ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/6058/17 Номер провадження 11-кп/814/90/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія ч.2 ст. 121 КК України ТЗ
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
із секретарем ОСОБА_5 ,

за участі прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
представника потерпілих адвоката ОСОБА_10 ,
захисників адвокатів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,
перекладача ОСОБА_13 ,
обвинуваченого ОСОБА_14 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0001604 за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_9 та його представника адвоката ОСОБА_10 , прокурора Полтавської місцевої прокуратури ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_14 на вирок Київського районного суду м. Полтава від 6 червня 2018 року,

встановила:

Цим вироком

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вертюжани Каменського району, Республіки Молдова, громадянина України, з середньою освітою, розлученого, працюючого водієм, зареєстрованого: АДРЕСА_1 , фактично проживав: АДРЕСА_2 , несудимого,
засуджено за ч.2 ст. 121 КК України до покарання у виді 7 років позбавлення волі.
Цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі Департаменту фінансів Полтавської ОДА, Бюджетно-фінансового управління виконавчого комітету Полтавської міської ради задоволено та стягнуто зі ОСОБА_14 витрати на стаціонарне лікування потерпілого від злочину на користь держави в особі:
- Департаменту фінансів Полтавської ОДА - в сумі 37860,15 грн.,
- Бюджетно-фінансового управління виконавчого комітету Полтавської міської ради - в сумі 12756 грн. 48 коп.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 задоволено частково та стягнуто зі ОСОБА_14 на користь потерпілого ОСОБА_9 44259,44 грн. в рахунок відшкодування завданої злочином матеріальної шкоди та 200000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього - 244259,44 грн.
Вирішено питання щодо речових доказів.

Вироком суду ОСОБА_14 визнаний винуватим в тому, що він 28 червня 2017 року, приблизно о 18 годині в квартирі за місцем спільного проживання зі ОСОБА_15 , по АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно наніс удари руками в область голови, тулубу та удар ножем в праве передпліччя ОСОБА_15 , спричинивши тяжкі тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, перелому правої тім`яно-скроневої кістки з переходом на основу черепа, забою головного мозку тяжкого ступеню, після травматичного субарахноїдального крововиливу, субкон`юктивального крововиливу правого ока, перелому виличної кістки праворуч, двобічного перелому нижньої щелепи зі зміщенням, закритої травми грудної клітки, двобічного перелому ребер 3, 4, 5 зліва, 2, 4 справа, забійної рани правого передпліччя та лівої кисті, множинних підшкірних гематом обличчя, тулуба та кінцівок.

Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_15 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_14 покарання у вигляді 8 років 6 місяців позбавлення волі. В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Свою апеляційну скаргу прокурор обґрунтовує тим, що суд дійшов неправильного висновку щодо наявності обставини, яка пом`якшує покарання, щирого каяття, оскільки ОСОБА_14 вину у вчиненні злочину визнав частково, надав суду неправдиві показання щодо кількості та механізму нанесених ударів, а також щодо подій після вчинення злочину. Ні під час досудового розслідування, ні під час судового розгляду у потерпілих вибачення не просив, завдану злочином шкоду не відшкодовував.
В апеляційних скаргах потерпілий ОСОБА_9 та його представник, адвокат ОСОБА_10 , не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_14 у вчиненні злочину, просять вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_14 покарання у виді 10 років позбавлення волі, а також стягнути моральну та матеріальну шкоду в сумі 1044259,44 грн.
Свої вимоги обґрунтовують тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність обставини, що пом`якшує покарання, щирого каяття, оскільки обвинувачений ні на досудовому розслідування, ні в суді не виказував будь-якого співчуття потерпілим щодо вчиненого.
Звертають увагу на обставини вчинення злочину, кількість та локалізацію тілесних ушкоджень.
Окрім цього обґрунтовують наявність моральної шкоди стражданнями потерпілого, пов`язаними зі смертю матері, та оцінюють таку шкоду в сумі 1000000 грн.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_14 просить вирок суду змінити, перекваліфікувавши його дії з ч.2 ст. 121 на ст. 128 КК України, та призначити мінімальне покарання, передбачене санкцією статті.
Обґрунтовуючи свої вимоги, обвинувачений зазначає, що від його дій не могли утворитись тяжкі тілесні ушкодження, зазначені у висновку судово-медичної експертизи. Більше того, вказаним висновком не спростовано факту, що тілесні ушкодження, які потягли смерть потерпілої, могли утворитись внаслідок її падіння та удару об виступаючі предмети.
Вказує, що після того, як він вийшов із квартири, потерпіла знаходилась у нормальному стані та вчиняла активні дії, що підтверджується показаннями свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які зазначили, що бачили, як 28.06.2017 приблизно о 18 год., коли обвинувачений вийшов з під`їзду, ОСОБА_15 у відчинене вікно викрикувала в його адресу образи.
Вважає, що судом порушено право обвинуваченого на захист, оскільки він за національністю є молдаванином, спілкується російською мовою, а української майже не розуміє, проте судом першої інстанції перекладача не залучено, жодного процесуального документу на рідну мову обвинуваченого не перекладено. Відповідно, в цьому провадженні є обов`язковою участь захисника, однак, йому було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, та проведено допит і слідчий експеримент без участі захисника. Тому протокол слідчого експерименту та судово-медична експертиза № 981 від 29.09.2017, проведена на підставі цієї слідчої дії, є недопустимими доказами.
Інші учасники судового розгляду вирок суду не оскаржили.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення обвинуваченого в підтримку своєї апеляційної скарги, його захисника, який просив виправдати обвинуваченого та заперечив проти апеляційних скарг інших учасників провадження, прокурора, потерпілих та їх представника, які просили задовольнити їх апеляційні скарги та заперечили проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, заслухавши показання свідків, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали кримінального провадження, дійшла такого висновку.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_14 у заподіянні ОСОБА_15 тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілої, та про кваліфікацію його дій за ч.2 ст.121 КК України ґрунтується на належних та допустимих доказах, що були безпосередньо досліджені у судовому засіданні та отримали належну оцінку.

Обвинувачений ОСОБА_14 в судовому засіданні не оспорював факт конфлікту з потерпілою та нанесення їй побоїв у час і місці, вказаних у вироку. При цьому не погоджувався з кількістю, характером та локалізацією спричинених ним тілесних ушкоджень, а також з тим фактом, що саме його діями спричинено потерпілій тілесні ушкодження, що потягли за собою її смерть.

В той же час, винуватість обвинуваченого повністю доводиться такими доказами.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 981 від 29.09.2017 виявлені у потерпілої тілесні ушкодження, а саме: відкрита черепно-мозкова травма у вигляді перелому склепіння та основи черепа з лінійним переломом правої тім`яної та скроневої кістки з розповсюдженням на велике крило основної кістки, що затухає на рівні основної пазухи справа, забою головного мозку, субдуральним та субарахноідальними крововиливами, ускладнених післятравматичними вторинними ішемічними змінами в правій скронево-тім`яній та лівій тім`яній долях мозку; забій, інфільтруючі крововиливи в м`які тканини голови з репаративними процесами прижиттєвого характеру, та переломи скулової дуги справа, лінійний перелом тіла нижньої щелепи зліва, перелом кута нижньої щелепи справа зі зміщенням, переломи передніх відрізків 2, 4-го ребер справа та 3-5-го ребер зліва; мілкі рубці та післятравматична гіпопігментанія ділянок обличчя, верхніх кінцівок, виникли від дії тупих обмежених предметів зі значною силою.

Під час апеляційного розгляду проведено комісійну судово-медичну експертизу, висновком № 60 від 18.06.2019 якої підтверджено наявність у потерпілої численних тілесних ушкоджень різного ступеню тяжкості. Згідно з цим висновком тяжкі тілесні ушкодження (черепно-мозкова травма) утворились від не менше як п`ятикратної ударної дії тупими предметами, якими могли бути ноги людини у взутті, пальці рук людини, стиснуті в кулак, або інші предмети з подібними характеристиками.

Смерть ОСОБА_15 настала внаслідок черепно-мозкової травми з переломом кісток склепіння та основи черепа, крововиливами під оболонки головного мозку, забоєм речовини головного мозку з ішемічно-некротичним ураженням головного мозку.

Між отриманими ОСОБА_15 тілесними ушкодженнями та настанням її смерті мається прямий причинно-наслідковий зв`язок.

Можливість утворення у потерпілої усього комплексу тілесних ушкоджень при падінні на площину як з попередньо наданим прискоренням, так і без нього, як з рівною, так і виступаючою поверхнею, виключається.

Характер і тяжкість черепно-мозкової травми, отриманої ОСОБА_15 , дозволяють вважати, що можливість збереження у потерплої після завдання їй тілесних ушкоджень здатності до виконання активних дій є вкрай маловірогідною.

Допитана під час апеляційного розгляду експерт ОСОБА_19 підтвердила зазначений висновок та вказала, що виключається отримання виявленої у потерпілої черепно-мозкової травми від падіння та від удару об предмети, що виступають. Після отримання травми потерпіла, більш імовірно, рухатись не могла.

Про наявність конфлікту між ОСОБА_14 та ОСОБА_15 28.06.2017 приблизно о 18 годині зазначають свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_18 та ОСОБА_17 , які у вказаний період знаходилися біля будинку і через відкриті вікна квартири чули сварку між потерпілою та обвинуваченим.

Обвинувачений під час слідчого експерименту та в ході судового розгляду у суді першої інстанції зазначив, що, коли після конфлікту 28.06.2017 приблизно о 18.15 год. виходив із квартири, потерпіла залишилась у ванній кімнаті. Також обвинувачений апеляційному суду повідомив, що вхідні двері у квартиру він зачинив на ключ та зазначив, що двері до квартири зсередини зазвичай зачиняли лише на один замок, оскільки інший замок зачиняється зсередини лише за допомогою ключа.

Той факт, що, виходячи із квартири, обвинувачений зачинив вхідні двері на ключ, підтвердила в суді апеляційної інстанції і свідок ОСОБА_17 .

Свідок ОСОБА_16 , яка перебувала на вулиці неподалік під`їзду, в якому проживали обвинувачений з потерпілою, апеляційному суду повідомила, що після того, як ОСОБА_14 вийшов із під`їзду, і до моменту, коли прийшов потерпілий ОСОБА_8 з дружиною та дитиною, сторонні особи до під`їзду не заходили, у квартирі потерпілої ОСОБА_15 було тихо.

Потерпілий ОСОБА_8 вказав, що потерпіла ввечері 28.06.2017 тривалий час не відповідала на телефонні дзвінки, у зв`язку з чим він із сім`єю вирішили приїхати до неї додому. На місці виявили, що вхідні двері квартири замкнені на два замки, а ОСОБА_15 перебувала у ванній кімнаті без свідомості. Також ОСОБА_8 вказав, що ключі від квартири мали лише він з братом, потерпіла та обвинувачений. Квартиру зсередини завжди зачиняли лише на один замок.

З рапорту інспектора-чергового ВП №1 ПВ ГУНП в Полтавській області вбачається, що ОСОБА_8 повідомив поліцію про виявлену ОСОБА_15 з тілесними ушкодженнями о 20.59 год. 28.06.2017.

Наведені обставини свідчать про те, що після конфлікту між ОСОБА_14 та ОСОБА_15 ніхто інший до квартири не заходив, обвинувачений був останнім, хто перебував у квартирі разом зі ОСОБА_15 до приходу ОСОБА_8 з дружиною та дитиною. Потерпіла після отриманих тілесних ушкоджень рухатись не могла і була виявлена через незначний проміжок часу в тому ж місці, де її залишив обвинувачений. Вказане підтверджує винуватість ОСОБА_14 в спричиненні потерпілій тяжких тілесних ушкоджень, що потягли за собою її смерть. При цьому кількість, характер та локалізація тілесних ушкоджень свідчать про спрямованість умислу ОСОБА_14 на заподіяння потерпілій тяжких тілесних ушкоджень.

Про усвідомлення ОСОБА_14 своєї винуватості та наслідків побиття потерпілої свідчить і його поведінка після цієї події. Зокрема, те, що обвинувачений намагався в квартирі приховати сліди злочину, відразу зібрав свої речі та документи у квартирі та на роботі й того ж вечора виїхав за межі м.Полтава, а наступного дня не вийшов на роботу.

Отже, дії ОСОБА_14 правильно кваліфіковано за ч.2 ст.121 КК України і підстав для перекваліфікації його дій на ст.128 КК України, про що просить в своїй апеляційній скарзі обвинувачений, немає.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_14 про непричетність до заподіяння ОСОБА_15 тяжких тілесних ушкоджень, зазначених у висновку експерта, колегія суддів розцінює як спосіб захисту з метою уникнення покарання. Такі показання повністю спростовуються викладеними вище доказами. Крім того, ОСОБА_14 постійно змінював показання щодо фактів, які мають важливе значення для з`ясування фактичних обставин кримінального провадження, що свідчить про його бажання спотворити обставини події.

Показання свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_18 та ОСОБА_17 про те, що потерпіла після конфлікту із вікна квартири продовжувала лаятись у бік обвинуваченого, який вийшов на вулицю, колегія суддів також оцінює критично як такі, що дані з метою допомогти ОСОБА_14 , з яким вони перебували у дружніх стосунках, уникнути кримінальної відповідальності.

Так, відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи та показань експерта у суді, потерпіла після отриманих тілесних ушкоджень рухатись та говорити не могла, а тому показання вказаних свідків у цій частині є суперечливими та вочевидь надуманими і спростовуються іншими дослідженими судом доказами.

Є необґрунтованими і доводи обвинуваченого про порушення його права на захист через незалучення у даному провадженні перекладача.

Як вбачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції у відповідності з вимогами ч. 3 ст. 29 КПК забезпечив ОСОБА_14 право давати показання, заявляти клопотання і подавати скарги, виступати в суді мовою, якою він володіє. Вказаною нормою КПК передбачено, що послугами перекладача учасники кримінального провадження користуються у разі необхідності.

З аудіозапису засідання місцевого суду та з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_14 вільно володіє українською мовою, розуміє та відповідає на поставлені питання, і жодних клопотань щодо залучення перекладача не заявляв.

Під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження при їх відкритті та наданні доступу до них, у порядку ст. 290 КПК України, а також при врученні копії обвинувального акта та копії реєстру матеріалів досудового розслідування в порядку ст. 293 КПК України ОСОБА_14 будь-яких зауважень та клопотань не заявляв, не зазначав, що не володіє чи не розуміє української мови, якою були складені процесуальні документи. Дані процесуальні дії були проведені за участю захисника.

Крім того, ОСОБА_14 хоча й народився в Молдові, однак, тривалий час проживає на території України та ще з 1991 року є громадянином України.

При цьому апеляційна скарга, клопотання обвинуваченого складені українською мовою, деякі з них написані ним власноручно. У судовому засіданні із пояснень, запитань та відповідей ОСОБА_14 вбачається, що він вірно розуміє суть пояснень інших учасників провадження та поставлених до нього запитань. Потерпілий ОСОБА_9 вказав, що всі роки, скільки обвинувачений жив з його матір`ю, вони з обвинуваченим спілкувались українською мовою, яку той чудово розумів. Тому доводи обвинуваченого про те, що він не володіє українською мовою, є явно надуманими.

Колегія суддів також враховує і ту обставину, що лише після ухвалення обвинувального вироку ОСОБА_14 почав заявляти про необхідність призначення йому перекладача.

Таким чином, відповідно до положень ст. 52 КПК України участь захисника у даному провадженні не є обов`язковою.

Під час проведення слідчого експерименту обвинувачений від послуг захисника відмовився, а тому його право на захист в ході вказаної слідчої дії, всупереч доводам ОСОБА_14 , не порушено.

Повідомлення про підозру ОСОБА_14 вручено у відповідності до ст.278 КПК України, істотних порушень КПК України слідчим та прокурором при цьому допущено не було.

Разом з цим доводи прокурора та потерпілого і його представника про невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, є слушними.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в апеляційному суді є невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого.

Пунктом 2 частини 1 статті 420 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

При призначенні покарання обвинуваченому суд першої інстанції, хоча і не вийшов за межі санкції інкримінованого злочину, проте не в повні мірі врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, думку потерпілих, які просили призначити максимальне покарання, те, що майнова та моральна шкода не відшкодовані.

Колегія суддів враховує, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.
Натомість обвинувачений свою вину у вчиненому злочині визнає частково, заперечує нанесення тяжких тілесних ушкоджень, які спричинили смерть потерпілої, в діях обвинуваченого відсутній осуд своєї поведінки, спричинену потерпілому шкоду не відшкодував. Тому суд першої інстанції безпідставно визнав обставиною, яка пом`якшує покарання, щире каяття.
Крім того, колегія суддів враховує конкретні обставини кримінального провадження, кількість та локалізацію нанесених ОСОБА_15 тілесних ушкоджень, дії обвинуваченого після вчинення злочину, який залишив потерпілу в зачиненій квартирі у безпорадному стані.
З огляду на вказане, призначене місцевим судом ОСОБА_14 мінімальне покарання, передбачене ч.2 ст. 121 КК України, за своїм розміром є явно несправедливим внаслідок м`якості.
З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку про необхідність призначення ОСОБА_14 більш суворого покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.121 КК України. Таке покарання відповідатиме вимогам ст.65 КК України, буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_14 та попередження нових злочинів.

Щодо доводів потерпілого про стягнення моральної шкоди в сумі 1000000 грн, то вони є необгрунтованими, виходячи з такого.
Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, місцевий суд правильно застосував закон, який підлягав застосуванню, врахував характер та обсяг моральних страждань потерпілого, пов`язаних зі смертю його матері, та визначив суму, що підлягає до стягнення із обвинуваченого, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.
Отже, розмір моральної шкоди місцевим судом визначено правильно і підстав для його збільшення не вбачається.
З огляду на вказане, колегія суддів дійшла висновку, що вирок суду підлягає скасуванню в частині призначення покарання з ухваленням в цій частині нового вироку.
Тому апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, потерпілого і його представника - частковому задоволенню, а апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_14 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора Полтавської місцевої прокуратури ОСОБА_6 задовольнити, апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_9 та його представника адвоката ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Київського районного суду м. Полтава від 6 червня 2018 року щодо ОСОБА_14 скасувати в частині призначення покарання.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_14 призначити покарання за ч.2 ст. 121 КК України у виді восьми років шести місяців позбавлення волі.
В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців: засудженим, який тримається під вартою, - з моменту отримання його копії, іншими учасниками - з моменту проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4