Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

09 червня 2020 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю: секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне кримінальне провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0006611 від 31 жовтня 2019 року за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_8 та прокурора Рівненської місцевої прокуратури ОСОБА_9 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 23 грудня 2019 року

стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рівне, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , одруженого, раніше не судимого,
обвинуваченого за ч.2 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 23 грудня 2019 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст.75 КК України, звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 1 (один) рік.
Відповідно до ст.76 КК України, покладено на ОСОБА_6 такі обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 4082 (чотири тисячі вісімдесят дві) гривні 26 копійок витрат на залучення експерта.
Вирішено питання щодо речового доказу по кримінальному провадженню.
За вироком суду ОСОБА_6 , 30 жовтня 2019 року, приблизно о 19 год. 00 хв., керуючи автомобілем «Renault 9», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Кавкавзька зі сторони вул. Набережна в напрямку вул. Міцкевича в м. Рівне, навпроти будинку № 15, в порушення вимог п.18.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, які перебувають у прямому безпосередньому причинному зв`язку із вчиненням дорожньо-транспортної пригоди та суспільно-небезпечними наслідками, що настали, при виникненні небезпеки для руху негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , яка перетинала проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу з ліва на право по ходу руху транспортного засобу, хоча мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода шляхом застосування екстреного гальмування із зупинкою транспортного засобу до місця наїзду.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_8 отримала тяжкі тілесні ушкодження по критерію небезпеки для життя.
У поданій апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_8 покликається на незаконність, необґрунтованість та невмотивованість вироку суду першої інстанції.

Зазначає, що судом були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити зонне та обґрунтоване судове рішення по даному кримінальному провадженні, зокрема не було дотримано вимог ст. 349 КПК України, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, у вироку йде посилання на докази, зокрема, на показання обвинуваченого та потерпілої, які не надавались в судовому засіданні, судом не проводився допит обвинуваченого відповідно до ч.1 ст. 351 КПК України, не встановлювався обсяг доказів, які повинні бути досліджені в судовому засіданні.

Вказує, що суд позбавив її права надати суду свої показання, не було роз`яснено для неї її процесуальні права, як потерпілої, які не були для неї зрозумілі. Зазначені у вироку її покази не відповідають дійсності, вона не надавала суду показань. Зазначення у вироку ніби-то її показань про відшкодування для неї шкоди, які не відповідають дійсності, порушує її право на відшкодування завданої їй даним злочином шкоди як обвинуваченим, так і страховою компанією.

Вважає, що призначена міра покарання ОСОБА_6 не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого і є явно несправедливою через м`якість, судом безпідставно застосовано ст. 75 КК України.

Зазначає, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, завдана злочином шкода для неї не відшкодована, в судовому засіданні обвинувачений заперечував обставини даної ДТП, стверджуючи, що його засліпило світлом фар іншого автомобіля, що, на думку потерпілої, не свідчить про щире каяття та сприяння в розкритті злочину.

Просить скасувати вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 23 грудня 2019 року та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, ОСОБА_9 , в апеляційній скарзі, не оспорюючи доведеності вини та кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286 КК України, вважає, що вирок підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Вказує, що при розгляді кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 судом після встановлення порядку та обсягу дослідження доказів, і висловлення своїх думок кожною із сторін провадження, не в повній мірі роз`яснено стороні захисту та потерпілій про наслідки та порядок проведення судового розгляду відповідно до ч.3 ст. 349 КПК України, що, на думку прокурора, вказує на недотримання судом вимог КПК України.

Зазначає, що під час судового розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 судом з`ясовані обставини вчинення ним злочину, тому вважає, що немає необхідності проводити судове слідство по справі.

Просить вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 23 грудня 2019 року стосовно ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286 КК України скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

В поданих запереченнях на апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_8 та прокурора обвинувачений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 , відповідно, вказують, що судом першої інстанції не було порушено вимог КПК України, які б могли перешкодити суду ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення, і вирок є таким, який відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_6 зазначає, що 12 грудня 2019 року було проведено підготовче судове засідання Рівненським міським судом по даному кримінальному провадженню у відповідності до чинного законодавства. Відповідно при розгляді справи по суті 23 грудня 2019 року у повному обсязі судом першої інстанції були виконані вимоги ст.ст. 342-348 КПК України, зокрема, і вручено пам`ятки про права та обов`язки потерпілої та обвинуваченого, при цьому ніяких заяв з боку потерпілої про необхідність роз`яснення них не поступало, тобто посилання потерпілої на те, що їй не були зрозумілі її права та обов`язки, на думку обвинуваченого є надуманими.

Зазначають, що прокурор в суді 23 грудня 2019 року у повному обсязі оголосив обвинувальний акт, у якому було вказано день, час та місце вчинення ДТП та його обставини, з уточненням дати вчинення ДТП (не 31.10.2019 р., а 30.10.2019 р.), головуючим було роз`яснено суть обвинувачення, а після цього прокурором був запропонований порядок дослідження доказів, а саме: допитати обвинуваченого, потерпілу та дослідити інші матеріали кримінального провадження, на що дали згоду обвинувачений, його захисник і потерпіла.

ОСОБА_6 вказує, що в суді дав покази, визнавши повністю свою вину у вчиненні ДТП з участю потерпілої ОСОБА_8 , яка мала місце 30 жовтня 2019 року. Враховуючи наведене, на думку обвинуваченого, посилання потерпілої на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, а саме, ст.ст. 91, 345, 349, 350 КПК України є безпідставними, суд першої інстанції цих порушень, які б призвели до ухвалення судом незаконного та необґрунтованого судового рішення не допустив.

Наголошують, що при розгляді справи, при підготовчому судовому засіданні (12.12.2019 р.), при розгляді справи по суті (23.12.2019 р.) головуючий задавав питання потерпілій ОСОБА_8 чи має вона якісь претензії з приводу ДТП до обвинуваченого, на що вона відповідала, що ніяких претензій не має, потерпілій ОСОБА_8 судом було запропоновано дати покази суду, на що вона пояснила, що після того, як сталося ДТП вона втратила свідомість і нічого не пам`ятає, на питання головуючого стосовно міри покарання, вона погодилась з пропозицією прокурора призначити покарання 3 роки позбавлення волі з застосуванням ст. 75 КК України щодо звільнення від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік без позбавлення права керування транспортними засобами.

ОСОБА_6 вказав, що після ДТП у добровільному порядку оплатив стаціонарне лікування потерпілій ОСОБА_8 , а в подальшому її медобстеження. Після справи в суді та ухвалення вироку, потерпіла зверталась до нього з вимогами про сплату їй і в подальшому грошових коштів на лікування, на що він повідомив, що немає змоги оплачувати подальше лікування, оскільки працює на сезонних роботах водієм. Пояснив їй, що має страховку і може звернутися за виплатою страховки в страхову компанію і надав їй всю необхідну інформацію і повідомив про це страхову компанію, яка повідомила, що вони чекають заяву від потерпілої. Тому вважає, що посилання ОСОБА_8 на неможливість звертатись до страхової компанії та до нього про відшкодування шкоди на підставі обвинувального вироку Рівненського міського суду Рівненської області від 23 грудня 2019 року є безпідставними.

Доводи потерпілої щодо несправедливості призначеного покарання внаслідок м`якості розцінює як бажання морально тиснути на нього з метою отримати грошові кошти, оскільки судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчинено злочину, особу винного, обставини, які пом`якшують покарання.

Просять вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 23 грудня 2019 року стосовно нього залишити без зміни, а апеляційні скарги потерпілої і прокурора, відповідно, без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, потерпілу ОСОБА_8 , яка підтримала апеляційну скаргу і не заперечила проти задоволення апеляційної скарги прокурора, прокурора, який підтримав апеляційні скарги, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , які заперечили проти задоволення апеляційних скарг потерпілої та прокурора, перевіривши вирок суду в межах апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги потерпілої та прокурора не підлягають до задоволення з таких підстав.

Згідно вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст. 286 КК України, як порушення правил дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження, в апеляційних скаргах не оскаржується.

Що стосується доводів апеляційних скарг потерпілої та прокурора щодо порушення судом під час судового розгляду кримінального провадження вимог ст. 349 КПК України, то, на думку колегії суддів, будь-яких істотних порушень вимог КПК України, які б були підставою для скасування вироку в цій частині колегією суддів не встановлено.

Як вбачається з вироку суду розгляд даного кримінального провадження суд першої інстанції провів в порядку ч.3 ст. 349 КПК України, обмеживши обсяг доказів, які підлягають дослідженню щодо вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України допитом обвинуваченого та дослідженням характеризуючих даних щодо особи обвинуваченого.
З аналізу ст. 349 КПК України можна виділити такі умови для проведення судового розгляду: 1) відсутність заперечень учасників судового розгляду на проведення судового розгляджу саме в такому порядку; 2) погодження сторін із фактичними обставинами справи; 3) добровільність та істинність їхніх позицій та переконаність суду в правильності розуміння сторонами обставин, що не оспорюються; 4) позбавлення права на апеляційне оскарження.
Відсутність заперечень розуміється як погодження сторін судового розгляду із недоцільністю дослідження доказів у провадженні через те, що ніхто не оспорює ці факти. Визнання фактичних обставин істинними означає сприйняття їх такими, що відповідають реальній дійсності й достатніми для доведення винуватості обвинуваченого. Суд зобов`язаний перевірити позиції сторін, а також розтлумачити наслідки застосування такого порядку дослідження доказів.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, цих вимог закону суд першої інстанції дотримався в повному обсязі, зокрема, як з журналу судового засідання, так і технічної фіксації судового розгляду вбачається, що після проголошення прокурором обвинувального акта, головуючим встановлена особа обвинуваченого, роз`яснено йому суть пред`явленого обвинувачення та з`ясовано чи зрозуміло воно йому, чи визнає він себе винним і чи бажає давати суду показання, на що обвинувачений повідомив, що обвинувачення зрозуміло, вину він визнає в повному обсязі та згоден давати суду показання.
Після з`ясування такої позиції обвинуваченого, судом, відповідно до вимог ст. 349 КПК України поставлено на обговорення учасників провадження питання щодо визначення обсягу доказів, що підлягають доказуванню та порядку їх дослідження. Прокурор, висловлюючи свою думку з даного приводу запропонував проводити дослідження доказів в порядку ст. 349, обмежившись допитом обвинуваченого і дослідженням характеризуючих даних щодо особи обвинуваченого.
При з`ясуванні думки з даного приводу у учасників судового провадження, від останніх жодних заперечень не надійшло.
Будь-яких підстав сумніватись у істинності чи добровільності такої позиції учасників судового провадження у суду не було.
Після надання пояснень обвинуваченим щодо події, яка мала місце 30 жовтня 2019 року, наведених у вироку суду першої інстанції, зокрема, з зазначенням обвинуваченим щодо відшкодування потерпілій в добровільному порядку шкоди на лікування, судом надавалась потерпілій можливість задавати питання для обвинуваченого, на що остання зазначила, що «немає питань».
У судових дебатах після виступу прокурора, який, зокрема, у своїй промові просив призначити ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керування транспортними засобами із застосування ст. 75 КК України щодо звільнення від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку 1 рік. Потерпіла не заперечувала проти запропонованого прокурором покарання.
За наведеного доводи апеляційних скарг щодо порушення судом першої інстанції вимог ст. 349 КПК України, на думку колегії суддів, є безпідставними. Крім того, доводи апеляційної скарги потерпілої щодо порушення судом вимог ст. 351 КПК України при допиті обвинуваченого та порушення її прав як потерпілої щодо позбавлення можливості надати пояснення і задати питання не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного вироку, оскільки спростовуються даними технічного запису судового засідання від 23 грудня 2019 року.
Що стосується доводів апеляційної скарги потерпілої щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, то колегія суддів вважає, що вони є необґрунтованими. Суд також врахував позицію самої потерпілої в судовому засіданні суду першої інстанції при розгляді даного провадження, зокрема, її промову у судових дебатах, після виступу прокурора, з конкретизацією необхідності та достатності, на думку останнього, виду та міри покарання обвинуваченому з застосуванням ст. 75 КК України.
Обираючи ОСОБА_6 вид та міру покарання, судом першої інстанції у відповідності до вимог ст. 65 КК України, з врахуванням того, що обставини справи, встановлені судом, а саме місце, час, спосіб вчинення та наслідки злочину, форма вини і мотиви злочину ніким з учасників судового розгляду не оспорюються, враховано особу винного, який не перебуває на диспансерному обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, обставини, які пом`якшують покарання: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, обставин, які обтяжують покарання судом не встановлено. З врахуванням даних обставин, суд першої інстанції призначив мінімальне покарання у межах, встановлених санкцією частини статті Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за вчинений ним злочин у виді позбавлення волі без застосування додаткового покарання, з яким погоджується і апеляційна інстанція.

Колегія суддів, зважаючи на конкретні обставини по справі, з урахуванням вищезазначених фактів і даних про особу обвинуваченого, погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства із застосуванням ст. 75 КК України та звільненням обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з встановленням відповідного іспитового строку з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

В судовому засіданні апеляційної інстанції потерпіла ОСОБА_8 зазначила, що фактично приводом для подання апеляційної скарги стало невідшкодування обвинуваченим шкоди після її лікування, оскільки вона потребує лікування і надалі.

Обвинувачений ОСОБА_6 при апеляційному перегляді оскаржуваного вироку пояснив, що за період лікування потерпілої (протягом двох тижнів) він надав останній допомогу і відшкодував завдані збитки. Зазначив, що ним відшкодовано потерпілій ОСОБА_8 приблизно 12 тис. грн. Пояснив, що він не працює, на утриманні перебувають двоє малолітніх дітей, по можливості відшкодував потерпілій завдані збитки.

На думку колегії суддів, звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням є обґрунтованим, а встановлений іспитовий строк буде необхідним і достатнім для виправлення останнього та попередження вчинення ним в подальшому нових злочинів.

Будь-яких істотних порушень вимог КПК, які б давали підстави для скасування вироку суду колегією суддів не встановлено, а відтак, відсутні підстави для задоволення апеляційних скарг потерпілої і прокурора та скасування вироку суду.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 23 грудня 2019 року стосовно ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286 КК України залишити без зміни, а апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_8 та прокурора ? без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3