№ 1-кс/317/3295/2018
№ 317/80/2020
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

представника потерпілої, адвоката ОСОБА_4

потерпілої ОСОБА_5

захисника обвинуваченого, адвоката ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі клопотання про вирішення процесуальних питань в кримінальному провадженні № 0000829 за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 164 КК України, подану захисником обвинуваченого, адвокатом ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Запорізького районного суду Запорізької області перебуває кримінальне провадження № 0000829 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України.

Захисником обвинуваченого ОСОБА_7 адвокатом ОСОБА_6 до початку судового засідання до канцелярії суду подано клопотання про вирішення процесуальних питань.

Клопотання мотивовано тим, що відповідно до приписів ч. 1 ст. 179 Сімейного кодексу України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. За вказаних умов потерпілою в інкримінованому ОСОБА_7 кримінальному правопорушенні має бути визнана дитина ОСОБА_8 .

Крім того, у відповідності до ч. 2 ст. 90 Закону України «Про виконавче провадження» суб`єктом подання акту про порушення в разі невиконання судового рішення, є державний виконавець, в той час як акт, який мається в матеріалах даного кримінального провадження, був складений керівником відділу ДВС.

Вказане свідчить про перевищення своїх повноважень зазначеною особою та, відповідно, про наявність підстав для визнання зазначеного акту очевидно недопустимим доказом в даному кримінальному провадженні. Враховуючи те, що всі інші докази були зібрані в кримінальному провадженні, яке порушене на підставі зазначеного вище акту, захисник вважає, що всі зібрані в даному кримінальному провадженні докази є очевидно недопустимими.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_7 підтримав подане ним клопотання та просив суд його задовольнити. Обвинувачений ОСОБА_7 також підтримав це клопотання.

Прокурор, потерпіла та її представник заперечили проти задоволення клопотання.

Суд, вислухавши учасників провадження та дослідивши матеріали клопотання, дійшов наступних висновків.

У відповідності до ч. 1 ст. 55 КПК України потерпілим в кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Права та обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого ч. 2 ст. 55 КПК України.

Згідно з приписами частини сьомої статті 55 КПК України якщо особа не подала заяву про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяву про залучення її до провадження як потерпілого, то слідчий, прокурор, суд має право визнати особу потерпілою лише за її письмовою згодою.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання в цій частині, оскільки сторона захисту в кримінальному провадженні не є суб`єктом подання заяви про залучення особи в якості потерпілого, а письмова згода про залучення її потерпілою в даному кримінальному провадженні малолітньою ОСОБА_8 не надавалась.

Стосовно визнання очевидно недопустимими всіх доказів в даному кримінальному провадженні, суд дійшов наступних висновків.

У відповідності до ч. 1 ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате ч. 2 ст. 89 КПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну виконавчу службу» (який діяв до набрання чинності законом № 1403 від 02.06.2016 р.), начальник відділу примусового виконання рішень є державним виконавцем.

Вказана норма діє й у зазначеному вище законі № 1403 від 02.06.2016 р. «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» - ч. 1 ст. 7.

Враховуючи викладене, суд не вбачає в даному кримінальному провадженні очевидної недопустимості такого доказу, як подання державного виконавця, на підставі якого було розпочате дане кримінальне провадження. Це ж стосується й усіх інших доказів, на визнанні очевидно недопустимими яких наполягає захисник.

Враховуючи вищевикладене, клопотання захисника не підлягає задоволенню і в цій частині.

Керуючись ст.ст. 55, 89, 371, 372 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 в кримінальному провадженні № 0000829 про вирішення процесуальних питань залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_1