Справа № 209/40/20
Провадження № 1-м/209/1/20
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.01.2020 року м. Кам`янське

Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря - ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

засудженого вироком Ізмайловського районного суду м. Москви від 30.09.2015 року з урахуванням змін, внесених апеляційною ухвалою Московського міського суду від 28.04.2016 року, до покарання у вигляді 8 років 6 місяців позбавлення волі за вчинення злочинів, передбачених частиною третьою статті 30, п. п. «а, г» частини другої статті 161, пунктом «в» частини четвертої статті 162 КК РФ, -

ВСТАНОВИВ:
08.01.2020 року до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшло клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Російської Федерації відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено вироком Ізмайловського районного суду м. Москви від 30.09.2015 року, з урахуванням апеляційної ухвали Московського міського суду від 28.04.2016 року, у відповідність із законодавством України.

На обґрунтування клопотання зазначено, що 18 грудня 2019 року наказом Міністерства юстиції України № 4067/5 прийнято рішення про прийняття в Україну засудженого вироком російського суду громадянина України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до статті 606 КПК України, статті 3 Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року, пунктів 7, 8, 12 Розділу XII Інструкції про порядок здійснення міжнародного співробітництва з питань взаємної правової допомоги, видачі правопорушників (екстрадиції), передачі (прийняття) засуджених осіб, виконання вироків та інших питань міжнародного судового співробітництва у кримінальному провадженні під час судового провадження, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 19.08.2019 № 2599/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22.08.2019 року за № 956/33927, та на підставі запиту Міністерства юстиції Російської Федерації від 28.08.2019 року за № 06-108155/19.

ОСОБА_4 засуджено вироком Ізмайловського районного суду м. Москви від 30.09.2015 року з урахуванням змін, внесених апеляційною ухвалою Московського міського суду від 28.04.2016, до покарання у вигляді 8 років 6 місяців позбавлення волі за вчинення злочинів, передбачених частиною третьою статті 30, п. п. «а, г» частини другої статті 161 (замах на грабіж), пунктом «в» частини четвертої статті 162 (розбій) КК РФ, що також є караними діяннями відповідно до законодавства України про кримінальну відповідальність.

ОСОБА_4 відбуває покарання у ФКУ «Виправна колонія № 11 УФСВП Росії по Кіровській області»; кінець відбуття строку покарання - 15.08.2023 року.

Останнє відоме місце проживання ОСОБА_4 в Україні: АДРЕСА_1 .

При визначенні строку покарання, який підлягатиме відбуванню у разі передачі ОСОБА_4 в Україну, просять суд враховувати вимоги частини першої статті 10 та частини першої статті 11 Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року щодо максимального врахування покарання, визначеного вироком російського суду, з метою створення належних підстав для реалізації засудженим ОСОБА_4 права бути переданим в Україну як державу свого громадянства для подальшого відбування покарання.

При цьому звертають увагу суду на те, що відповідно до судової практики в Російській Федерації російський суд і Міністерство юстиції Російської Федерації відмовляють у передачі засуджених громадян в Україну у разі, якщо визначене в Україні покарання є меншим за визначене у вироку, вказуючи підставою для відмови ту обставину, що покарання, призначене вироком російського суду, є неспівмірним з покаранням, яке засуджений зможе відбувати в Україні у разі його передачі для подальшого відбування покарання.

Представник Міністерства юстиції України в судове засідання не з`явився, у клопотанні просив проводити розгляд справи без його участі.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 610 КПК України неявка представника Міністерства юстиції України не перешкоджає розгляду клопотання, у зв`язку з чим суд вважає за можливе здійснити розгляд клопотання за його відсутності, виходячи з доводів клопотання та доданих до нього матеріалів.

Прокурор в судовому засіданні зазначив, що клопотання Міністерства юстиції України підлягає задоволенню. Просив привести вирок суду іноземної держави відносно громадянина України ОСОБА_4 у відповідність із законодавством України та визначити норми Кримінального кодексу України, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_4 визнано винним вказаним вироком суду РФ від 30.09.2015 р., а саме: вважати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , засудженим за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186, ч.4 ст. 187, із застосуванням ч.1 ст.70 КК України до покарання у виді 8 (восьми) років 6 (шести) місяців позбавлення волі, без конфіскації майна.

Заслухавши прокурора, вивчивши клопотання та додані до нього матеріали, суд дійшов висновку, що клопотання Міністерства юстиції України про приведення вказаного вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що вироком Ізмайловського районного суду м. Москви від 30.09.2015 року, з урахуванням змін, внесених апеляційною ухвалою Московського міського суду від 28.04.2016, ОСОБА_4 засуджений за ч.3 ст.30 п.п. «а, г» ч.2 ст 161, п. «в» ч.2 ст. 162 Кримінального кодексу Російської Федерації до покарання на підставі ч.3 ст. 69 Кримінального кодексу Російської Федерації у вигляді 8 років 6 місяців позбавлення волі з відбування покарання у виправній колонії суворого режиму (а.с. 5-21). Строк покарання ОСОБА_4 рахувати з 30.09.2015 р. Зараховано у строк відбування покарання ОСОБА_4 строк тримання під вартою з 16.02.2015 р. по 30.09.2015 р. включно.

Згідно з розпорядженням, вирок набрав законної сили 28 квітня 2016 року.

Громадянин України ОСОБА_4 відбуває покарання в ФКУ «Виправна колонія №11 ГУФСВП Росії по Кіровській області»; кінець відбуття строку покарання 15 серпня 2023 року.

Останнє відоме місце проживання ОСОБА_4 в Україні: АДРЕСА_1 (а.с. 30).

Під час відбування покарання на території Російської Федерації, засуджений написав заяву, яка додається до клопотання, в якій просив розглянути питання про передачу його для подальшого відбування покарання в Україну.

Розглядаючи клопотання про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України, суд виходить із положень Конституції України, глави 46 КПК України, якими регламентовано визнання та виконання вироків судів іноземних держав та передача засуджених осіб, Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року та норм Кримінального кодексу України.

Зазначена Європейська конвенція згідно з положеннями ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства і застосовується у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Частиною 1статті 602 КПК України передбачено, що вирок суду іноземної держави може бути визнаний і виконаний на території України у випадках і в обсязі, передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.3 ст.610 КПК України, під час розгляду клопотання Міністерства юстиції України суд визначає статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженим громадянином України, і строк позбавлення волі, визначений на підставі вироку суду іноземної держави.

Згідно із ч. 1 ст. 7 КК України громадяни України, які вчинили злочини за її межами, підлягають кримінальній відповідальності за цим Кодексом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною 1 ст. 602 КПК України визначено, що вирок суду іноземної держави може бути визнаний і виконаний на території України у випадках і в обсязі, передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Виконуючи наведені вимоги закону, а також положення ч. 3 ст. 603 КПК України, якими на суд покладено обов`язок встановити, чи дотримані умови, передбачені міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або цією главою КПК України, суд зважає, що чинними на території України є Конвенція про передачу засуджених осіб від 21.03.1983 року та Європейська конвенція про міжнародну дійсність кримінальних вироків від 28.05.1970 року, які ратифіковані Україною 22.09.1995 року та 26.09.2002 року відповідно.

Згідно зі ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Європейської конвенції про міжнародну дійсність кримінальних вироків від 28.05.1970 року санкція може виконуватися іншою Договірною Державою тільки у разі, якщо згідно із її законодавством дія, за яку була встановлена санкція, була б злочином в разі її вчинення на її території, та особа, якій було встановлено санкцію, підлягала би покаранню, в разі якщо вона вчинила б цю дію там.

Пунктом b) ч. 1 ст. 9 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21.03.1983 року передбачено, що компетентні власті держави виконання вироку визнають вирок з використанням судової або адміністративної процедури своєї держави і таким чином замінюють міру покарання, призначену в державі визначення вироку, мірою покарання, передбаченою законодавством держави виконання вироку за такий самий злочин, згідно з положеннями статті 11.

Згідно із п. п. а), с), d) ч. 1 ст. 11 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21.03.1983 року у випадку заміни вироку застосовуються процедури, передбачені законодавством держави виконання вироку. Замінюючи вирок, компетентний орган повинен враховувати зроблені щодо фактів висновки, які ясно викладені або припускаються в рішенні, ухваленому державою винесення вироку; повинен зарахувати у строк покарання весь період, впродовж якого засуджена особа була позбавлена волі; не повинен посилювати кримінальне покарання засудженої особи і не повинен вважати обов`язковими ніякі мінімальні строки позбавлення волі, які законодавство держави виконання вироку може передбачити за вчинення злочину або злочинів.

Разом з тим відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 610 КПК України, суд під час розгляду клопотання Міністерства юстиції України визначає статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженим громадянином України, і строк позбавлення волі, визначений на підставі вироку суду іноземної держави.

При визначенні строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання, крім таких випадків:

1) якщо законом України про кримінальну відповідальність за кримінальне правопорушення максимальний строк позбавлення волі є меншим, ніж призначений вироком суду іноземної держави, суд визначає максимальний строк позбавлення волі, передбачений кримінальним законом України;

2) якщо строк покарання, призначений вироком суду іноземної держави, є меншим, ніж мінімальний строк, передбачений санкцією статті Кримінального кодексу України за відповідне кримінальне правопорушення, суд дотримується строку, визначеного вироком суду іноземної держави.

Частиною 1 ст. 610 КПК України визначено, що клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України відповідно до ч. 3 ст. 609 цього Кодексу розглядає суд першої інстанції за останнім відомим місцем проживання засудженої особи в Україні або за місцем знаходження Міністерства юстиції України протягом одного місяця з моменту його надходження.

Судом встановлено, що питання про передачу громадянина України ОСОБА_4 засудженого вироком Ізмайловського районного суду м. Москви від 30.09.2015 року, для відбування покарання в Україні Міністерством юстиції України було погоджено з Міністерством юстиції Російської Федерації.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21.03.1983 року та ч. 2 ст. 610 КПК України Міністерством юстиції України до клопотання додано всі необхідні документи.

Судом встановлено, що відповідальність за суспільно небезпечне діяння, за яке ОСОБА_4 засуджено в Російській Федерації, законодавством України також передбачена.

Так, ОСОБА_4 засуджено зач.3 ст.30 п.п. «а, г» ч.2 ст 161 (замах на грабіж), п. «в» ч.2 ст. 162 Кримінального кодексу Російської Федерації (розбій, вчинений групою осіб за попередньою змовою, із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень потерпілому).

За умови вчинення аналогічного кримінального правопорушення на території України дії засудженого мали бути кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186, ч.4 ст.187 КК України.

Відповідно до чинного законодавства України, грабіж, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, за попередньою змовою групою осіб, кваліфікуються за ч. 2 ст. 186 КК України, санкція якої передбачає позбавленням волі на строк від чотирьох до шести років.

Частиною 2 статті 15 КК України передбачено, що замах на вчинення злочину є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Таким чином, стаття 30 КК РФ відповідає ст. 15 КК України.

Згідно ч. 3 ст. 68 КК України за вчинення замаху на злочин строк покарання не може перевищувати двох третин максимального строку покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Отже, враховуючи вищенаведене, покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України не може перевищувати чотирьох років позбавлення волі.

Відповідно до чинного законодавства України, розбій, вчинений організованою групою, поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень кваліфікуються за ч. 4 ст. 187 КК України, санкція якої передбачає позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років із конфіскацією майна.

Однак статтею 11 Конвенції заборонено посилювати кримінальне покарання засудженій особі державою виконання вироку. Заборонено також вважати обов`язковими жодні мінімальні строки позбавлення волі, які законодавство держави виконання вироку може передбачати за вчинення злочину або злочинів.

Суд не вбачає підстав для призначення ОСОБА_4 додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 4 ст. 187 КК України, у вигляді конфіскації майна, оскільки таке додаткове покарання вироком іноземної держави не призначалось.

Частині 3 ст. 69 Кримінального кодексу Російської Федерації відповідає ч.1 ст.70 Кримінального кодексу України, згідно якої призначається покарання за сукупністю злочинів, коли остаточне покарання призначається шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу України.

Таким чином, ураховуючи вимоги ч. 4 ст. 610 КПК України, за сукупністю злочинів на підставі ч. 1 ст. 70 Кримінального кодексу України шляхом часткового складання призначених покарань слід визначити остаточно покарання засудженому ОСОБА_4 у виді позбавлення волі строком на 8 років 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна.

Строк відбуття покарання ОСОБА_4 слід рахувати з 30.09.2015 року.

Крім того, як видно з вироку Ізмайловського районного суду м. Москви від 30.09.2015 року з урахуванням змін, внесених апеляційною ухвалою Московського міського суду від 28.04.2016 р., ОСОБА_4 тримався під вартою з 16 лютого 2015 року. Разом із цим, у цій справі остаточне рішення було ухвалено судом апеляційної інстанції, а саме Московським міським судом, 28 квітня 2016 року. Отже цей час ОСОБА_4 , перебуваючи під вартою, мав статус попередньо ув`язненої особи.

Відповідно до Закону України «Про попереднє ув`язнення» від 30 червня 1993 року, попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Згідно з ч. 5 ст. 72 КК України, діючої в редакції Закону України №838- VIII від 26 листопада 2015 року, зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи застосовано попереднє ув`язнення, проводиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

З огляду на вказані вимоги, суд приходить до висновку про необхідність зарахування ОСОБА_4 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі за період з 16 лютого 2015 року по 28 квітня 2016 року.

На підставі викладеного, керуючись ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ч. 4 Європейської конвенції про міжнародну дійсність кримінальних вироків від 28.05.1970 року, ст. ст. 6, 9-11 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21.03.1983 року, ст. 81 Закону України «Про міжнародне приватне право», ст. ст. 7, 15, 70,72,186,187 КК України, ст.ст. 369-372, 376, 602, 603, 606, 609, 610, 614 КПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Російської Федерації відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого вироком Ізмайловського районного суду м. Москви від 30.09.2015 року, у відповідність із законодавством України - задовольнити.

Вирок Ізмайловського районного суду м. Москви від 30.09.2015 року, яким ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 30, п. п. «а, г» ч. 2 ст. 161, п. «в» ч. 4 ст. 162 Кримінального кодексу Російської Федерації, та призначено покарання у виді 8 років 6 місяців позбавлення волі у виправній колонії суворого режиму привести у відповідність із законодавством України.

Вважати ОСОБА_4 засудженим:

- за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

- за ч.4 ст. 187 КК України до покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі, без конфіскації майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, визначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років 6 (шість) місяців, без конфіскації майна.

Строк покарання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до вироку Ізмайловського районного суду м. Москви від 30.09.2015 року, відраховувати з 30 вересня 2015 року.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_4 до покарання строк попереднього ув`язнення за період з 16 лютого 2015 року по 28 квітня 2016 року, з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.

Ухвалу може бути оскаржено органом, що подав клопотання, особою, щодо якої вирішено питання про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України, та прокурором до Дніпровського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області протягом семи днів з дня проголошення.

Копію ухвали направити до Міністерства юстиції України та Департаменту кримінально-виконавчої служби Міністерства юстиції України як центральному органу виконавчої влади у сфері виконання покарань в Україні.

Суддя ОСОБА_1