Справа №295/6421/20
УХВАЛА
Іменем України

22.06.2020 року м. Житомир

Слідчий суддя Богунського районного суду міста Житомира ОСОБА_1 ,
за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши клопотання слідчого СВ Житомирського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Житомирської місцевої прокуратури ОСОБА_4 про накладення арешту на майно, винесене в кримінальному провадженні №0002445 від 31.05.2020 року, та додані до клопотання матеріали,-

ВСТАНОВИВ:
Слідчий звернулась з клопотанням, в якому просить накласти арешт на посвідчення водія серії НОМЕР_1 , видане на ім`я ОСОБА_5 від 12.12.2018, що вилучено до Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області, по вул. Лесі Українки,17 в м. Житомирі, із забороною розпоряджатися та користуватися та володіти вказаним майном.

У клопотанні вказано, що 30.05.2020 року, близько 14-09 год. за адресою: м. Житомир, вул. Вільський Шлях 165 працівниками поліції зупинено автомобіль марки Reno Laguna, за кермом якого знаходився ОСОБА_5 , в посвідченні водія котрого виявлено ознаки підробки.

В обгрунтування клопотання слідчий посилалась на те, що посвідчення є предметом вчинення кримінального правопорушення, з метою збереження речового доказу необхідно накласти арешт, оскільки не застосування останнього може призвести до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати чи знищення.

Прокурор Житомирської місцевої прокуратури ОСОБА_6 , слідча, в судове засідання, яке призначалось неодноразово не з"явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Дослідивши матеріали справи, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню. Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У відповідності до ст. 131 КПК України з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи забезпечення кримінального провадження, зокрема, арешт майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди (ч. 2 ст. 170 КПК України).

Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою.

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст.94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження. Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого/прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону. Враховуючи викладене, відповідно до ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено, зокрема підстави і мета відповідно до положень ст. 170 цього ж Кодексу. Однак, зазначених вимог закону слідчий, який вніс клопотання про арешт майна, та прокурор який його погодив не дотрималися. Слідчим суддею встановлено, що в провадженні Житомирського відділу поліції перебуває кримінальне провадження №0002445 від 31.05.2020 року, зареєстроване за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 358 КК України (підроблення документів, печаток, штампів та бланків, збут чи використання підроблених документів, печаток, штампів). Постановою слідчого СВ Житомирського ВП ГУ НП в Житомирській області від 31.05.2020 року посвідчення водія серії НОМЕР_1 , видане на ім`я ОСОБА_5 від 12.12.2018 року визнане речовим доказом у кримінальному провадженні №0002445 від 31.05.2020 року. Метою накладення арешту на сторона обвинувачення визначає збереження речового доказу. При цьому, яким чином шляхом накладення арешту на майно з позбавленням права відчудження, розпорядження та користування вказаним посвідченням водія буде виконано завдання заходу забезпечення кримінального провадження слідчим у клопотанні не вказано, в судове засідання прокурор/слідчий не з"явились, не обгрунтувли та не довели вказані завдання в судовому засіданні (зокрема, відсутнє посилання на встановлений під час досудового розслідування та обгрунтування принаймні одного ризику - приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, передбачені другим абзацом ч. 1 ст. 170 КПК України).

Так, матеріалами клопотання не доведено сукупність підстав та розумних підозр вважати, що не застосування арешту майна призведе до відчудження, приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, втрати речових доказів, а обмеження права ОСОБА_5 на цьому етапі кримінального провадження в інтересах досудового розслідування виправдане.

Фактично у клопотанні про арешт майна мотивування викладене у виді формального наведення змісту норм КПК України, що регулюють вирішення питання про накладення арешту на майно.

Накладаючи арешт на майно з підстав передбачених п. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 170 КПК України, слідчий суддя має не тільки переконатися в тому, що майно відповідає критеріям зазначеним у ст. 98 КПК України, а й врахувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; 3) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 4) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб. Оскільки винесення постанови про визначення майна речовим доказом, не може бути єдиною підставою, для арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатись в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину.

Наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження, в даному випадку саме арешт, з метою уникнення негативних наслідків.

Зі змісту клопотання вбачається, що в його обгрунтування слідчим зазначено лише те, що 30.05.2020 року, близько 14-09 год. за адресою: м. Житомир, вул. Вільський Шлях 165 працівниками поліції зупинено автомобіль марки Reno Laguna, за кермом якого знаходився ОСОБА_5 , в посвідченні водія котрого виявлено ознаки підробки.

Проте, на підставі чого орган досудового розслідування вважає, що посвідчення водія має ознаки підробки, які саме ознаки підробки та що вказувало б на наявність ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, жодним чином не наведено у клопотанні, тобто слідчим та прокурором не доведено наявність достатніх підстав, що вказують на вчинення злочину.

Згідно ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

З наведеного слідує, що слідчий, прокурор повинен обґрунтувати в судовому засіданні, при розгляді клопотання про арешт майна, необхідність його накладення, а також обставини, на які посилається, як на підставу та мету для накладення арешту проте, прокурор в судове засідання не з`явивився.

Викладене в сукупності з тим, що визнання стороною обвинувачення арештованого майна речовим доказом у даному кримінальному провадженні, не може бути безумовною підставою для арешту майна, а тому слідчий суддя дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість клопотання.

Крім того, на думку слідчого судді дане клопотання не підлягає до задоволення і з тієї підстави, що воно подане не уповноваженою на те особою.

Частиною другою ст. 2 КПК України передбачено завдання кримінального провадження, зокрема, в тому, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно ч. 1 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні має бути вказано документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 64-2 КПК України третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, може бути будь-яка фізична або юридична особи.

Згідно з ч. 2 ст. 64-2 КПК України третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, виникають з моменту звернення прокурора до суду із клопотанням про арешт майна.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови в задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна.

З огляду на викладене, з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна у третіх осіб має право звернутися виключно прокурор.

З матеріалів клопотання встановлено, що майно було вилучено у ОСОБА_5 31.05.2020 року, проте, процесуальний статус останнього у клопотанні не вказано.

Проаналізувавши викладене, можна дійти висновку, що оскільки ОСОБА_5 не має конкретного процесуального статусу в даному кримінальному провадженні, але на майно, що йому належить, в цілях кримінального провадження сторона обвинувачення клопоче накласти арешт то при визначенні з порядком звернення з клопотанням про арешт майна до слідчого судді прокурору слід керуватись не тільки положеннями глави 17 КПК України, а й іншими статтями КПК України, які закріплюють положення щодо статусу осіб, щодо майна яких вирішується питання про арешт, а саме до ст. 64-2 КПК України.

Положення ст. 64-2 КПК України є імперативними і не виконуються на розсуд прокурора або слідчого.
У зв`язку з тим, що в кримінальному провадженні № 0002445 від 31.05.2020 року на час звернення до слідчого судді відсутні підозрювані, потерпілі, юридичні особи, щодо яких здійснюється провадження, то майно, на яке слідчий просить накласти арешт, вважається майном третьої особи, а тому з клопотанням про його арешт, відповідно до ст. 64-2 КПК України, повинен звертатися виключно прокурор.
Натомість з клопотання про арешт майна звернувся не прокурор, а слідчий ОСОБА_3 .

Незважаючи на викладені положення, те, що слідчим суддею було повернуто дане клопотання для належного оформлення, прокурором вимоги проігноровано та з клопотанням звертається повторно слідчий.

Враховуючи наведене в сукупності, слідчий суддя відмовляє в задоволенні клопотання у повному обсязі.

За правилами статті ч. 3 ст. 169 КПК України слідчий, прокурор після отримання судового рішення про відмову в задоволенні або про часткове задоволення клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, судового рішення про повне або часткове скасування арешту тимчасово вилученого майна повинні негайно вжити заходів щодо виконання судового рішення та направити повідомлення про його виконання слідчому судді.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 172, 173 КПК України, слідчий суддя,
п о с т а н о в и в:
В задоволенні клопотання слідчого клопотання слідчого СВ Житомирського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області ОСОБА_3 , яке погоджене прокурором Житомирської місцевої прокуратури ОСОБА_4 про накладення арешту на посвідчення водія серії НОМЕР_1 , яке видане на ім`я ОСОБА_5 від 12.12.2018р. - відмовити.

Копію ухвали не пізніше наступного дня після її оголошення направити слідчому СВ Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області ОСОБА_3 та прокурору Житомирської місцевої прокуратури ОСОБА_6 .

Слідчий, прокурор після отримання судового рішення про відмову в задоволенні клопотання про арешт тимчасово вилученого майна повинні негайно вжити заходів щодо виконання судового рішення та направити повідомлення про його виконання слідчому судді.

В частині відмови в задоволенні клопотання про арешт майна ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1