Номер провадження: 11-сс/813/500/20
Номер справи місцевого суду: 504/1386/19 1-кс/504/135/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12.05.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий: суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,

підозрюваного: ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Комінтернівської місцевої прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 13.03.2020 року про відмову у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна у кримінальному провадженні №0000014, внесеному до ЄРДР 13.03.2019 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбаченихч.3 ст.191, ч.1 ст. 366 КК України,
установив
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції.
Ухвалою слідчого судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 13.03.2020 відмовлено в задоволенні клопотання слідчого СВ Лиманського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , погоджене прокурором Комінтернівської місцевої прокуратури ОСОБА_6 , про накладення арешту на майно, належне підозрюваному ОСОБА_7 , у кримінальному провадженні №0000014, внесеному до ЄРДР 13.03.2019 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.191, ч.1 ст. 366 КК України, а саме на магазин бар « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який на праві приватної власності належить підозрюваному ОСОБА_7 .

Своє рішення про відмову у накладенні арешту на майно слідчий суддя мотивував тим, що відомостей про вартість майна, на яке слідчий просить накласти арешт, суду не надано, що не дозволяє встановити співмісність вимог про арешт майна ціні заявленого цивільного позову, тоді як статтями, які інкримінуються ОСОБА_7 не передбачається застосування санкції у вигляді конфіскації майна.

Крім того, слідчий суддя зазначив, що клопотання слідчого не містить вимог щодо заборони відчуження будинку, належному підозрюваній, а лише заборону розпорядження та користування, що унеможливлює вирішення питання про забезпечення позову в рамках цивільного позову.

Також слідчий суддя зазначив, що клопотання суперечить вимогам КПК України, оскільки не містить вказівки на розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, не є пропорційним, тобто не відповідає тяжкості правопорушення і становить особистий і надмірний тягар для володільця майна, адже однозначно порушує «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
В своїй апеляційній скарзі прокурор місцевої прокуратури вказує, що вважає ухвалу незаконною та необґрунтованою, висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що слідчим суддею не взято до уваги, що необхідність накладення арешту на майно зумовлено відшкодуванням шкоди та для забезпечення цивільного позову прокурора у даному кримінальному провадженні. Крім того слідчим суддею не враховано те, що ОСОБА_7 вчиняє дії, спрямовані на перереєстрацію права власності на майно на інших осіб, з метою запобігання накладення арешту на майно для забезпечення цивільного позову. Також не враховано, що право розпорядження майном, арешт на яке просить накласти слідчий, полягає в юридичній можливості власника визначати фактичну і юридичну долю речі, а тому саме заборона розпоряджатись майном унеможливить підозрюваного здійсняти дії щодо здійснення будь-яких правочинів, передбачених чинним законодавством України відносно вказаного майна.

На підставі цього, прокурор просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання слідчого та накласти арешт на магазин бар « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який на праві приватної власності належить підозрюваному ОСОБА_7 .

До апеляційного суду надійшло клопотання захисника підозрюваного ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_9 про закриття провадження за апеляційною скаргою прокурора у зв`язку з завершенням досудового розслідування та направленням справи до суду.

Позиції учасників судового розгляду стосовно поданої апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача; виступ прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити; думку підозрюваного ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора та підтримав клопотання свого захисника про закриття провадження; дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Частина перша ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ї інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до приписів ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно п.4 ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частинами 6 та 8 ст.170 КПК України встановлено, що у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження. Вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову або стягнення отриманої неправомірної вигоди, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові, розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою.

Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, які перебувають у власності або володінні, користуванні, розпорядженні підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у випадках, якщо існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до зникнення, втрати, знищення, перетворення, пересування, відчуження майна.

Положення даної норми КПК України узгоджуються зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
Як вбачається з мотивувальної частини ухвали, слідчий суддя зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону виконав не в повній мірі та не врахував їх при постановленні ухвали.

Мотивуючи клопотання про арешт майна, слідчий посилався на наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.191,ч. 1 ст. 366 КК України, та наявність встановленої завданої незаконними діями підозрюваного майнової шкоди бюджету Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області на загальну суму 48 585,36 грн., та з метою відшкодування вказаної шкоди та для забезпечення цивільного позову прокурора, сторона обвинувачення дійшла висновку, про необхідність накладення арешту на майно підозрюваного, а саме на магазин бар « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який на праві приватної власності належить підозрюваному ОСОБА_7 на підставі рішення Комінтернівсього районного суду Одеської області від 22.11.2011 року, незастосування якого, на думку слідчого, може призвести до не відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення та необхідно для забезпечення цивільного позову.

Відмовляючи у задоволені клопотання, слідчий суддя посилався на те, що ціна цивільного позову складає 48 585,36 грн., відомостей про вартість майна, на яке слідчий просить накласти арешт суду не надано, що не дозволяє встановити співмісність вимог про арешт майна ціні заявленого цивільного позову.

Разом з тим, апеляційний суд вважає помилковими такі висновки слідчого судді, оскільки вартість спірного майна хоча й не зазначено підозрюваним у поданої ним декларації, однак така вартість зазначена у рішенні Комінтернівсього районного суду Одеської області від 22.11.2011 року, на підставі якого підозрюваним набуто право власності на нього, та становить 30000 грн. Більш того, в судовому засіданні апеляційного суду підозрюваний ОСОБА_7 зазначив, що у спірному нерухомому майні двічі відбувалися пожежі та його вартість на даний час не значна.

Отже висновки слідчого судді щодо неможливості встановити співмісність вимог про арешт майна ціні заявленого цивільного позову є помилковими, оскільки вартість майна, на яке слідчий просить накласти арешт, підтверджується відповідними доказами та співмірна заявленому цивільному позову.

Також апеляційний суд вважає помилковим висновок слідчого судді про те, що клопотання слідчого не містить вимог щодо заборони відчуження будинку, а лише заборону розпорядження та користування, що унеможливлює вирішення питання про забезпечення цивільного позову.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Питання про накладення арешту на майно підозрюваного ОСОБА_7 , яке було порушено у клопотанні слідчого, стосувалось у тимчасовому обмеженні підозрюваного у користуванні та розпорядженні будь- яким чином зазначеним у клопотанні майном.

Право користування - це юридична можливість видобувати корисні (споживчі) властивості речі.

Користування може здійснюватися шляхом вчинення фактичних дій (користування особистими речами, проживання в будинку, користування автомашиною тощо). Але воно може полягати й у використанні споживчих властивостей речі за допомогою дій юридичних (надання речі в оренду і одержання відповідних прибутків).

Право розпорядження - це юридично закріплена можливість власника самостійно вирішувати юридичну і фактичну долю майна шляхом його відчуження іншим особам, зміни його стану чи призначення тощо (наприклад, продати, подарувати, передати за заповітом майно).

Отже, заборона розпоряджатись будь-яким чином підозрюваним майном унеможливіть його дії щодо здійснення будь-яких правочинів передбачених діючим законодавством України з вказаним майном, що в свою чергу забезпечить пред`явлений прокурором цивільний позов у вказаному кримінальному провадженні, і жодним чином не порушує право власності особи на це майно, а лише тимчасово його обмежує на час досудового розслідування та судового розгляду.

Таким чином вимоги клопотання слідчого щодо встановлення заборони розпорядження та користування майном відповідають завданням арешту майна та не суперечать діючому законодавству.

Також апеляційний суд вважає помилковим висновок слідчого судді про те, що питання заборони користування та розпорядження майном, без вирішення питання про відчуження не є засобом забезпечення позову, оскільки позбавлення такого права прямо передбачено ст.170 КПК України.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що згідно матеріалів клопотання підозрюваний після скерування до суду обвинувальних актів за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 КК України, у яких було заявлено цивільні позови, вчиняє дії, спрямовані на перереєстрацію права власності на майно на інших осіб, з метою запобігання накладення арешту на майно для забезпечення цивільного позову, що підтверджує наявний ризик відчуження майна, накладання арешту на яке є предметом розгляду даного кримінального провадження.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 року) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майно. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зазначене свідчить про невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, що у відповідності до п.2 ч.1 ст. 409 КПК України є підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді, суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Пункт 2 ч.1 ст.409 КПК України передбачає, що підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Апеляційний суд відхиляє клопотання захисника підозрюваного ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 про закриття провадження за апеляційною скаргою прокурора, оскільки оскаржувана ухвала слідчого судді входить до встановленого ч.1 ст.309 КПК України переліку ухвал слідчого судді, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, постановлена під час досудового розслідування та апеляційна скарга на неї була подана прокурором 23.03.2020 року, тобто під час досудового розслідування зазначеного кримінального провадження, та повинна бути розглянута судом.

Разом з тим, згідно наявної інформації, досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000014 завершено 29.04.2020 року, справу передано до суду та призначено до судового розгляду, що підтвердив прокурор у судовому засіданні апеляційного суду, а тому, розглядаючи апеляційну скаргу прокурора та скасувавши ухвалу слідчого судді, суд апеляційної інстанції у даному випадку позбавлений процесуальної можливості розглянути клопотання слідчого, яке подано в межах досудового розслідування, та постановити нову ухвалу з результатами його розгляду,а тому провадження за клопотанням слідчого про накладення арешту на майно підлягає закриттю.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, ухвала слідчого судді через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження підлягає скасуванню, а провадження за клопотанням слідчого - закриттю.

Керуючись ст. 170-173, 370, 395, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Комінтернівської місцевої прокуратури ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 13.03.2020 року, про відмову у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна у кримінальному провадженні №0000014, внесеному до ЄРДР 13.03.2019 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбаченихч.3 ст.191, ч.1 ст. 366 КК України скасувати.

Провадження за клопотанням слідчого про арешт майна у кримінальному провадженні №0000014, внесеному до ЄРДР 13.03.2019 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.191, ч.1 ст. 366 КК України закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її оголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4