Номер провадження: 11-сс/813/721/20
Номер справи місцевого суду: 495/1739/20 1-кс/495/824/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,
представника власника майна адвоката ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.04.2020 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000007, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.01.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.04.2020 частково задоволено клопотання прокурора Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_6 та накладено арешт у вигляді заборони відчуження на квартиру загальною площею 72,1 кв. м. по АДРЕСА_1 (РНОНМ 103), у кримінальному провадженні №0000007, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.01.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Своє рішення слідчий суддя мотивував тим, що вказана квартира, на яку накладено арешт, відповідно до матеріалів кримінального провадження, відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, та з метою запобігання можливого відчуження майна (переоформлення, перереєстрації) та збереження його як речового доказу, необхідним та достатнім заходом забезпечення вказаного кримінального провадження є накладення арешту у вигляді заборони відчуження на квартиру загальною площею 72,1 кв. м. по

АДРЕСА_1 (РНОНМ 103).

Зміст вимог апеляційної скарги.
В своїй апеляційній скарзі власника майна просить оскаржену ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання слідчого відмовити у повному обсязі.

Вважає, що рішення слідчого судді є незаконним, необґрунтованим та прийнятим з істотним порушенням процесуального законодавства.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що:

- висновки, викладені прокурором в клопотанні про арешт майна, не відповідають дійсності, оскільки майно, на яке накладений арешт, було набуте ним на законних підставах;

- прокурором не зазначено законних підстав та мети для накладення арешту, а слідчим суддею при постановленні оскарженої ухвали не враховані зазначені обставини;

- вважає, що арештовано майно не є речовим доказом в розумінні ст. 98 КПК України, та в клопотанні прокурора не вказано, які сліди або інші відомості кримінального правопорушення може зберегти на собі арештоване майно;

- слідчим суддею не дотримано процесуальний строк розгляду клопотання про накладення арешту на майно та суб`єктний склад, за участю якого розглядається таке клопотання.

Позиції учасників апеляційного розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, виступ представника власника майна, який просив задовольнити апеляційну скаргу у повному обсязі; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін; дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Частина перша ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ї інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Зокрема, положення ст. 2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, а саме: захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень; охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження; забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні кримінальних правопорушень. Одним з таких заходів є арешт майна у кримінальному провадженні.
Нормами Глави 10 та Глави 17 КПК України передбачені правові підстави, з яких слідчим вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, які мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.
Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Частиною другою ст. 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Перевіривши матеріали провадження, апеляційним судом встановлено, що прокурором при складанні клопотання в повній мірі дотримані вищевказані вимоги кримінального процесуального Закону, оскільки воно містить всі необхідні відомості та правове обґрунтування необхідності накладення арешту на майно, а слідчий суддя розглянув клопотання повно, всебічно та об`єктивно, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про необхідність накладення арешту на майно шляхом заборони відчуження нерухомого майна.

Як зазначено у клопотанні прокурора, в провадженні СВ Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області знаходяться матеріали кримінального провадження №0000007, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.01.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, за фактом заволодіння шляхом шахрайства квартирою

АДРЕСА_2 .

Постаново старшого слідчого СВ Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 від 07.02.2020 вказаний об`єкт нерухомого майна визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні.

У клопотанні прокурора зазначено, що вказане у клопотанні майно є предметом даного кримінального правопорушення, та з метою недопустимості подальшої передачі

будь-кому в оренду, переоформлення (перереєстрації), перетворення (перебудови) до з`ясування всіх обставин вчинення кримінального правопорушення, розумним та співрозмірним є застосування арешту майна.

З матеріалів кримінального провадження та клопотання вбачається, що до

Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеській області надійшла заява про вчинення кримінального правопорушення від ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою:

АДРЕСА_3 , по факту шахрайства, відповідні відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000007 від 20.01.2020 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Відповідно до ордеру на жиле приміщення в будинку ЖБК №4 серія НФ від 26.01.1990, ОСОБА_10 , як члену ЖБК «Аккерман» видано ордер на житло, квартиру АДРЕСА_2 , який ОСОБА_10 було отримано на підставі рішення загальних зборів членів ЖБК «Аккерман» у зв`язку зі сплатою ним пайового внеску, що підтверджується відповідною квитанцією, наявною в матеріалах справи, в якій потерпілий з дружиною ОСОБА_11 та дітьми проживали та були зареєстровані.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, вказана квартира незаконо вибула із власності потерпілого ОСОБА_10 , та зареєстровано право власності на неї за ОСОБА_12 з використанням документів, які містять ознаки підробки.

Як вбачається з листа виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 07.02.2019 №02-15-22-535/311, виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради не здійснювалась приватизація квартири

АДРЕСА_2 .

В подальшому право власності на вищевказану квартиру перереєстровувалось ще за

ПП «Міська біржа «Аккерман», ОСОБА_13 та ОСОБА_8 .

Вищевикладені обставини були вірно враховані слідчим суддею при прийнятті оскарженого рішення, їм була надана належна правова оцінка, внаслідок чого слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для накладення арешту задля запобігання можливого відчуження майна (переоформлення, перереєстрації), а також збереження його як речового доказу, необхідним та визначив, що достатнім заходом у кримінальному провадженні є накладення арешту у вигляді заборони відчуження на зазначену вище квартиру.

Прокурор в судовому засіданні апеляційного суду пояснив, що потерпілою ОСОБА_11 було припинено чергову спробу відчужити квартиру ОСОБА_8 шляхом її продажу у приватного нотаріуса іншій особі.

Апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника щодо відсутності в оскарженій ухвалі вказівки на те, які саме сліди могло зберегти на собі майно, на яке прокурор просить накласти арешт, оскільки, відповідно до клопотання прокурора, основною метою арешту майна є запобігання незаконному відчуженню нерухомого майна.

Також апеляційний суд звертає увагу на усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, згідно з якою, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Отже, виходячи із зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини, апеляційний суд вважає, що оскільки інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність прийнятого слідчим суддею рішення, то вони не потребують надання на них відповіді.

Апеляційний суд наголошує, що застосований до арештованого майна засіб обтяження не позбавляє права добросовісного набувача на користування цим майном, а заборона подальшого розпорядження ним є гарантією ефективності проведення досудового розслідування та забезпечує можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди в разі доведення наявності складу кримінального правопорушення.

Висновки апеляційного суду.
З урахуванням викладеного вище, апеляційний суд доходить висновку про те, що слідчий суддя обґрунтовано, відповідно до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, всупереч доводам апелянта, наклав арешт на нерухоме майно у вигляді заборони відчуження.

Крім того, апеляційним судом при апеляційному розгляді не встановлено істотних порушень кримінального процесуального закону, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржене рішення слідчого судді постановлене у чіткій відповідності до положень кримінального процесуального Закону, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні апеляційного суду, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржена ухвала без змін.

Керуючись ст. ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.04.2020 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000007, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.01.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, залишити без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4