Ухвала
Іменем України

16 грудня 2019 року
м. Київ

справа № 760/28547/18
провадження № 51-5995ск19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу представника потерпілої фізичної особи-підприємців ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_6 ,
встановив:
Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 10 липня 2019 року ОСОБА_6 засуджено:

за ч. 1 ст. 191 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю строком на 1 рік;
за ч. 3 ст. 191 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки

6 місяців з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю строком на 2 роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки 6 місяців, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю строком на 2 роки.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 у відшкодування шкоди: матеріальної - 42025,11 грн, моральної - 50000 грн.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватою у тому, що з 13 червня 2016 року працюючи у фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на посаді приймальника замовлень, з покладенням на неї повної індивідуальної відповідальності на підставі відповідного договору, привласнила товарно-матеріальні цінності, що перебували у її віданні, за наступних обставин.
На початку вересня 2016 року ОСОБА_6 , перебуваючи на робочому місці за адресою: вул. Липківського, 1 в м. Києві, переслідуючи корисливий мотив, умисно привласнила один золотий ланцюжок 585 проби загальною вагою 29,9 г оціночною вартістю 20153,23 грн.
Крім того, на початку жовтня 2016 року обвинувачена, перебуваючи на робочому місці за адресою: вул. Липківського, 1 в м. Києві, переслідуючи корисливий мотив, умисно, повторно привласнила один золотий ланцюжок 585 проби загальною вагою 36,79 г оціночною вартістю 21871,88 грн.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 рокуапеляційні скарги захисника та прокурора задоволено, вирок Солом`янського районного суду

м. Києва від 10 липня 2019 року щодо ОСОБА_6 змінено та пом`якшено їй покарання.

Ухвалено вважати ОСОБА_6 засудженою до покарання:
за ч. 1 ст. 191 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з повною індивідуальною матеріальною відповідальністю строком на 1 рік;
за ч. 3 ст. 191 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з повною індивідуальною матеріальною відповідальністю строком на 2 роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з повною індивідуальною матеріальною відповідальністю строком на 2 роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування основного покарання із випробуванням, з іспитовим строком 2 роки, та покладено обов`язки передбачені ст. 76 КК України.
У касаційній скарзі представник потерпілої фізичної особи-підприємця

ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить скасувати оскаржувану ухвалу і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. В обґрунтування зазначає, що суд апеляційної інстанції звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України належним чином не обґрунтував свого рішення, при призначенні покарання не в повній мірі врахував суспільно небезпечні дії засудженої, а також обставини, які характеризують її особу. Окрім цього, вказує, що не відшкодування шкоди потерпілій свідчить про відсутність щирого каяття у засудженої.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
Дане кримінальне провадження у суді першої інстанції розглядалось за приписами ч. 3 ст. 349 КПК України.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину та правильність кваліфікації її дій за ч. ч. 1, 3 ст. 191 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги представника потерпілої про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої через м`якість, є необґрунтованими з огляду на наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.
За приписами ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Як убачається з вироку суду першої інстанції, при призначенні покарання

ОСОБА_6 , суд врахував конкретні обставини вчиненого злочину, його ступінь тяжкості, визнання вини, як обставину, що пом`якшує покарання, відсутність обставин, які обтяжують покарання, особу винної, яка після вчинення інкримінованих злочинів була притягнута до кримінальної відповідальності за ч. 4 ст. 185 КК України, що свідчить про її схильність до вчинення корисливих злочинів, завдану матеріальну шкоду потерпілій не відшкодувала, не покаялась, думку представника потерпілої про призначення покарання пов`язаного з позбавленням волі, та прийшов до висновку про необхідність призначення покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті інкримінованих злочинів, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю на певний строк.
Змінюючи вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що суд першої інстанції не врахував в повній мірі характеризуючі дані ОСОБА_6 , яка раніше не притягувалась до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується позитивно, має стійкі соціальні зв`язки, проживає з сином.
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано встановив обставинами, які пом`якшують покарання, - визнання вини в повному обсязі, щире каяття, активне сприяння слідству у розкритті злочину, та відсутність обставин, які обтяжують покарання.
За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, дійшла висновку про необхідність пом`якшення призначеного ОСОБА_6 покарання та звільнення від його відбування на підставі ст. 75 КК України з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки, з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, що в достатній мірі забезпечить її виправлення та попередження нових злочинів, з чим погоджується і колегія суддів касаційного суду.
Окрім цього, колегія суддів вважає необґрунтованим, посилання суду першої інстанції у вироку та представника потерпілої у касаційній скарзі на необхідність врахування при призначенні покарання - притягнення обвинуваченої до кримінальної відповідальності за ч. 4 ст. 185 КК України, оскільки в матеріалах провадження відсутні відомості про наявність обвинувального вироку щодо ОСОБА_6 , який набрав законної сили.
Апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду належним чином обґрунтована та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для скасування судових рішень, касаційним судом не встановлено.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги представника потерпілої та вважає, що у відкритті провадження слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілої фізичної особи-підприємців ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_6 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3