УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.01.2020 року м. Житомир

Богунський райсуд м. Житомира в складі:
головуючого - судді ОСОБА_1
секретар судового засідання ОСОБА_2
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі клопотання захисника ОСОБА_3 , діючої в інтересах засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниця, громадянина України, про вирішення питання пов`язаного з виконанням вироку суду,
з участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_3 ,
ВСТАНОВИВ:
Захисник ОСОБА_3 , діючи в інтересах засудженого ОСОБА_6 , звернулася до суду з клопотання про вирішення питань пов`язаних з виконанням вироку суду, зазначивши, що при винесенні 14.06.2001 вироку Харківським обласним судом безпідставно визначено відбуття покарання у тюрмі з суворим режимом утримання, оскільки за нормами Кримінального кодексу України могло бути визначено лише відбуття покарання у умовах ВТК посиленого режиму. Вказаним вироком було порушено ст.ст. 3, 7 Європейської конвенції з прав людини, а тому просить скасувати вирок та ухвалу Верховного Суду України від 25.12.2017 та направити справу на новий судовий розгляд.
В судовому засіданні захисник підтримала своє клопотання, підтримане воно і в заяві засудженого.
Прокурор заперечував щодо задоволення клопотання.

Заслухавши пояснення захисника, позицію прокурора, дослідивши надані матеріали, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання.
ОСОБА_7 засуджений 14.06.2001 вироком Харківського обласного суду, зі змінами відповідно до ухвали Верховного Суду України від 25.12.2001, за ст. 93 пп. «а, і, ж, з», ст. 208, ст. 222 ч. 1 КК України (1960 р.), ст.ст. 190 ч. 2, 358 ч. 1 КК України (2001 р.) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.
У вироку суду зазначено, що призначене покарання підлягає відбуванню у тюрмі із суворим режимом утримання.
Посилання захисника на порушення вимог Кримінального кодексу України при постановлені вироку в частині визначення виду установи засудженому з урахуванням вимог статті 25 Кримінального кодексу України (в редакції 1960 року) не відповідає вимогам кодексу. У вказаній статті зазначено, що позбавлення волі встановлюється на строк від 3 місяців до 10 років, а за особливо тяжкі злочини, за злочини, що спричинили особливо тяжкі наслідки, і для особливо небезпечних рецидивістів у випадках, передбачених КК України, - не більше 15 років. Також у частині 8 вказаної статті зазначено, що позбавлення волі у вигляді ув`язнення в тюрмі на весь строк покарання або частину його може бути призначено: … особам, які по досягненні вісімнадцятирічного віку вчинили інші тяжкі злочини… і засуджуються за них до позбавлення волі на строк понад п`ять років.
На момент вчинення злочинів у період з вересня 1996 по лютий 1997 ОСОБА_7 був повнолітнім, тобто досяг 18-річного віку, вчинив згідно вимог ст. 7-1 КК України (1960 р.) тяжкі злочини ст. 93 пп. «а, і, ж, з» КК України, а тому вид установи також міг бути визначений у вигляді тюрми.
На час постановлення вироку - червень 2001 року - ст. 12 Виправно-трудового кодексу України (1970 р. з відповідними змінами) були передбачені види виправно-трудових установ, якими були: виправно-трудові колонії, тюрми, виховно-трудові колонії. Стаття 17 ВТК України передбачала, що особи, засуджені до довічного позбавлення волі, відбувають покарання у тюрмах.
Оскільки ОСОБА_7 був засуджений за вчинення злочинів до покарання у вигляді довічного позбавлення волі, йому і була визначена установа, де він повинен був відбувати покарання тюрма.
Визначений вироком суду режим тримання в тюрмі був передбачений ст. 29 ВТК, де визначено, що особи засуджені до довічного позбавлення волі відбувають покарання у тюрмах на суворому режимі.
Тобто, визначений вироком суду вид установи та режим тримання, відповідав вимогам Кримінального кодексу України (1960 р.) та Виправно-трудового кодексу України (1970 р.) діючих на час постановлення вироку.

Що стосується вимог захисника в частині скасування вироку Харківського обласного суду та ухвали Верховного Суду України і направлені матеріалів справи на новий судовий розгляд, то вказані вимоги не ґрунтуються на нормах ст. 537 КПК України (2012 року).
В порядку ст. 537 КПК України під час виконання вироку суд має право вирішувати певні питання, проте серед визначеного переліку законодавством не вказано на право суду щодо скасування ухваленого вироку або ухвали суду. Таким правом наділені апеляційна та касаційна інстанції згідно розділу У КПК України (2012 р.).

Керуючись ст.ст. 537, 539, 372, 376 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_3 , діючої в інтересах засудженого ОСОБА_4 про вирішення питання пов`язаного з виконанням вироку Харківського обласного суду від 14.06.2001, зі змінами відповідно до ухвали Верховного Суду України від 25.12.2001, за ст. 93 п. «а, і, ж, з», ст. 208, ст. 222 ч. 1 КК України (1960 р.), ст.ст. 190 ч. 2, 358 ч. 1 КК України (2001 р.), у зв`язку з відсутністю підстав.
Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м. Житомира протягом 7 днів з дня оголошення, засудженим протягом того ж часу з дня отримання копії ухвали (повного тексту).

Суддя ОСОБА_1