Провадження № 1-кс/947/8602/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23.06.2020 року

Слідчий суддя Київського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в місті Одесі клопотання старшого слідчого СВ Київського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_4 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000373 від 05.02.2020 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 358, ч.1 ст. 190 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з клопотання, у СВ Київського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області перебувають матеріали досудового розслідування, які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000373 від 05.02.2020, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 358, ч.1 ст. 190 КК України.

Так, 05.02.2020 до чергової частини Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області надійшла заява гр. ОСОБА_5 , про те, що 28.12.2018 року ОСОБА_6 , при укладанні договору комісії №7466/18/003925 на автомобіль TOYOTA COROLLA д/н НОМЕР_1 , надала паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_5 , з явними ознаками підробки.

Крім того 06.02.2020 до чергової частини Київського ВП в м. Одеса ГУНП в Одеській області надійшла заява ОСОБА_5 , в якій остання повідомляє про шахрайські дії відносно неї, а саме заволодіння майном яке належить останній, шляхом укладення договору з ТОВ «Ф.А.Р.Т.» ОСОБА_6 . Сума завданих матеріальних збитків встановлюється.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 25.07.2008 ОСОБА_5 уклала кредитний договір з ТОВ «Український промисловий банк» № 506-0131017/ФКВ-08, згідно якого банк надав останній кредитні кошти у сумі 27000 доларів США, строком на 84 місяців, а саме до 24.07.2015 на придбання автомобілю марки ToyotaCOROLLA 2008 року випуску. Крім того, з метою забезпечення вимог заставодержателя за кредитним договором № 506-0131017/ФКВ-08 від 25.07.2008 року, між ОСОБА_5 та ТОВ «Український промисловий банк» укладено договір застави транспортного засобу № 506-0131017/ZФКВ-08 від 25.07.2008, предметом застави якого є автомобіль марки ToyotaCOROLLA 2008 року випуску, р/н НОМЕР_1 .

30.06.2010 між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язень ТОВ «Укрпромбанку» на користь АТ «Дельта Банку» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами.

05.07.2012 Київським районним судом м. Одеси винесено заочне рішення, яким позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості в сумі 238450,90 грн. за кредитним договором від 25.07.2008 № 506-0131017/ФКБ-08 задоволено.

Так, 11.04.2013 державним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції було складено акт опису та арешту майна боржника від 12.04.2013, а саме автомобіля ToyotaCOROLLA 2008 року випуску, р/н НОМЕР_1 на підставі виконавчого провадження № 37293565 з примусового виконання виконавчого листа № 1512/4989/2012 виданого Київським районним судом м. Одеси 30.08.2012 про стягнення з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Дельта Банк» грошової суми в розмірі 238450,90 грн., після чого автомобіль було вилучено та поміщено на майданчик для зберігання автомобілів, що підтверджується актом прийому затриманого транспортного засобу.

В подальшому, 26.07.2018 року невстановлена слідством особа, діючи від імені ОСОБА_5 , надавши завідомо підроблений паспорт на ім`я ОСОБА_5 уклала з ТОВ «ФАРТ» договір комісії №7466/18/003925 на автомобіль TOYOTA COROLLA, номер кузова НОМЕР_2 , д/н НОМЕР_1 , згідно якого вказаний автомобіль за договором купівлі-продажу транспортного засобу № 7466/18/003926 було продано ОСОБА_7 за 120500 грн., в результаті чого за автомобілем були закріплені реєстраційні номерні знаки НОМЕР_3 .

Згодом, 28.08.2018 року ОСОБА_7 уклав з ОСОБА_8 договір купівлі-продажу автомобілю марки TOYOTA COROLLA,номер кузова НОМЕР_2 , д/н НОМЕР_3 , в результаті чого за автомобілем були закріплені реєстраційні номерні знаки НОМЕР_4 .

В подальшому, 22.03.2013 ОСОБА_8 уклала з ОСОБА_9 договір купівлі-продажу автомобілю марки TOYOTA COROLLA, номер кузова НОМЕР_2 , д/н НОМЕР_4 , в результаті чого за автомобілем були закріплені реєстраційні номерні знаки НОМЕР_5 .

На теперішній час зазначений автомобіль на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 5141/2019/1371553 від 22.03.2019 року належить ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Слідчий звертається з клопотанням про накладення арешту на майно обґрунтовуючи його тим, що на даний час наявні достатні підстави вважати, що автомобіль марки TOYOTA COROLLA, номер кузова НОМЕР_2 , являється предметом вчиненого кримінального правопорушення, був знятий з реєстраційного обліку та перереєстрований на підставі підроблених документів невстановленими особами, які в ході вчинення даного кримінального правопорушення могли знищити чи внести зміни в ідентифікаційні номери вузлів та агрегатів автомобіля з метою реалізації свого злочинного наміру.

Слідчий в судове засідання не з`явилась надавши до суду заяву про розгляд клопотання в її відсутність.

Дослідивши подане клопотання та додані до клопотання матеріали, слідчий суддя приходить до наступного переконання.
Відповідно до положень ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів. Одним з таких заходів є арешт майна у кримінальному провадженні.
Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення : 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У відповідності до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
З матеріалів провадження вбачається, що слідчим під час складання вищевказаного клопотання не в повній мірі дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.
Слідчим при складанні клопотання про накладення арешту на майно не дотримані вимоги ч.2 ст.171 КПК України, оскільки у клопотанні формально, без будь-яких підтверджень, слідчим зазначені підстави і мета відповідно до положень статті 170 цього Кодексу без відповідного обґрунтування необхідності арешту майна; не долучені документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном.
В порушення вимог ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого про арешт майна не зазначені правові підстави, мета відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.
Згідно з нормами Глави 10 та Глави 17 КПК України, правові підстави, з яких слідчим вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.
Відповідно до ч.3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.
Згідно з ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
У клопотанні слідчого зазначено, щоу провадженні СВ Київського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області перебувають матеріали досудового розслідування, які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000373 від 05.02.2020, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 358, ч.1 ст. 190 КК України.

Разом з цим, у клопотанні не зазначено, яке відношення може мати до кримінального провадження ОСОБА_9 , якому нібито у даний час належить зазначений автомобіль.
Таким чином, клопотання та долучені до нього матеріали не відповідають вимогам ч.2 ст.171 КПК України, оскільки не підтверджують підстави, мету та відповідного обґрунтування необхідності арешту майна, а також розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, слідчий суддя приходить до переконання, що на теперішній час наявні всі правові підстави для повернення клопотання прокурору для усунення недоліків, відповідно до вимог ч.3 ст.172 КПК України.

Керуючись ст.ст.170, 171, 172, 173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання слідчого СВ Київського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_4 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000373 від 05.02.2020 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 358, ч.1 ст. 190 КК України повернути прокурору для усунення недоліків, зазначених в мотивувальній частині ухвали.

Встановити строк для усунення недоліків в сімдесят дві години з моменту отримання ухвали.

Ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1