ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 536/2237/15-к Номер провадження 11-кп/814/35/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з секретарем ОСОБА_5
розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000966 від 09.09.2014 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Селещина Карлівського району, Полтавської області жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого

за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 5 квітня 2016 року

за участю:
прокурора ОСОБА_8
представника потерпілого ОСОБА_9
захисника ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_6
в с т а н о в и л а :
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини
Цим вироком ОСОБА_6 засуджений за ч.1 ст.121 КК України на п`ять років позбавлення волі та на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування призначеного судом покарання з випробуванням з іспитовим строком на три роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_10 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 7205 (сім тисяч двісті п`ять) гривень і моральної шкоди - 30000 (тридцять тисяч) гривень, а всього 37205 (тридцять сім тисяч двісті п`ять) гривень.
Яке встановлено вироком суду, обвинувачений ОСОБА_6 і потерпілий ОСОБА_10 проживаючи по сусідству на АДРЕСА_1 перебували в сталій конфліктній ситуації із-за утримання худоби в особистих домашніх господарствах. Як слідує із встановлених обставин під час судового провадження, худоба ОСОБА_10 часто перебувала без нагляду, що спричиняло шкоду громадським інтересам односельчан, в тому числі і обвинуваченому.
08 вересня 2014 року біля 17 год. на полі розташованому навпроти вул. Космонавтів в с. Бурти Кременчуцького району Полтавської області ОСОБА_6 зустрівши потерпілого ОСОБА_10 , в ході виниклої сварки, де вони виражались в адрес один одного брутальною лайкою, на ґрунті неприязних стосунків, які між ними склалися із-за утримання худоби, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно - небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно наніс один удар по голові молотком, який мав при собі, потерпілому ОСОБА_10 , спричинивши останньому згідно висновку судово-медичної експертизи №1148 від 23 жовтня 2014 року тілесні ушкодження тяжкого ступеню за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, забійної рани тім`яної ділянки, компресійного скалкового перелому тім`яної кістки, забою головного мозку.
Вимоги апеляційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
В аналогічних за змістом апеляційних скаргах, обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 просять вирок суду скасувати, а кримінальне провадження закрити за відсутністю в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України.
Апелянти наголошують на недоліках досудового розслідування, які залишились поза увагою суду, а саме невжиття заходів для виявлення та дослідження металевого предмету з яким потерпілий напав на обвинуваченого; у прокурора ОСОБА_11 повноважень прокурора у цьому кримінальному провадженні.
Свої доводи щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження обґрунтовують тим, що ні органом досудового розслідування, ні судом не встановлено місце пригоди, а саме точно не визначено на якому із 7 полів біля с. Бурти сталася пригода і де була посадка, із якої нібито вийшов обвинувачений та де була калюжа крові потерпілого. Судом не допитані свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які бачили момент нападу потерпілого з металевим предметом на обвинуваченого і показання яких під час слідчих експериментів відображають механізм спричинення тілесних ушкоджень потерпілому (згідно висновків експертиз) й могли суттєво вплинути на висновки суду.
Апелянти зазначають про не доведення в суді умислу обвинуваченого на заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження. Крім того, посилаються на недопустимість висновків судово-медичної експертизи потерпілого, оскільки медична документація щодо потерпілого надана експерту з порушенням вимог КПК України, а саме особою, яка не отримувала такого доручення.
Крім того, апелянти наголошують на неправильності вирішення цивільного позову, а саме неврахування 5000 грн. які добровільно відшкодував обвинувачений потерпілому та на відсутність розрахунку розміру моральної шкоди.
Позиція інших учасників судового провадження
Обвинувачений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 підтримали свої апеляційні скарги.

Потерпілий ОСОБА_10 , представник потерпілого ОСОБА_9 та прокурор ОСОБА_8 заперечували проти задоволення апеляційних скарг.

Мотиви суду
Згідно ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Саме таким вимогам відповідає вирок суду щодо ОСОБА_6 .

Як вбачається зі змісту вироку, в його основу покладені належні, допустимі, взаємоузгоджені та достатні докази, а саме показання обвинуваченого, потерпілого, свідків, протоколи слідчих дій, речові докази та висновки експертиз.

Доводи сторони захисту щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час досудового розслідування та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження колегія суддів вважає непереконливими оскільки вони спростовуються сукупністю взаємоузгоджених доказів, покладених в основу вироку.

Твердження обвинуваченого щодо непричетності до інкримінованого йому злочину є аналогічними тим, що перевірялись судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження. Не знайшли вони свого підтвердження й під час апеляційного перегляду вироку.

Зокрема, колегія суддів вважає неспроможними доводи сторони захисту про те, що органом досудового розслідування не встановлено місце вчинення злочину, оскільки під час перевірки цих доводів судом першої інстанції встановлено, що місцем злочину є поле, розташоване навпроти АДРЕСА_1 .

Зокрема, ці дані встановлені з показань потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , а також з протоколу огляду місця події від 08.09.2014 року, протоколів слідчих експериментів з потерпілим ОСОБА_10 та свідками ОСОБА_19 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 .. Крім того, допитана під час апеляційного перегляду вироку свідок ОСОБА_12 також надала аналогічні показання щодо розташування місця злочину.

Також неспроможними колегія суддів вважає доводи апелянтів щодо не встановлення органом досудового розслідування та не дослідження ні цим органом, ні судом металевого предмету з яким, за версією сторони захисту, на обвинуваченого напав потерпілий ОСОБА_10 .

За твердженням сторони захисту, цей предмет бачили обвинувачений та свідки на місці злочину.

Проте, як вбачається з показань допитаного судом першої інстанції свідка ОСОБА_16 , на полі біля потерпілого лежав, а потім (до приїзду поліції) зник металевий предмет - пруток з дюралю чи алюмінію довжиною приблизно 25-30 см. При цьому свідок стверджував, що перед тим, як ОСОБА_10 поїхав на скутері на поле, свідок в його руках цього предмету не бачив.

Допитана ж під час апеляційного перегляду свідок ОСОБА_12 пояснила, що не може детально описати предмет, який був в руках у ОСОБА_10 в той час коли вони з ОСОБА_6 матюкались між собою та замахувались один на одного. Зазначила, що металевий предмет в руках ОСОБА_10 на вигляд був як алюмінієвий, розміром трохи більший ніж аркуш паперу форматом А-4. На кінці цього предмету, було щось схоже на прутики. Крім того, свідок пояснила, що ОСОБА_10 йшов з гори з металевим предметом, який блищав на сонці й яким він замахнувся першим на ОСОБА_6 в руках якого вона ніяких предметів не пригадує. Стверджує, що ОСОБА_6 захищався від ОСОБА_10 . Водночас, в цьому ж судовому засіданні пояснила, що не може описати металевий предмет в руках ОСОБА_10 , що вона боялася підійти ближче та про ті події в основному знає зі слів ОСОБА_21 з яким на той час спів мешкала і який, з її слів був ближче до місця події й краще бачив, що там відбувалось. .

Судові доручення колегії суддів про встановлення місця перебування свідка ОСОБА_21 та вручення йому судових повісток органом досудового розслідування не виконані, а тому він не допитаний судом апеляційної інстанції.

З огляду на вище викладене, будучи позбавленою можливості перевірити показання свідка ОСОБА_12 шляхом допиту свідка ОСОБА_21 на чиї слова вона посилається - колегія суддів критично відноситься до показань свідка ОСОБА_12 в частині наявності в руках потерпілого металевого предмету, яким він нібито замахувався на обвинуваченого.

Допитані ж судом свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 . ОСОБА_20 пояснили, що не бачили на полі біля пораненого ОСОБА_10 ніяких металевих предметів.

Свідок ОСОБА_15 пояснив суду, що він в складі слідчо-оперативної групи виїздив на виклик в с. Бурти. Під час огляду місця події було вилучено молоток. Більше ніяких предметів не вилучали. Ні ОСОБА_6 ні інші особи, які в цей час були на місці події не заявляли, що бачили у ОСОБА_10 чи біля нього який небудь металевий предмет, тому його й не шукали.

Отже з огляду на вище викладене, доводи сторони захисту про те, що органом досудового розслідування не встановлений, а судом не досліджений металевий предмет на наявність якого посилаються обвинувачений та свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_12 є безпідставними, оскільки такий предмет не був виявлений на місці злочину і ніхто про нього не заявляв органу досудового розслідування, в той час як знаряддя злочину молоток, яким нанесені тілесні ушкодження потерпілому був одразу ж виявлений.

Висновки суду про те, що саме обвинувачений наніс молотком удар по голові потерпілого фактично не заперечують й самі апелянти.

Крім того, ці висновки, окрім показань потерпілого й свідків підтверджуються наведеними у вироку письмовими доказами. Зокрема, протоколом огляду від 08.09.2014 року місця події під час якого вилучено металевий молоток, який був визнаний речовим доказом по справі, протоколами проведення слідчих експериментів з обвинуваченим, потерпілим та свідками, висновками судово-медичних експертиз.

Твердження сторони захисту про те, що суд безпідставно не поклав в основу вироку протоколи слідчих експериментів зі свідками ОСОБА_12 та ОСОБА_21 , колегія суддів оцінює критично, оскільки ці свідки не були допитані судом першої інстанції. До того з доводів апелянтів незрозуміло, яким чином протоколи цих слідчих дій могли вплинути на висновки суду щодо заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, оскільки, як стверджують самі апелянти, висновками судово-медичних експертиз №№ 521,522 за результатами вище наведених слідчих експериментів . встановлено, що показання ОСОБА_12 та ОСОБА_21 , відповідають по механізму та кількості тілесних ушкоджень, виявлених при судово-медичній експертизі ОСОБА_10 .

Колегія суддів не погоджується з доводами сторони захисту про те, що висновки судово-медичної експертизи потерпілого № 1148 від 23.10.2014 року є недопустимим доказом.

Так, апелянти вважають недопустимим доказом висновки судово-медичної експертизи потерпілого, посилаючись на те, що історія хвороби надана експертам не слідчим, а сторонньою особою.

Проте, історія хвороби потерпілого містить інформацію, зміст якої не залежить від волі особи, яка доставила цю історію хвороби судово-медичному експерту. Тому це не може позначитися ні на змісті історії хвороби, ні на висновку судово-медичної експертизи.

Відтак, доводи сторони захисту про недопустимість висновків судово-медичної експертизи потерпілого, колегія суддів вважає помилковими та безпідставними.

Також безпідставними є доводи апелянтів про недоведеність умислу обвинуваченого на заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження та про перевищення обвинуваченим меж необхідної оборони.

Згідно ст. 36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Згідно сталої судової практики та роз`яснень, які містяться в Постанові № 1 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про необхідну оборону» від 26.04.2002, суди при з`ясуванні наявності створення реальної загрози заподіяння шкоди особі, мають враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Право на необхідну оборону виникає лише за наявності для цього певної підстави. Така підстава характеризується двома елементами: 1) вчинення особою суспільно небезпечного посягання; 2) необхідністю його негайного відвернення або припинення.

Стан необхідної оборони утворює лише таке посягання, яке заподіює (здатне заподіювати) істотну шкоду фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі. Достатньо, щоб подібні посягання за об`єктивними своїми ознаками відповідали суспільній небезпечності відповідного злочину. Суспільно небезпечне посягання може виражатися лише в активній поведінці людини, тобто в діях особи, яка посягає.

Під час апеляційного розгляду не встановлено жодних об`єктивних доказів, що потерпілий намагався заподіяти істотну шкоду обвинуваченому. Судом не встановлено, що в руках потерпілого були предмети, що можуть бути використані для нанесення травм людині.

Натомість, встановлено, що між потерпілим та обвинуваченим відбувалася сварка, під час якої обвинувачений наніс удар молотком в тім`яну частину голови потерпілого, що спричинило тяжкі тілесні ушкодження останньому.

На думку колегії суддів, встановлені судом обставини справи наведені у вироку суду не свідчать про наявність ознак реального посягання чи наміру посягати на охоронювані законом права та інтереси обвинуваченого ОСОБА_6 .

Оскільки зі сторони ОСОБА_10 відносно обвинуваченого ОСОБА_6 не було суспільно небезпечного посягання, яке заподіювало або було здатне заподіювати істотну шкоду обвинуваченому, колегія суддів не погоджується з доводами апелянтів про те, що обвинувачений ОСОБА_6 перебував у стані необхідної оборони.

Доводи апелянтів щодо не доведення умислу обвинуваченого на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, на думку колегії суддів є неспроможними виходячи з такого.

Суб`єктивна сторона тілесних ушкоджень може виражатися як в умисній (статті 121-125 КК), так і в необережній вині (ст. 128 КК).
У тих випадках, коли умисел винного був спрямований на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю, відповідальність настає за тілесне ушкодження, яке було фактично заподіяне.
Правова позиція з цього питання викладена у постанові Верховного Суду України від 28 травня 2015 року у справі № 5-25кс15. Зокрема, в разі якщо особа, цілеспрямовано завдаючи удару, не конкретизує у своїй свідомості, яку саме шкоду здоров`ю (тяжкість тілесних ушкоджень) буде фактично спричинено ним потерпілому, то в цьому випадку така особа діє з невизначеним (неконкретизованим) умислом, за якого вона хоча й бажає заподіяти або свідомо припускає можливість заподіяння шкоди здоров`ю потерпілого, але при цьому не конкретизує точними межами у своїй свідомості ступеня тяжкості цієї шкоди - у таких випадках винувата особа має відповідати за фактично отриманий результат (заподіяну шкоду).
Під час апеляційного перегляду вироку захисник стверджує, що наносячи удар молотком по голові потерпілого обвинувачений не мав умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та не знав, що можуть настати такі наслідки.
Проте, хоча захисник і стверджує, що ОСОБА_6 не бажав завдати потерпілому тяжких тілесних ушкоджень і навіть свідомо не припускав такої можливості, але обвинувачений повинен був і міг передбачити, що внаслідок його злочинних дій може бути і такий наслідок, як спричинення тяжкого тілесного ушкодження, що в даному випадку виразилось у відкритій черепно-мозковій травмі, забійній рані тім`яної ділянки, компресійного скалкового перелому тім`яної кістки, забою головного мозку.
Визнаючи ОСОБА_6 винним в умисному спричиненні тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_10 , суд виходив із встановлених у судовому засіданні обставин вчинення кримінального правопорушення, враховуючи при цьому спосіб, знаряддя злочину - молоток (тобто предмет яким беззаперечно можливо заподіяти тяжке тілесне ушкодження) та силу заподіяного удару.
За цих обставин, неспроможними є доводи сторони захисту щодо недоведеності умислу обвинуваченого на спричинення тяжкого тілесного ушкодження.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч.1 ст.121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
Таким чином, під час апеляційного перегляду встановлено, що висновки суду викладені у вироку є такими, що відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Водночас, неспроможними є доводи апелянтів про те, що прокурор ОСОБА_11 не мав статусу прокурора в кримінальному провадженні, а тому не мав права вручати підозрюваному та його захиснику копію обвинувального акту.

Відповідно до положень ч.1 ст. 37 КПК України прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000966 затверджений 01.10.2015 року Прокурором у кримінальному провадженні- прокурором відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення прокуратури Полтавської області ОСОБА_22 (т.1 а.с.4).

Копію обвинувального акту та реєстр матеріалів досудового розслідування підозрюваному ОСОБА_6 та захиснику ОСОБА_7 01.10.2015 року вручив прокурор прокуратури Кременчуцького району Полтавської області ОСОБА_11 (т.1 а.с.10).

Зі змісту постанови від 30.09.2015 року вбачається, що Перший заступник прокурора Полтавської області ОСОБА_23 змінив склад групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурора у кримінальному провадженні № 0000966, визначивши у її складі працівників відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування ОВС прокуратури області та працівників прокуратури Кременчуцького району: прокурорів відділу ОСОБА_22 , ОСОБА_24 , а також прокурорів прокуратури Кременчуцького району ОСОБА_11 та ОСОБА_25 . Старшим прокурором групи визначено ОСОБА_22 (т.1 а.с.19).

За таких обставин, доводи захисника про те, що прокурор ОСОБА_11 не мав повноважень прокурора у кримінальному провадженні спростовуються вище наведеними документами.

Посилання ж захисника на те, що відомості щодо постанови Заступника прокурора області від 30.09.2015 року про зміну складу групи прокурорів не внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, на думку колегії суддів не являються істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Також неспроможними, на думку колегії суддів, є доводи щодо необґрунтованості вироку суду в частині вирішення цивільного позову потерпілого.

Згідно ч. 1 ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав та розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Доводи апелянтів про те, що задовольняючи позовні вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди суд нібито безпідставно відкинув 5000 грн., які ОСОБА_6 добровільно передав на лікування ОСОБА_10 спростовані потерпілим та його захисником, які пояснили, позовні вимоги були заявлені з урахуванням вище зазначених обставин. Добровільно відшкодовані 5000 грн. не увійшли до позовних вимог потерпілого щодо відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 7205 грн., яка підтверджується відповідними квитанціями, що були досліджені судом.

Не погоджується колегія суддів і з доводами апелянтів щодо необґрунтованості вироку суду в частині стягнення з обвинуваченого моральної шкоди в розмірі 30000 грн., виходячи з такого.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

У відповідності до ч.2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У відповідності до ч.3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення при визначенні розміру відшкодування.

При цьому враховуються також вимоги розумності й справедливості, а також сталої судової практики.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, дослідивши надані потерпілим ОСОБА_10 докази, місцевий суд обґрунтовано дійшов висновку про задоволення його позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди ОСОБА_6 , як особою, яка вчинила кримінальне правопорушення.

Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню, суд першої інстанції виходив із загального принципу розумності і справедливості, що закріплений в ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основних свобод та в повній мірі обґрунтовано підійшов до визначення обсягу та характеру моральних страждань, яких зазнав потерпілий в наслідок вчиненого ОСОБА_6 злочину.

При цьому колегія суддів виходить з характеру вчиненого ОСОБА_6 щодо потерпілого злочину, який виразився у заподіянні тяжкого тілесного ушкодження, у результаті якого потерпілий відчував фізичний біль, перебував на лікуванні в медичному закладі, було порушено його звичайний ритм життя та нормальні соціальні зв`язки, останній пережив стрес, а наслідки перенесеної травми відчуває до цього часу.

Таким чином, переглянувши вирок суду в межах поданих апеляційних скарг, колегія суддів не знайшла підстав для їх задоволення.

Керуючись ч.2 ст.376, статтями 404,407,418 КПК України колегія суддів

у х в а л и л а :
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 05.04.2016 року щодо ОСОБА_6 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення ухвали апеляційного суду.

Головуючий суддя: ОСОБА_2
Судді: ОСОБА_3
ОСОБА_4