ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження №11-кп/818/1146/19 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.296 КК України
УХВАЛА
Іменем України

19 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
обвинуваченого - ОСОБА_7 ,
захисника - ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора та обвинуваченого на вирок Київського районного суду м. Харкова від 19.04.2018р. відносно ОСОБА_7 ,-

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Харкова, працює юрисконсультом в ТОВ «Ексім Крмпані», громадянин України, одружений, має на утриманні двох дітей 2009р.н. та 2016р.н., раніше не судимий, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджений за ч.2 ст.125 КК України до штрафу в дохід держави в розмірі 1700грн.
Цим же рішенням суду вирішена доля речових доказів.
Згідно вироку, 03.07.2015р. близько 15год. 00хв., ОСОБА_7 , знаходячись на вулиці за адресою: м.Харків, пров. Воробйова, 15, займався отриманням будівельних матеріалів, які йому доставили на автомобілі «ГАЗЕЛЬ», при цьому, намагаючись заїхати в двір, автомобіль ГАЗЕЛЬ заблокував дорогу по пров. Воробйова у м. Харкові в районі будинку №15. ОСОБА_9 , який керував автомобілем МАЗДА, та не міг проїхати, став сигналити, на що ОСОБА_7 зробив йому зауваження в грубій формі, після чого ОСОБА_9 вийшов з свого автомобіля, та продовжив сварку з ОСОБА_7 , в ході якої вони ображали один одного, на що ОСОБА_7 намагався почати з ним боротися, робили захвати один одному, після чого ОСОБА_9 грубо відштовхнув ОСОБА_7 , який образився за це, і побіг в низ по пров. Воробйова в м. Харкові.
Після чого, ОСОБА_9 сів до свого автомобіля МАЗДА, і так, як автомобіль ГАЗЕЛЬ вже не блокувала дорогу почав рух на своєму автомобілі, по пров. Воробйова в напрямку від вул. Пушкінський до вул. Мельникова, проїхавши до 100м., перед його автомобілем з`явився знову ОСОБА_7 , тримаючи в руці пістолет, який з мотивів помсти, що виникла на ґрунті раптових неприязних стосунків, образившись на дії ОСОБА_9 , який будучи сильнішим за нього відштовхнув його, маючи злочинний умисел, спрямований на спричинення потерпілому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, застосовуючи травматичний пістолет, спецзасіб ПСМ-Р здійснив постріл у живіт ОСОБА_9 , чим спричинив останньому, згідно з висновком експерта №3204-Ая/І5 від 30.07.2015р. наступні тілесні ушкодження: рубець із ознаками надання медичної допомоги на передній поверхні живота у нижньому відділі, як слід загоювання та рубцювання після операційної рани, можливо, як сліду забитої рани, що утворилася внаслідок спричинення кульового непроникаючого поранення м`яких тканин живота, які по ступеню тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання, а також неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону (ч.2 ст.125 КК України), який не підлягає застосуванню. В ході судового розгляду допитати потерпілого ОСОБА_9 . Ухвалити новий вирок із застосуванням закону про більш тяжке кримінальне правопорушення, тобто визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України та призначити - 5 років позбавлення волі.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок скасувати і закрити кримінальне провадження. Оскільки вважає, що вирок підлягає скасуванню, та має бути винесений виправдувальний вирок, у зв`язку з тим, що мало місце істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, та судом першої інстанції було взято до уваги недопустимий речовий доказ, який не був відкритий обвинуваченому в ході досудового розслідування. Крім того, в судовому засіданні доповнив свої вимоги і просив застосувати до нього положення ст.49 КК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу обвинуваченого, думку прокурора, який просив задовольнити його апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого та прокурора слід залишити без задоволення, а клопотання обвинуваченого щодо застосування до нього положення ст.49 КК України підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України вирок повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно проаналізував всі докази в їх сукупності, зокрема за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення прийшов до висновку винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, тобто умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, і відсутності в його діях злочину передбаченого ч.4 ст.296 КК України - хуліганства, тобто грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, вчинене із застосуванням предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.
Так, в суді першої інстанції обвинувачений категорично заперечував свою причетність до інкримінованого йому органами досудового розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ст.296 ч.4 КК України, пояснив, що постріл в ОСОБА_9 він зробив після сварки, навіть захищаючись.
Факт сварки між потерпілим ОСОБА_9 та обвинуваченим ОСОБА_7 підтвердив як потерпілий ОСОБА_9 так і свідок ОСОБА_10 , які також указали, що між потерпілим ОСОБА_9 та обвинуваченим ОСОБА_7 відбулася сварка, взаємні образи, при цьому вони намагалися боротися, а ОСОБА_9 , будучи спортсменом, який досяг значних результатів та досягнень у єдиноборствах, і є за антропометричними даними значно крупніший ніж ОСОБА_11 , відштовхнув останнього. А після чого, ОСОБА_7 , образився на ОСОБА_9 , розуміючи, що ОСОБА_9 сильніший за нього, взяв пістолет, та з метою помсти, наздогнав від`їжджаючого ОСОБА_9 , знову затіяв сварку та здійснив постріл у живіт потерпілого, заподіявши тому легкі тілесні ушкодження.
Колегія суддів, переконана, що на підставі аналізу зібраних по даному провадженню доказів та обставин, встановлених судом в ході судового розгляду суд першої інстанції законно й обґрунтовано дійшов висновку про відсутність достатніх доказів на підтвердження факту вчинення ОСОБА_7 інкримінування йому хуліганства.
Районним судом було встановлено, і цей факт не оспорювався жодною із сторін що між обвинуваченим та потерпілим виникли неприязні стосунки, пов`язані з блокуванням проїзду автомобіля ОСОБА_9 , зазначеними в установчій частині вироку, а також через дії потерпілого ОСОБА_9 , який вийшов зі свого автомобіля та по суті спровокував сварку, а потім в боротьбі відштовхнув ОСОБА_7 , що обурило ОСОБА_7 та спонукало його діяти відповідним чином.
Відповідно до ст.296 КК України основним безпосереднім об`єктом хуліганства є громадський порядок, об`єктивна сторона не конкретизована, а суб`єктивна сторона характеризується умисною формою вини і мотивом явної неповаги до суспільства.
Згідно ст.125 КК України об`єктом злочину є здоров`я особи, об`єктивна сторона характеризується заподіянням тілесних ушкоджень, а суб`єктивна прямим умислом.
Отже, колегія суддів вважає, що районний суд дійшов правильного висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 переслідували намір заподіяння тілесних ушкоджень та були викликані особистими неприязними стосунками та поведінкою потерпілого ОСОБА_9 , тому в даному кримінальному провадженню вірною є кваліфікація за статтею КК, що передбачає відповідальність за злочин проти особи, а саме за ч.2 ст.125 КК України. Судом встановлено що ОСОБА_7 переслідував потерпілого ОСОБА_9 з метою нанесення йому тілесних пошкоджень через виникнення неприязних відносин між ними та з метою помсти.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону (ч.2 ст.125 КК України), а також доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо недоведеності його вини спростовуються зібраними по справі доказами, а саме, всі пояснення свідків є логічними, послідовними та співпадають з матеріалами кримінального провадження, та не суперечать поясненням які надавав суду потерпілий ОСОБА_9 , тому у колегії суддів не має підстав для сумніву в їх достовірності, оскільки всі ці обставини також підтверджуються дослідженими письмовими доказами по справі.
На підставі досліджених судом доказів, колегія суддів вважає, що вина обвинуваченого у вчинені злочині, передбаченого ч.2 ст.125 КК України доведена в повному обсязі.
Судом першої інстанції було враховано характер, ступень суспільної небезпеки скоєного злочину, який згідно ст.12 КК України є злочином невеликої тяжкості, врахував конкретні обставини справи, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, характеризується позитивно, має постійне місце роботи, одружений, має вищу освіту, на обліку у лікаря нарколога або психіатра не перебуває, наявність пом`якшуючих обставин знаходження у обвинуваченого на утриманні малолітніх дітей - 2009р.н. та 2016 р.н. та відсутність обтяжуючих обставин покарання.
Покарання, яке обвинуваченому ОСОБА_7 призначено судом за злочин передбачений ч.2 ст.125 КК України у виді максимального розміру штрафу 1700грн. - є на думку колегії суддів достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння ним нових злочинів, враховуючи особу обвинуваченого.
У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 подав письмове клопотання від 19 листопада 2019 року про звільнення його від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження щодо нього на підставі ч.1 ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. ОСОБА_7 повідомив суду, що він погоджується на звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, що є нереабілітуючою обставиною.

Так, ЄСПЛ наголошує, що строки давності слугують кільком важливим цілям.
Матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є: закінчення встановлених ч.1 ст.49 та ст.106 КК України строків; відсутність обставин, що порушують їх перебіг (ч.ч.2-4 ст.49 КК України).
Відповідно до ч.1 ст.285 КПК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
Так, ч.1 ст.49 КК України передбачено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули строки, зокрема, три роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі (п.2 ч.1 ст. 49 КК України).
За змістом ст.49 КК України закінчення строків давності є безумовною підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності, якщо вона подала про це клопотання.
Вироком Київського районного суду Харківської області від 19.04.2018р., який не набрав законної сили, ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, який відповідно до положень ст.12 КК України відноситься до злочину невеликої тяжкості.
Кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.125 КК України, ОСОБА_7 вчинив 03.07.2015р., тобто, станом на час апеляційного розгляду закінчився встановлений п.2 ч.1 ст. 49 КК України трирічний строк давності.
Дані про те, що ОСОБА_7 ухилявся від слідства або суду чи вчинив новий злочин, в матеріалах кримінального провадження відсутні.
Згідно ст.417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст.284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.
Відповідно до п.1 ч.2 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності, що і було апеляційним судом встановлено.
З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про звільнення його від кримінальної відповідальності слід задовольнити та звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, обвинувальний вирок щодо нього скасувати, а кримінальне провадження закрити на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України.
Керуючись ст.49 КК України, п.1 ч.2 ст.284, ст.ст.404, 405, 407, 409, 417, 419 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги залишити без задоволення, а вирок Київського районного суду м. Харкова від 19.04.2018р. відносно ОСОБА_7 скасувати.

Кримінальне провадження закрити з підстави передбаченій п.1 ч.2 ст.284 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності встановлених п.2 ч.1 ст.49 КК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді