до ч. 1 ст. 217 КПК у разі необхідності в одному провадженні можуть бути об`єднані матеріали досудових розслідувань щодо декількох осіб, підозрюваних у вчиненні одного кримінального правопорушення, або щодо однієї особи, підозрюваної у вчиненні кількох кримінальних правопорушень, а також матеріали досудових розслідувань, по яких не встановлено підозрюваних, проте є достатні підстави вважати, що кримінальні правопорушення, щодо яких здійснюються ці розслідування, вчинені однією особою (особами).

Захисник у касаційній скарзі не обґрунтовує порушення досудовим слідством вимог ст. 217 КПК та не зазначає, чому саме слідство повинно було керуватися цією статтею.

Ухвалами слідчого судді від 26 грудня 2018 року були задоволені клопотання слідчого про надання дозволу на проведення обшуку в житловому будинку, який належить ОСОБА_8 , що розташований на АДРЕСА_2 . Твердження захисника, що ці ухвали суперечать одна одній, оскільки містять різне формулювання мети його проведення і не легалізують зазначену слідчу дію, є безпідставними, оскільки обидві ухвали надають дозвіл на проведення обшуку, в одному випадку з метою вилучення наявних доказів, у іншому також з метою вилучення доказів, однак із зазначенням вилучених предметів. Такі ухвали не є взаємовиключними, а їх існування не можна розцінювати як наявність такого істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Крім того, захисник, ані у судовому засіданні, ані у своїх апеляційній та касаційній скаргах не посилався що такі ухвали, а також ухвали про призначення експертизи та отримання висновків експертів, які відсутні в реєстрі досудового розслідування, стороні захисту не відкривалися, або ж що слідчі дії за ними не проводилися.

З приводу тверджень захисника про те, що суд безпідставно послався на висновки проведених у провадженні судово-імунологічних, судово-медичних експертиз, акту судово-медичного обстеження ОСОБА_7 , оскільки вони не конкретні та не доводять його винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину, то Суд зазначає, що ці докази були оцінені судом відповідно до вимог ст. 94 КПК у їх сукупності з іншими зібраними та дослідженими судом доказами, а саме показаннями обвинуваченого, потерпілого та свідків у судовому засіданні.

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

З урахуванням зазначеного доводи захисника про допущені, як він вважає, на досудовому слідстві порушення процесуального законодавства, а саме: повідомлення прокурору про початок досудового розслідування, зареєстроване за вихідним номером 322/224/02-18 від 18 січня 2019 року, не містить номера та дати вхідної кореспонденції місцевої прокуратури; слідчим надано доручення оперативному підрозділу на проведення слідчих (розшукових) дій лише 3 січня 2019 року, а всі дії, вчиненні працівниками поліції до цієї дати, виходять за межі повноважень та не мають будь-яких правових підстав; у реєстрі матеріалів досудового розслідування не зазначено жодної ухвали про призначення експертизи та отримання висновків експертів, а також ухвал про проведення огляду місця події від 26 грудня 2018 рокуне є, на думку Суду, тими істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, оскільки захисником не зазначено, яким чином за встановлених судом обставин та інших отриманих доказів ці порушення могли вплинути на законність постановленого судового рішення, з урахуванням того, що в основу вироку покладено, в тому числі, показання свідків та потерпілого, які суд сприймав безпосередньо та за наявності яких відсутні підстави для висновку про недоведеність причетності ОСОБА_7 до вчиненого злочину, що і було враховано судом.

Посилання захисника на те, що судом у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 по-іншому застосовано норми права, ніж у провадженні №423/1766/16, в якому згідно з постановою Верховного Суду від 25 червня 2019 року касаційний суд прийняв інше рішення, є безпідставні. Так, у провадженні №423/1766/16 касаційний суд дійшов висновку, що обвинувачення ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 121 КК фактично ґрунтувалось на його зізнавальних показаннях, наданих під час досудового розслідування, однак у судовому засіданні ОСОБА_2 категорично заперечував сою причетність до вчинення інкримінованого злочину, а інші досліджені судом першої інстанції докази не доводять причетності ОСОБА_2 до завдання ОСОБА_3 умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто Суд прийняв таке рішення у кримінальному провадженні з іншими фактичними обставинами і за іншої сукупності доказів та на підставі показань ОСОБА_2, які не сприймав безпосередньо, що є відмінним від обставин кримінального провадження щодо ОСОБА_7 .

На думку Суду, за встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального провадження дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК кваліфіковано правильно. Міру покарання призначено йому відповідно до вимог ст. 65 КК.

Висновки суду першої інстанції підтримав і апеляційний суд, який з урахуванням установлених фактичних обставин кримінального провадження на підставі досліджених судом першої інстанції доказів погодився з доведеністю винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, а тому, на думку Суду, в цілому таке рішення є обґрунтованим та таким, яке прийнято з урахуванням встановлених фактичних обставин та здобутих у провадженні доказів.

При цьому доводи захисника про те, що апеляційний суд безпідставно відмовив йому в повторному дослідженні доказів, є безпідставними.

Так, відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Водночас, як убачається із звукозапису судового засідання, захисник в апеляційній інстанції не вказував зазначених підстав, а просив дослідити всі письмові докази, які досліджувались судом першої інстанції, з метою встановлення відповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, а також аудіозаписи судових засідань з метою встановлення можливого порушення права обвинуваченого на захист, що за вказаних обставин не свідчить про порушення положень ч. 3 ст. 404 КПК.

Такі рішення судів першої та апеляційної інстанцій узгоджуються і з практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 21 липня 2011 року у справі «Коробов проти України» вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Таким чином, даних, які би свідчили, що судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність або допущено такі істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, не виявлено.

Ураховуючи вищезазначене, Суд дійшов висновку про те, що відсутні обґрунтовані підстави для задоволення вимог касаційної скарги.

Керуючись статтями 369, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Вирок Червоноармійського районного суду Житомирської області від 23 березня 2020 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 11 червня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3