ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
іменем України
Справа № 210/1066/18
Провадження № 1-кп/210/112/20

"08" квітня 2020 р.

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі судового засідання ОСОБА_2

за участю

прокурора ОСОБА_3 , ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

потерпілої особи ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу та питання щодо продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченому у вигляді тримання під вартою під час розгляду обвинувального акту у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_5 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення за ч.3 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 186, ч. 2 ст. 289 КК України, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000082 від 11.01.2018 року, суд
ВСТАНОВИВ:
В провадженні судді ОСОБА_1 перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 .

В судовому засіданні, призначеному на 08.04.2020 року, стороною захисту було заявлено клопотання про заміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.

При вирішенні заявленого клопотання, а також питання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_5 прокурори наполягали на його продовженні так як, не відпали ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Окрім того, прокурором зазначено, що строк перебування обвинуваченого закінчується 12.04.2020 року, однак винести рішення у вказаному кримінальному провадженні до того часу не є можливим через ряд об`єктивних обставин.

Обвинувачений та захисник, кожен окремо, в судовому засіданні заперечували проти продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, клопотали змінити вид запобіжного заходу на більш м`який. В обґрунтування клопотання про зміну запобіжного заходу зазначили, що ОСОБА_5 має постійне місце мешкання, на його утриманні перебували до затримання хвора мати, має міцні соціальні зв`язки, оскільки до затримання мешкав з цивільною дружиною, має сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім того, обвинувачений зазначив, що перебуваючи під домашнім арештом зможе влаштуватись на роботу та почати відшкодовувати потерпілим особам спричинену матеріальну шкоду. Також зазначили, що основні процесуальні дії, пов`язані із судовим розглядом у справі фактично завершені, а тому на даний час вже не існують ризики передбачені ст. 177 КПК України.

Потерпілий підтримав думку прокурора.

Дослідивши матеріали справи, в обсязі, необхідному для вирішення заявленого клопотання, вислухавши думку учасників процесу, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий або прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні. Такий запобіжний захід не може продовжуватись за відсутності обставин, що виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.
Так, в даному судовому засіданні, до моменту закінчення строку дії ухвали суду про продовження строку дії запобіжного заходу винести вирок у кримінальному провадженні не є можливим, оскільки судове слідство в справі не завершено.

Крім того, суд не погоджується з позицією захисту щодо проведення всіх процесуальних дій, пов`язаних з судовим розглядом. Зокрема, на даному етапі розгляду справи не допитані свідки у повному обсязі, не надано свідчень обвинуваченим, письмові матеріали справи не досліджені.

За таких обставин, ОСОБА_5 , перебуваючи на волі буде мати реальну можливість вплинути на свідків з метою надання останніми недостовірних показів у судовому засіданні. При цьому, для досягнення повноти, всебічності та неупередженості судового слідства необхідно допитати всіх свідків по даному кримінальному провадженню, які на даний час у повному обсязі ще не допитані.
Також, у суду наявні обґрунтовані підстави вважати, що ризики того, що обвинувачений ОСОБА_5 , перебуваючи на волі, може переховуватись від суду, чи вчинити інше кримінальне правопорушення на даний час не зменшились.

Так, ОСОБА_5 , маючи не погашену та не зняту в законному порядку судимість, обвинувачується у вчиненні повторно нових умисних корисливих злочинів, які згідно ст.12 КК України відносяться до категорії тяжких, санкція яких передбачає позбавлення волі на строк від чотирьох до восьми років позбавлення волі, що само по собі містить ризики того, що обвинувачений може переховуватися від суду з метою ухилення від відбуття такого значного покарання у випадку, якщо воно буде призначено.

Ризик переховування обвинуваченого від органів прокуратури та суду також обґрунтовано підтверджується тією обставиною, що на стадії досудового слідства ОСОБА_5 було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. Однак, у зв`язку з порушенням встановлених умов запобіжного заходу, обвинуваченого було оголошено у розшук, а згодом змінено запобіжний захід на тримання під вартою.

Той самий ризик можливий і у зв`язку з наявністю слабких соціальних зв`язків, зважаючи на те, що обвинувачений офіційно не працевлаштований, відсутність у нього постійного джерела доходів, не одружений, дітей на утриманні не має.

При цьому, позиція сторони захисту щодо перебування на утриманні обвинуваченого матері, що хворіє, спільне мешкання із громадянською дружиною та утримання неповнолітнього сина судом не може бути взятою до уваги, оскільки вказані обставини не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Так само судом не приймається до уваги обіцянка обвинуваченого відшкодовувати спричинені матеріальні збитки потерпілим, оскільки дана справа перебуває в провадженні судді з 12.03.2018 року, однак, ОСОБА_5 станом на даний час не вчинено жодних дій, котрі б підтверджували його наміри.

На думку суду, подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою є виправданим, а підстави для заміни цього запобіжного заходу менш обтяжливим відсутні.
Положеннями ч. 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та порядку, встановлених законом.
Відповідно до вимог п.п. 3,4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність подовження строку тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.
Отже, відповідно до правової позиції ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
За таких обставин, враховуючи вищевикладені спростування позиції захисту, вирішуючи клопотання щодо зміни запобіжного заходу на домашній арешт, суд приймає до уваги ризики, що були підставою для застосування відносно обвинуваченогозапобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та продовження такого заходу, які на сьогодні повністю не перестали існувати.
Суд також доходить до висновку, що застосування до обвинуваченого запобіжного заходу не пов`язаного з позбавленням волі не буде достатньою мірою забезпечення своєчасного та всебічного розгляду кримінального провадження, оскільки не буде слугувати забезпеченню виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також не зможе запобігти можливим спробам обвинуваченого переховуватися від органів досудового розслідування або суду та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
Отже, доводи обвинуваченого та захисника про зміну раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який, суд вважає необґрунтованими, оскільки обраний запобіжний захід відповідає особі обвинуваченому, характеру та тяжкості діяння, яке йому інкримінується, позбавляє можливості перешкодити інтересам правосуддя, зокрема, і ухиленню від суду, впливу на учасників судового процесу.

Відтак, суд, керуючись ст.ст. 179, 194 КПК України, вважає за необхідне залишити без змін запобіжний захід у виді тримання під вартою, продовживши його строк.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 197, 331, 370, 372 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 про заміну запобіжного заходу відмовити.

Продовжити дію раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на 60 /шістдесят/ днів, а саме до 07.06.2020 року включно.

Копію ухвали негайно вручити обвинуваченому та прокурору.

Копію ухвали направити до Криворізької установи виконання покарань управління державної пенітенціарної служби України в Дніпропетровській області № 3.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.06.2019 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини другої статті 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Повний текст ухвали суду проголошено 09 квітня 2020 року.

Суддя: ОСОБА_1