Справа № 359/202/19
Провадження № 1-кп/359/213/2019
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 м. Бориспіль

Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,
за участю обвинуваченого ОСОБА_4 ,
за участю захисника ОСОБА_5 ,

здійснивши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні з проведенням повної відео та аудіо фіксації судового процесу. підготовку до судового розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України,

встановив:

В провадженні Бориспільського міськрайонного суду Київської області знаходиться кримінальне провадження №0001057 від 21.09.2018 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст. 263 КК України.

Підготовче судове засідання призначено на 20.02.2019 з викликом сторін до суду.
Під час підготовчого судового засідання прокурор зазначив, що відсутні обставини, передбачені ч.3 ст.314 КПК України, а тому дане кримінальне провадження можливо призначити до судового розгляду у відкритому судовому засіданні суддею одноособово. В судове засідання викликати прокурора, обвинуваченого та його захисника. Підстав для обрання запобіжного заходу не має.

Захисник ОСОБА_5 подав письмове клопотання про повернення обвинувального акта прокурору з наступних підстав.

Вважає, що вказаний обвинувальний акт, в порушення вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, не містить виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення. Виходячи із зазначеного та враховуючи обставини описані нижче по тексту вважаємо, що обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору з наступних підстав.
Відповідно до приписів п.5 4.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт повинен містити: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими; правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Склад кримінального правопорушення наявний за умови, що зазначені дії вчиняються з умислом (прямим чи непрямим) та без передбаченого законом дозволу, тобто є незаконними.
Згідно обвинувального акту ОСОБА_4 обвинувачується за ч. 1 ст. 263 КК України у придбанні та зберіганні бойових припасів без передбаченого законом дозволу. В даному обвинувальному акті не зазначені положення нормативно-правових актів відповідно до ст. 92 Конституції України та ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які порушені обвинуваченим ОСОБА_4 і стали підставою для кваліфікації його дій за ч.1 ст.263 КК України, при цьому необхідно враховувати, що постанова Пленуму Верховного Суду України №3 від 26 квітня 2002 «Про судову практику в справах про викрадення та інше незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами, вибуховими речовинами, вибуховими пристроями чи радіоактивними матеріалами» не є висновком Верховного Суду України, який повинен враховуватись судом в порядку ч.6 ст.368 КПК України.
Також необхідно врахувати, що формулювання обвинувачення має бути викладене так, щоб чітко були зазначені основні обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні відповідно до ст.91 КПК України, зокрема, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, при цьому в обвинувальному акті мотиви і мета інкримінованих кримінальних правопорушень не зазначені.
За таких обставин обвинувальний акт, який є важливим процесуальним документом і основою для захисту обвинуваченого в суді, є неконкретним, відсутність чіткого та конкретного формулювання обвинувачення із зазначенням необхідних відомостей, передбачених п.5 ч. 2 ст.291 КПК України, порушує право обвинуваченого на захист та унеможливлює призначення судового розгляду, і є підставою для повернення прокурору обвинувального акту відповідно п.3 ч.3 ст.314 КПК України.
У справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06.12.1998 (п.146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоби, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний скоїв злочин, який ставиться йому в провину; обов`язок доведення лежить на обвинуваченні і всі сумніви повинні тлумачитися на користь обвинуваченого. Крім того, в основі цього права лежить принцип, згідно з яким особа, яку обвинувачують у вчинені кримінального правопорушення, має право на виправдувальний вирок у разі нестачі доказів проти неї і тягар подання достатніх доказів для доведення вини покладається на сторону обвинувачення.
Недопустимість порушення таких принципів Європейський суд з прав людини засвідчив у справі «Тельфнер проти Австрії» від 20.03.2001 та «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства» від 8.02.1996.
Згідно із ст.2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом. Згідно з положеннями ч.1 ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 (обставині, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні) цього Кодексу, покладається на слідчого і прокурора.
Диспозицією ч.1 ст.263 КК України визначена відповідальність за носіння, зберігання, придбання, передачу чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу. Таким чином, кримінальна відповідальність за ст.263 КК України настає за вчинення злочину із бойовими припасами без передбаченого, саме законом дозволу, і диспозиція вказаної статті є бланкетною, оскільки відсилає до спеціального закону, який мав би регулювати відповідні відносини у державі.
Станом на час розгляду цього кримінального провадження закон, який би регулював відносини у сфері поводження з бойовими припасами, в Україні відсутній. З огляду на наведене, відсутність закону, яким передбачається отримання дозволу на поводження із об`єктами, визначеними диспозицією ст.263 КК України, унеможливлює притягнення особи до кримінальної відповідальності у зв`язку з відсутністю кримінальної карності діяння.
Відповідно, слідчий та прокурор не зазначили в обвинувальному акті, на підставі якого Закону України обвинувачений мав отримати дозвіл для придбання, зберігання та носіння бойових припасів. Крім того, згідно із положеннями ч.б ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
У постанові Верховного Суду України № 5-49к13 від 03.03.2014 зроблено висновок, що відсутність певного законодавства виключає можливість покарання за його порушення, оскільки не може бути покарання за порушення неіснуючого порядку. Проте, наявність підзаконних актів Кабінету Міністрів України та Міністерства внутрішніх справ України, зокрема, постанова КМ України № 576 від 12.10.1992 та наказу МВС України № 622 від 21.08.1998 про затвердження відповідних Положення та Інструкції, не може свідчити про існування Закону України, яким передбачено порядок придбання, зберігання та носіння бойових припасів як такого.
Обвинувальний акт взагалі не містить формулювання обвинувачення. В даному обвинувальному акті викладені лише зміст підозри, а також ті фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчинення яких підозрюється ОСОБА_4 . Судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.
При проведенні досудового розслідування слідчим не встановлена відсутність у обвинуваченого права на носіння, зберігання та придбання бойових припасів.
При проведенні досудового розслідування слідчим не проведена така слідча дія як відібрання відбитків пальців та не проведена експертиза щодо наявності на вказаних в обвинувальному акті боєприпасах-патронах саме відбитків пальців Обвинуваченого - ОСОБА_4 .
Відповідно до прикладених до даного клопотання правовстановлюючих документів щодо приміщення в якому було проведено незаконний обшук за адресою - АДРЕСА_1 , вказане приміщення належить ОСОБА_6 . В матеріалах кримінальної справи та в обвинувальному акті не зазначено, що приміщення в якому були знайдені патрони не має жодного відношення до Обвинуваченого та в ньому ніхто не проживає, власником даного приміщення є зовсім інша особа, яку навіть не допитували.
Таким чином обвинувальний акт базується лише на припущеннях слідчого та прокурора тому, що не встановлено факт належності патронів саме обвинуваченому, а не іншим особам, які проживать по сусідству з вказаним гаражем.
В обвинувальному акті зазначено - "у невстановлений слідством час та спосіб - таким чином приходить до висновку, що час та місце нібито скоєння кримінального правопорушення не встановлено.
Також в обвинувальному акті зазначено, що - " ОСОБА_4 під час проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 - дане твердження не відповідає дійсності. А також твердження, що 22.04.2016 ОСОБА_4 призначено на посаду командира роти вогневої підтримки мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 . Досудовим слідством не встановлено в якій військовій частині проходить та проходив службу ОСОБА_4 , тому і твердження щодо скоєння злочину саме під час проходження служби - не може бути враховане та відповідати дійсності.
Поданий обвинувальний акт не містить ні формулювання обвинувачення, ні виклад фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення ні правової кваліфікації. Обставини вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, у якому він обвинувачується викладене сумбурно, непослідовно, не конкретно та незрозуміло, з розривом дій в часі, що є важким для сприйняття, що має суттєве значення для встановлення обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та впливають на кваліфікацію дій особи. В обвинувальному акті не зазначено конкретно місце скоєння кримінального правопорушення. Підводячи підсумки, слід зазначити, що обвинувальний акт має чітко та повно містити відомості передбачені ч.2 ст. 291 КПК України.
Звертає увагу суду та наголошує щодо підстав затримання ОСОБА_4 . На виконання умов ухвали від 12.07.2018 Київського районного суду м. Харкова по справі № 640/11116/18 щодо проведення обшуку, працівниками правоохоронних органів, порушуючи всі можливі вимоги чинного законодавства України, було проведено 13.07.2018 обшук за адресою вказаною в ухвалі суду, а саме: АДРЕСА_1 . За даною адресою учасниками обушку нічого виявлено не було.
Потім працівники правоохоронних органів України здійснили обшук будівлі за сусідньою адресою, яка не належить підозрюваному і в якій він не проживає та/або не користується. В матеріалах справи є докази, що обшук було проведено зовсім за іншою адресою, а ніж указана в ухвалі суду про обшук.
Таким чином, ОСОБА_4 затриманий по обшуку сусідньої будівлі за іншою юридичною адресою, що протирічить вимогам чинного законодавства України та взагалі піддає сумнівам діяльність таких працівників правоохоронних органів України. А також такі дії взагалі не були передбачені вищезазначеною ухвалою суду щодо проведення обшуку і за сусідньою адресою дозволу/ухвали суду щодо обшуку не видавалося.
В матеріалах кримінальної справи з`являється ухвала від 15.07.2018 Київського районного суду м. Харкова про проведення обушку, але вже за іншою адресою, за якою і були знайдені бойові припаси.
Тобто, в порушення вимог чинного законодавства України, працівники правоохоронних органів через 2 два календарні дня звернулися до суду з метою отримання нової ухвали про проведення обшуку за іншою адресою, таким чином визнали факт, що проводили обшук незаконно та пропустили термін для звернення до суду для отримання нової ухвали, так як відповідно до матеріалів кримінальної справи - клопотання про проведення обшуку було подано до суду 15.07.2018, що порушує вимоги КПК України.
В частині клопотання щодо пустих та незаповнених місць в обвинувальному акті захисник в судовому засіданні відмовився та просив не розглядати. В іншій частині клопотання просив задовольнити. Щодо призначення до судового розгляду, погоджується з думкою прокурора, проте просить повний розгляд кримінального провадження.

Обвинувачений підтримав думку своїх захисників та повідомив, що він також не розуміє формулювання обвинувачення та його роль у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень.

Прокурор заперечив проти задоволення даного клопотання з підстав його необґрунтованості та безпідставності.

Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали, які подані з обвинувальним актом, колегія прийшла до переконання про відмові у задоволенні вказаного клопотання з наступних підстав.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.
Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Як роз`яснив Верховний Суд України в постанові від 24 листопада 2016, аналіз вказаної норми свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників: фактичних обставин кримінального правопорушення; правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва «формула обвинувачення»); формулювання обвинувачення. При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому. Практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд з прав людини покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року). Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000, на яке міститься посилання у заяві прокурора до Верховного Суду України, що відображає послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність неформального розуміння поняття «обвинувачення» національними судами.

Встановлено, що в обвинувальному акті викладені фактичні обставини злочинів, інкримінованих ОСОБА_4 , зазначена правова кваліфікація його дій, а також сформульовано пред`явлене йому обвинувачення. Ці обставини свідчать про те, що зміст обвинувального акту повністю відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.

В своєму клопотання захисник робить аналіз процесуальним діям, які судом на стадії підготовчого судового засідання, відповідно до ст.ст. 314-315 КПК України, не досліджуються. Скарги на процесуальні рішення, дії чи бездіяльність органу досудового розслідування чи прокурора, відповідно до ст.ст. 314-316 КПК України, не подавалися.

З огляду на це суд вважає, що підстави для повернення обвинувального акту прокурору відсутні.

Таким чином під час підготовчого судового засідання в даному кримінальному провадженні не встановлено підстав для прийняття рішень, передбачених п.п. 1-4 ч.3 ст. 314 КПК України.
З урахуванням наведеного є всі підстави для призначення судового розгляду в кримінальному провадженні у відкритому судовому засіданні суддею одноособово з викликом учасників процесу. Клопотання щодо обрання запобіжного заходжу обвинуваченому ОСОБА_4 прокурор не заявляв.
Керуючись ст.ст.314-315, ч.2 ст.369, ч.3 ст.371, ст.372 КПК України, суд,

ухвалив:

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про повернення обвинувального акту прокурору - відмовити.
Закінчити підготовче провадження.
Призначити до судового розгляду кримінальне провадження на підставі обвинувального акту відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо вчинення ним кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України на 09.00 год. 25.03.2019.
Судовий розгляд кримінального провадження здійснювати суддею одноособово у відкритому судовому засіданні, за участі прокурора, обвинуваченого та його захисника.
Клопотання щодо обрання запобіжного заходжу обвинуваченому ОСОБА_4 прокурор не заявляв.
Ухвала суду є остаточною та не підлягає апеляційному оскарженню.

Головуючий суддя ОСОБА_1