Справа № 442/6053/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1332/19 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
розглянувши у судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Львові апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 захисника засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 жовтня 2019 року, -

за участю прокурора ОСОБА_8
адвоката ОСОБА_6
засудженого ОСОБА_7

встановила:

ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 жовтня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про звільнення достроково або заміну невідбутої частини покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким відносно ОСОБА_7 за вироком Апеляційного суду м.Севастополя від 05.12.2002 р.
Згідно ухвали, 22.08.2019 адвокат ОСОБА_6 звернувся до суду із клопотанням про дострокове звільнення або заміну невідбутої частини покарання ОСОБА_7 , засудженого вироком Апеляційного суду м. Севастополя 05.12.2002 у справі №1-126 за п.п. «Г», «Ж», «З» ст. 93 КК України до довічного позбавлення волі. В обґрунтування клопотання вказує на те, що на даний час ОСОБА_7 відбув 15 років призначеного покарання і вважає, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини відпали обґрунтовані підстави для подальшого тримання його в установі виконання покарань, так як це суперечить ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року та ст.. 28 Конституції України. Також, звертає увагу, що 06.02.2019 ОСОБА_7 уклав шлюб з ОСОБА_9 . Згідно з довідкою до акту про медико-соціально експертну комісію №850837, засуджений є інвалідом 3 групи загального захворювання. Відповідно до довідки від 11.07.2019 №427 філіїДУ ЦОЗ ДКВС України у Львівській області ОСОБА_7 хворіє рядом захворювань. Просить також врахувати позитивну характеристику ОСОБА_7 .
Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції, зокрема, вказав, що при розгляді клопотання засудженого суд виходить з вимог ч.1 ст.82 КК України, якою передбачена лише можливість заміни більш м`яким покаранням, покарання у виді позбавлення волі призначеного на певний строк. Така заміна до призначеного судом покарання у вигляді довічного позбавлення волі не передбачена. Суд вважав, що підстав для задоволення клопотання захисника засудженого ОСОБА_7 про дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким немає. Посилання засудженого та його адвоката на порушення ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке розтлумачене в рішенні Європейського суду з прав людини від 09 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства Великобританії» в частині необхідності з боку держави передбачення можливості та механізму умовно-дострокового звільнення засудженого до довічного позбавлення волі, суд вважав необґрунтованим, оскільки до компетенції суду це не входить, а законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування. Таким чином, нормами Кримінального Кодексу України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини.
На дану ухвалу адвокат ОСОБА_6 захисник засудженого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати задоволити клопотання подане в порядку ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 539 КПК' України про звільнення ОСОБА_7 , 1969 року народження достроково або заміну не відбутої частини покарання більш м`яким. Постановити нову ухвалу, якою замінити ОСОБА_7 покарання у вигляді довічного позбавлення волі, призначеного вироком колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду м. Севастополя від 05 грудня 2002 року у справі № 1-126 по обвинуваченню ОСОБА_7 за ст.93 п.п. «Г», «Ж» , «З» КК України 1960 року на покарання з фіксованим строком і обмежитись відбутою частиною покарання на даний час.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що на даний час відбувши 15 років призначеного покарання ОСОБА_7 , вважає, що відповідно до практики Європейського Суду з прав людини відпали обгрунтовані підстави для подальшого тримання його в установі виконання покарань, так як це суперечить ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року та ст. 28 Конституції України.
Вказує, що згідно до Свідоцтва про одруження від 06 лютого 2019 року актовий запис № 28 виданого Дрогобицьким міським відділом актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області ОСОБА_7 уклав шлюб з ОСОБА_9 . ОСОБА_7 є інвалідом 3 групи загального захворювання, крім того має ряд інших захворювань.
Звертає увагу на позитивні характеристики та зміни на виправлення ОСОБА_7 , які підтверджується: характеристикою ( атестацією ) з 96 виправної колонії згідно якої обвинувачений «Твердо став на шлях виправлення»); протоколом комісії про переведення ОСОБА_7 в багатомісну камеру; копією диплома про освіту; характеристикою з ДВК № 40; характеристикою настоятеля Свято - Дмитрієвського храму с.Городище УПЦ від 27.06.2019 року.
Заслухавши доповідь судді, виступ захисника та засудженого, які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, виступ прокурора, який заперечив проти вимог апелянта та просив залишити без змін ухвалу суду, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про звільнення достроково або заміну невідбутої частини покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким відносно ОСОБА_7 за вироком Апеляційного суду м.Севастополя від 05.12.2002 р., прийшов до обґрунтованого висновку.
На переконання апеляційного суду судом першої інстанції вірно вказано про те, що посилання засудженого та його адвоката на порушення ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке розтлумачене в рішенні Європейського суду з прав людини від 09 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства Великобританії» в частині необхідності з боку держави передбачення можливості та механізму умовно-дострокового звільнення засудженого до довічного позбавлення волі, є необґрунтованим, оскільки до компетенції суду це не входить, а законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування. Таким чином, нормами Кримінального Кодексу України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини.
Законом України про кримінальну відповідальність, зокрема ст. ст. 81; 82; 85; 87 КК України, визначені підстави для умовно дострокового звільнення засудженої особи від відбування призначеного судом першої інстанції покарання або ж заміни не відбутої частини покарання більш м?яким, а кримінальним процесуальним законом, зокрема ст. ст. 537; 539 КПК України, визначено саму процедуру розгляду таких питань.
Питання про умовно дострокове звільнення засудженої особи від відбування призначеного покарання або ж заміни не відбутої частини покарання більш м`яким вирішується судом у кримінальному провадженні, що розпочинається з часу заявлення відповідного клопотання про вирішення такого питання.
Порядок кримінального провадження визначений законодавцем у ст. 1 КПК України, згідно якої, на території України порядок кримінального провадження визначається Конституцією України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, кримінальним процесуальним законом та іншими законами України.
Завданнями кримінального провадження, згідно ст. 2 КПК України, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до загальних засад кримінального провадження, викладених у ч. 1 ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати, крім іншого, таким загальним засадам кримінального провадження, як верховенство права (п. 1), законність (п. 2) та диспозитивність (п. 19), згідно яких, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ч. 1 і ч. 2 ст. 8 КПК). Під час кримінального провадження суддя зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, кримінального процесуального кодексу України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших законодавчих актів. Закони та інші нормативно правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати кримінальному процесуальному кодексу України. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить кримінальному процесуальному кодексу України. У разі, якщо норми кримінального процесуального кодексу України суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У випадках, коли положення кримінального процесуального кодексу України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу (ч. 1 та ч. ч. 3 6 ст. 9 КПК).
Конституційний Суд України в своєму рішенні, від 29 червня 2010 року, у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями (абз. 3 п. п. 3.1 п. 3), а у рішенні, від 22 вересня 2005 року, № 5 рп/2005, Конституційний Суд України вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування (абз. 2 п. п. 5.4 п .5).
Так, системний аналіз кримінального процесуального законодавства України, дає підстави для висновку, що до компетенції судді місцевого суду, на даний час, не входить розгляд клопотань про умовно дострокове звільнення від відбування покарання або ж заміну не відбутої частини покарання більш м`яким покаранням, відносно осіб засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі, враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права, який знайшов своє закріплення у практиці Конституційного Суду України і рішеннях Європейського суду з прав людини, та прийняття рішення про заміну засудженій особі до покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, оскільки при вирішенні такого клопотання суддя суду першої інстанції повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуючись процедури розгляду клопотання, тобто виходити з принципу законності.
З огляду на викладене, ухвала суду першої інстанції є законною, а тому, таку слід залишити без змін, а апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 без задоволення, порушення, на які вказує в апеляційній скарзі апелянт, не є тими порушеннями в розумінні кримінального процесуального законодавства України, що тягнуть за собою скасування судового рішення, і не вплинуло на законність і обґрунтованість постановленої судом першої інстанції ухвали.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегіясуддів,

постановила:

апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 жовтня 2019 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про звільнення достроково або заміну невідбутої частини покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким відносно ОСОБА_7 за вироком Апеляційного суду м.Севастополя від 05.12.2002 р. - без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4