Справа № 344/3930/19
Провадження № 11-кп/4808/551/19
Категорія ст. 331 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2019 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю:

секретаря с/з

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2019 року про продовження строку тримання під вартою,

в с т а н о в и в :

1. Зміст ухвали суду першої інстанції.

1.1.Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2019 року постановлено продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Івано-Франківській установі виконання покарань № 12 до 13 лютого 2020 року з визначенням застави в розмірі 20 (двадцяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб в сумі 38420 (тридцять вісім тисяч чотириста двадцять) гривень, відповідно до ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 березня 2019 року.

1.2. Ухвала суду мотивована наступним.

Суд дійшов висновку, що обставини, які слугували підставою застосування обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою ( ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого злочину та злочину середньої тяжкості, наявність ризиків, які передбачені ст.177 КПК України, зокрема щодо можливості переховування обвинуваченого від суду, незаконно впливати на свідка, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення), не змінилися, інших обставин, котрі давали б підстави до зміни чи скасування запобіжного заходу, судом не встановлено.

2. Доводи апеляційної скарги (а.п. 132-133):

- клопотання про продовження строків тримання під вартою необґрунтоване, не доведене належними доказами по суті, ґрунтується на припущеннях та фантазіях прокурора;

- за злочин, в якому обвинуваченому висунуто підозру, одна людина, яка зізналась у скоєнні, вже відбуває покарання в місцях позбавлення волі;

- прокурор ОСОБА_6 заперечує щодо допиту свідка, про який ОСОБА_7 та його захисник постійно подають клопотання в судових засіданнях, чим грубо порушує право обвинуваченого на захист, адже після допиту свідка доведеться змінити обвинувачення;

- прокурор порушує закон, переслідує свої особисті плани щодо обвинуваченого, принижує гідність обвинуваченого, використовуючи своє службове становище для досягнення кар`єрних цілей;

- як доказ, порушення (цитую) ст. 23 ч. ІІІ, де сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом;

- на потерпілих та свідків впливати не зможе, оскільки їх покази були відібрані на досудовому слідстві і переписати їх обвинувачений не зможе;

- судом не враховано, що ОСОБА_7 за місцем постійного проживання характеризується позитивно, що останній має на утриманні двоє неповнолітніх дітей, які залежали від його заробітку, що у розшуку він не перебував, а те, що він може переховуватись від слідства є припущенням і фантазією прокурора.

Просить розгляд справи проводити за його участі, ухвалу суду першої інстанції скасувати, змінивши запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт.

3. Провадження в апеляційному суді.

3.1. В засіданні апеляційного суду ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити з наведених у ній мотивів. ОСОБА_7 заявив, що від суду він не скривався і наміру скриватися не має. Він хворів і тому не міг з`явитися до слідчого. У нього двоє неповнолітніх дітей. За час перебування ОСОБА_7 під вартою допитано кількох осіб. Вважають, що підстав для продовження строку тримання ОСОБА_7 під вартою немає і вказали на необхідність застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, у вигляді цілодобового домашнього арешту. Вважають такий запобіжний захід достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

3.2. Прокурор ОСОБА_6 проти доводів апеляційної скарги заперечила. Ствердила, що ризики продовжують існувати, підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу не має, оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого злочину та злочину середньої тяжкості. Не заперечила, що ОСОБА_7 перебував у лікарні - хворів на кір під час домашнім арештом у нічний час, однак слідчого про це він не повідомив і йому було змінено запобіжний захід на тримання під вартою. Вказала, що ОСОБА_7 є батьком тільки однієї дитини згідно документів. Просила залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

3.3. Потерпілий ОСОБА_9 в засідання апеляційного суду не з`явився.

4. Мотиви рішення апеляційного суду.

4.1. Щодо можливості та меж апеляційного перегляду

13.06.2019 Конституційний суд України вирішив визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини другої статті 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Тому питання продовження строку тримання під вартою підлягає апеляційному перегляду на підставі п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України в межах апеляції, доводів та заперечень сторін кримінального провадження, згідно приписів ст. 404, 405, 407 КПК України.

4.2. Щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення.

4.2.1. Згідно з ч. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція) обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Згідно ст. 331 КПК України суд при вирішенні питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою під час судового розгляду повинен постановити мотивовану ухвалу з дотриманням вимог глави 18 вказаного Кодексу. Ці вимоги закону судом не дотримані.

4.2.2. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ, викладена у п. 60 рішення від 06 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому слідчому судді, суду у разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК. Аналогічні висновки містяться у справі «Прокопенко проти України», в якому зазначено, що згідно з пунктом 3 статті 5 Конвенції саме лише існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, а тому в судовому рішенні судові органи зобов`язані, розглянувши можливість обрання альтернативних запобіжних заходів, навести інші підстави для подальшого тримання особи під вартою.

За змістом ст. 194 КПК України на суд покладено обов`язок установити: 1) обґрунтованість підозри (ст. 177 КПК України); 2) наявність ризиків (ст. 177 КПК України); 3) можливість застосування більш м`яких запобіжних заходів (ч.1. ст. 183 КПК України).

Ці обставини, за приписами ст. 178 КПК України, визначаються через оцінку: 1) вагомості доказів для підозри; 2) тяжкості можливого покарання; 3) віку та стану здоров`я; 4) міцності соціальних зв`язків (місце проживання, наявність родини, утриманців тощо); 5) наявності місця роботи або навчання; 6) репутації; 7) майнового стану; 8) наявності судимостей; 9) дотримання умов запобіжного заходу; 10) наявності повідомлення про підозру у вчиненні іншого правопорушення; 11) розміру майнової шкоди чи доходу, вагомості доказів цього.

4.2.3. В оскаржуваній ухвалі суду першої інстанції констатується виключно те, що обвинувачений ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого злочину та злочину середньої тяжкості, що продовжують існувати ризики, які передбачені ст. 177 КПК України, зокрема щодо можливості переховування обвинуваченого від суду, незаконно впливати на свідка, котрий ще не допитаний в цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що обставини, що слугували підставою застосування обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не змінилися, а інших обставин, котрі давали б підстави до зміни чи скасування запобіжного заходу, судом не встановлено.

Апеляційний суд, з огляду на права, гарантовані обвинуваченому національним та європейським законодавством, ратифікованим Україною, вважає такі висновки суду явно недостатніми для продовження тримання обвинуваченого під вартою та такими, що не відповідають ні матеріалам провадження, ні прецедентній практиці ЄСПЛ.

4.2.4. У справі «Ігнатов проти України» Європейський суд констатував порушення пункту 1 статті 5 Конвенції у зв`язку з відсутністю в ухвалі районного суду від 01 жовтня 2013 року будь-якого обґрунтування для продовження строку тримання заявника під вартою, та що, незважаючи на прийняття нового Кримінального процесуального кодексу України від 2012 року, його положеннями не встановлювався обов`язок суду умотивовувати своє рішення про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою або встановлювати граничний строк застосування цього запобіжного заходу.

Розглянувши скарги заявника за пунктом 3 статті 5 Конвенції Європейський суд зазначив, що тримання його під вартою тривало близько одного року та восьми місяців. При цьому, продовжуючи тримання заявника під вартою та відмовляючи у задоволенні його клопотань про звільнення, національні суди здебільшого посилались на аналогічні підстави, наведені при його затриманні, та не додавали жодних нових деталей. Крім того, національні суди не розглядали можливості застосування альтернативних запобіжних заходів. З огляду на це, а також на свою попередню практику у справах проти України, Європейський суд встановив порушення пункту 3 статті 5 Конвенції.

Необґрунтоване та невмотивоване судове рішення не може залишатися в силі, оскільки має вигляд безпідставного автоматичного продовження тримання під вартою особи поза розумними строками.

4.3. Щодо розумних строків і можливості застосування більш м`якого запобіжного заходу.

4.3.1. ОСОБА_7 перебуває під вартою з 02.03.2019 (а.п. 20), обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України, покарання за які передбачено у виді позбавлення волі від 4 до 6 років. Однак, сама по собі тяжкість злочину не може бути єдиною підставою для тримання останнього під вартою.

4.3.2. У практиці Європейського суду з прав людини вироблено критерії для визначення розумності строку розгляду конкретної справи: 1) складність справи; 2) поведінка заявника (тобто особи, яка звернулася до Європейського Суду); 3) поведінка судових та інших державних органів; 4) важливість предмету розгляду для заявника.

За приписами ч. 3 ст. 28 КПК України критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є: 1) складність кримінального провадження з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення провадження; 2) поведінка учасників кримінального провадження; 3) спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень.

4.3.3. Оцінивши ситуацію за всіма указаними критеріями, апеляційний суд дійшов висновку, що розумні строки тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою для забезпечення кримінального провадження спливли. Останній перебуває під вартою тривалий час з 02.03.2019.

По-перше. Питання оцінки складності справи перед апеляційним судом не стоїть особа тримається під вартою без реального поступу у вирішенні справи, фактично вже відбуває покарання у виді позбавлення волі. Це неспівмірно із метою запобіжного заходу.

По-друге. Апеляційному суду не представлено аргументів щодо складності кримінального провадження щодо ОСОБА_7 ні за кількісними показниками об`ємів досліджуваної інформації, ні за складністю організації судових засідань, ні за складністю правової ситуації, яка підлягає вирішенню.

Прокурор вказала, що судове засідання призначено на кінець січня 2020 року. Даних про затягування процесу з боку ОСОБА_7 матеріали провадження і ухвала суду не містять. Тому є підстави для висновку, що він утримується під вартою поза розумними строками виключно з метою забезпечення належної поведінки останнього на час вирішення справи.

У такому випадку ч. 3 ст. 5 Конвенції прямо велить у разі неспроможності забезпечення розгляду справи упродовж розумного строку вирішувати питання звільнення під час провадження.

Утримання під вартою поза розумними строками без належного обґрунтування є неможливим. Тому є необхідність зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на інший, який без порушень засад ст. 5 Конвенції зможе ґарантувати належну поведінку ОСОБА_7 до прийняття остаточного судового рішення.

5. Рішення апеляційного суду.

5.1. Щодо скасування ухвали суду.

За умов, що застосування запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_7 під вартою перебуває за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення його належної процесуальної поведінки на цей період, його продовження з-за цього є неспівмірним меті заходу, а судове рішення не відповідає вимогам законності, обґрунтованості та вмотивованості, слід дійти висновку про наявність підстав для задоволення апеляції та скасування ухвали суду першої інстанції.

У якості супутньо висловленого апеляційний суд уважає за необхідне наголосити, що скасування даної ухвали не може бути підставою для відводу (самовідводу) судді.

5.2. Щодо іншого запобіжного заходу.

Апеляційний суд виходить із того, що під час апеляційного перегляду прокурор не обґрунтував необхідність тримання ОСОБА_7 під вартою, як не обґрунтував і те, чому не можна застосувати цілодобовий домашній арешт відповідно до приписів ст. 181 КПК України.

Обґрунтованість підозри щодо ОСОБА_7 згідно обвинувального акту, а рівно й існування ризиків, пов`язаних із тяжкістю обвинувачення, апеляційним судом під сумнів не ставиться.

Водночас, дані матеріалів провадження не указують на неможливість застосування до нього іншого, більш м`якого запобіжного заходу. Тяжкість обвинувачення та попередні дані про особу самі по собі, без інших даних, які можуть підвищити ймовірність виникнення наміру уникнути суду, не може бути підставою для продовження тримання обвинуваченого під вартою.

На думку колегії суддів, перешкод для застосування цілодобового домашнього арешту немає за умов належного контролю за поведінкою ОСОБА_7 . Додатковими гарантіями можуть бути невідкладне вилучення особистих документів для усунення можливості покинути Україну та покладення інших обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Керуючись статтями 181, 404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України Івано-Франківський апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2019 року про продовження строку тримання під вартою скасувати.

Змінити ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт з забороною залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 без дозволу суду.

Покласти на ОСОБА_7 обов`язки відповідно до вимог ст. 194 КПК України: прибувати за першим викликом до суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання; утримуватися від спілкування з потерпілим, свідками у даному провадженні, невідкладно здати на зберігання слідчому (прокурору) свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_7 , що в разі невиконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосований більш жорстокий запобіжний захід.

Також роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_7 , що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього обов`язків.

Ухвалу апеляційного суду про застосування запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту направити для виконання до установи покарань м. Івано-Франківськ № 12 та органу Національної поліції за місцем відбування обвинуваченим домашнього арешту.

Контроль за виконанням ухвали апеляційного суду покласти на прокурора, що здійснює процесуальне керівництво.

Строк дії ухвали 60 днів.

Ухвала підлягає виконанню в порядку п. 1 ч. 3 ст. 202 КПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5