У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 0000226, за апеляційною скаргою прокурора Врадіївського відділу Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_6 на вирок Врадіївського районного суду Миколаївської області від 18 вересня 2017 року відносно
ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Кодри Врадіївського району Миколаївської області мешкає в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурори ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
обвинувачений ОСОБА_7 ,
захисник ОСОБА_10 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, виправдано за відсутністю події злочину.
Вирішено питання щодо речових доказів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги прокурора.

Просить вирок Врадіївського районного суду Миколаївської області від 18 вересня 2017 року, скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання у виді 2 років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік. Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Узагальнені доводи апелянта.

На обґрунтування апеляційний вимог прокурор зазначає, що вирок суду відносно ОСОБА_7 є незаконним і таким, що підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.
На думку апелянта, ухвалюючи виправдувальний вирок відносно ОСОБА_7 , суд першої інстанції не виконав вимог ст. ст. 2, 94, 370, 411 КПК України та не прийняв до уваги доказів, які могли істотно вплинути на його висновки.
Суд дійшов хибного висновку про те, що показання обвинуваченого ОСОБА_7 стосовно часу та обставин перенесення коліс до автобусної зупинки, розташованої неподалік домоволодіння, підтверджується показаннями свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .
Виходячи із показань, викладених у вироку, обвинувачений ОСОБА_7 не казав про обставини перенесення коліс до автобусної зупинки, зокрема і про те хто із сторонніх осіб знаходився на автобусній зупинці, коли він переносив туди колеса.
Свідок ОСОБА_11 показав, що знаходячись на автобусній зупинці у кінці березня 2017 року біля 10.00 год., коліс від автомобіля він не бачив, пізніше на зупинку прибув ОСОБА_12 , потім прийшов ОСОБА_7 та приніс із собою 2 колеса до автомобіля, далі з приміщення аптеки виніс ще одне колесо, яке також приніс на зупинку. При цьому вхідні двері до аптеки йому відчиняла особа жіночої статі.
У подальшому свідок ОСОБА_11 , в тому числі і під час повторного допиту, змінював надані суду показання, у частині того, хто відчиняв вхідні двері до аптеки. Казав, що він не бачив, хто саме відчиняв двері ОСОБА_7 , коли той виносив колеса. Потім поясняв суду, що він стояв спиною до аптеки та по характерному звуку зрозумів, що двері до аптеки відчинились, про те, хто саме їх відчиняв, він не бачив.
Крім того вказаний свідок пояснив, що коли він прийшов на автобусну зупинку, то там вже знаходились 2 колеса. Але, як випливає із його показань наданих суду 15.08.2017, ОСОБА_7 виніс два колеса біля 12 год., тобто, аж через 2 год. потому.
Допитаний в суді свідок ОСОБА_12 показав, що він біля 10.00 год. прийшов на автобусну зупинку. Пізніше на зупинку прийшов ОСОБА_11 . Через тривалий проміжок часу, а саме за півгодини до відправлення автобусу, із приміщення аптеки вийшов ОСОБА_7 та приніс 2 автомобільних колеса, потім ще одне. ОСОБА_11 у цей час також перебував на зупинці.
Апелянт вважає, що аналіз наведених показань у системному зв`язку із сукупністю інших доказів, досліджених судом, вказують на те, що свідок ОСОБА_11 під час судового розгляду надавав суду показання, які не узгоджуються між собою, та не узгоджуються із показаннями обвинуваченого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_12 . Вважає, що суд безпідставно поклав їх в основу виправдання обвинуваченого ОСОБА_7 , не зважаючи на те, що показання свідка ОСОБА_11 є суперечливими, та частково спростовані у судовому засіданні. Зокрема, показання останнього стосовно стану зношеності коліс на 80 % принесених ОСОБА_7 , що спростовується показаннями свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та потерпілої ОСОБА_15 .
На думку прокурора суд невірно виклав показання свідка ОСОБА_13 , який у судовому засіданні пояснив, що колеса, які зниклі з будинку матері, мали добрий стан, були зношені лише на 20 %, але суд зазначив, що колеса були зношені на 80 %.
Про добрий стану коліс у судовому засіданні надали пояснення свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , але суд показання свідка ОСОБА_12 у цій частині у вироку не навів.
Окрім цього, спростовані показання обвинуваченого ОСОБА_7 у частині місцезнаходження автомобільних коліс у гаражі потерпілої. Так, обвинувачений стверджував, що автомобільні колеса він дістав із оглядової ями гаража потерпілої. Натомість потерпіла ОСОБА_15 , свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 поясняли, що автомобільні колеса, знаходились ліворуч на підлозі при вході до приміщення гаражу. Після крадіжки ОСОБА_14 в оглядовій ямі бачив автомобільні колеса, які були у дуже зношеному стані.
Судом не надано належної оцінки показанням потерпілої ОСОБА_15 , свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 та не наведено мотивів, чому зазначені показання не взяті до уваги.
Показання свідка ОСОБА_14 про те, що він бачив місце розташування автомобільних коліс у гаражі потерпілої перед їх викраденням та про знаходження у оглядовій ямі гаража потерпілої інших коліс, є показаннями свідка щодо фактів, які він сприймав особисто, але суд не прийняв їх до уваги, розцінивши, як показання з чужих слів.
Суд допустив порушення вимог процесуального законодавства, визначаючи підстави для виправдання обвинуваченого ОСОБА_7 , а саме суд дійшов висновку про недоведеність стороною обвинувачення вчинення ОСОБА_7 інкримінованого злочину, у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, натомість, у резолютивній частині вироку, суд зазначив, як підставу для виправдання ОСОБА_7 відсутність події злочину, що вказує на невідповідність вироку суду фактичним обставинам кримінального провадження.
З урахуванням викладеного прокурор вважає, що суд, в порушення вимог ст. ст. 2, 94 КПК України, не оцінив кожний доказ з точки зору належності і достовірності, а сукупність доказів з точки зору взаємозв`язку, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відсутність події злочину, що не відповідає фактичним обставинам провадження.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

Досудовим розслідуванням встановлено, що в кінці березня 2017 року, близько 11.00 год., ОСОБА_7 , маючи доступ до території домоволодіння ОСОБА_15 , яке розташоване в АДРЕСА_2 , виявив, що в гаражі зберігаються 3 колеса (автошини з дисками), які були у використанні, та у нього виник умисел, направлений на таємне викрадення вказаних коліс. Скориставшись тим, що ОСОБА_15 вийшла з території домоволодіння, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, ОСОБА_7 через двері гаражу викрав вказані колеса та викраденим розпорядився за власним розсудом в корисливих для себе цілях. Вказаними діями спричинив потерпілій майнову шкоду в розмірі 1 105 грн., яка не відшкодована.
Дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 1 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка).
Виправдовуючи ОСОБА_7 у вчиненні вказаного злочину, суд першої інстанції зазначив, що, з огляду на свідчення допитаних в судовому засіданні осіб вбачається, що показання обвинуваченого ОСОБА_7 стосовно часу та обставин перенесення коліс до автобусної зупинки підтверджується показаннями свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . З показань вказаних свідків вбачається, що обвинувачений приніс колеса з приміщення аптеки до зупинки близько 12.00 год., що, в свою чергу, спростовує твердження потерпілої ОСОБА_15 стосовно викрадення обвинуваченим коліс між 10 год. та 11 год. При чому показання свідка ОСОБА_11 підтверджують показання обвинуваченого стосовно того, що потерпіла відкривала обвинуваченому двері, коли той виносив колеса з приміщення аптеки, та відсутність інших осіб в аптеці, що також підтверджується показаннями потерпілої. Крім того, вони підтверджують твердження обвинуваченого, стосовно того потерпіла нікуди не відлучалась і спростовують доводи потерпілої з приводу того, що вона в період з 10 до 11 год. ходила до магазину, де перебувала 15 хв.
Стосовно показань свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 суд вказав на те, що вказані свідки були тільки понятими під час проведення слідчої дії та їх свідчення жодним чином не дають відповіді на питання щодо винуватості чи невинуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочині. Аналогічна ситуація стосовно показань свідка ОСОБА_18 , однак показання останнього підтверджують показання обвинуваченого, свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 щодо часового проміжку між принесенням обвинуваченим коліс на зупинку та відправленням автобуса.
Суд вказав, що свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_19 та ОСОБА_14 не були очевидцями вчинення злочину, про цей факт та особу, яка його вчинила, вони дізналися безпосередньо від потерпілої. Таким чином, показання наведених свідків є показаннями з чужих слів, при чому вони зводяться виключно до обізнаності останніх про те, що зі слів потерпілої їм стало відомо про викрадення в березні 2017 року обвинуваченим у потерпілої коліс, коли вона вийшла до магазину.
Суд зазначив, що показання обвинуваченого, потерпілої, свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_14 є суперечливими і протилежними щодо можливості самостійного відкриття вхідних дверей до приміщення аптеки, заносячи або виносячи щось із нього. З наданих стороною обвинувачення доказів вбачається, що на стадії досудового розслідування не було вжито жодних заходів та не проведено жодних слідчих дій на підтвердження або спростування таких обставин. Не проведено і жодних слідчих дій, на підтвердження чи спростування доводів обвинуваченого, потерпілої та свідка ОСОБА_11 щодо обставин залишення потерпілою аптеки в період часу з 10.00 год. до 11.00 год.
З приводу показань потерпілої про намір продажу викрадених коліс, то стороною обвинувачення не надано доказів на підтвердження таких обставин. І хоча потерпілою до цивільного позову додано ряд доказів на підтвердження цих обставин, однак ухвалою суду від 04.08.2017 р. цивільний позов потерпілої, разом з приєднаними до нього матеріалами, повернутий останній та вважається таким, що неподаний. В подальшому, ні потерпілою, ні стороною обвинувачення, наведені докази в порядку ст. 290 КПК України не відкривались учасникам кримінального провадження та не долучались до матеріалів справи на підтвердження винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Стосовно інших письмових доказів, наданих стороною обвинувачення, зокрема:
- протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 21.06.2017 р., відповідно якому потерпіла ОСОБА_15 повідомила про факт вчинення у неї крадіжки;
- витягу з кримінального провадження № 0000226, згідно з яким 21.06.2017 р. до ЄРДР внесено відомості про вчинення злочину за правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 185 КК України, фабула якого звучить наступним чином 21.06.2017 р. до Врадіївського ВП ГУНП в Миколаївській області звернулась ОСОБА_15 із заявою про те, що 21.03.2017 р. ОСОБА_20 здійснив крадіжку трьох коліс від автомобіля марки «Москвич», які зберігались в приміщенні гаражу за адресою АДРЕСА_2 , чим спричинив останній матеріальну шкоду;
- протоколу огляду місця події від 21.06.2017 р. з фототаблицею до нього, згідно якому оглянуто домоволодіння, в тому числі приміщення гаражу, що належить потерпілій ОСОБА_15 та знаходиться по АДРЕСА_2 , при проведенні огляду слідів вчинення кримінального правопорушення не зафіксовано;
- протоколу обшуку від 27.06.2017 р. з фототаблицею та відеозаписом до нього, згідно з якими обвинувачений добровільно видав 3 колеса, вказавши на те, що потерпіла сама дала йому їх;
- протоколу обшуку та відеозапису з якого вбачається, потерпіла впізнала належні їй колеса;
- висновку оцінювача № 1147 від 29.06.2017 р., за даними якого вартість 3 коліс (автошин з дисками), без урахування ПДВ, складає 1 105 грн.
Суд дійшов висновку, що наведені докази не містять жодної беззаперечної інформації про вчинення обвинуваченим злочину, а відображають хід проведення певних слідчих дій, а саме прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення та внесення інформації до Єдиного реєстру досудових розслідувань, проведення огляду місця події, проведення обшуку та оцінки майна, про викрадення якого заявлено потерпілою.
Інших доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, які б підтверджували наявність події злочину, стороною обвинувачення не надано, а тому суд дійшов висновку про недоведеність вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому злочину, та виправдав останнього.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора який вимоги апеляційної скарги підтримав частково, просив вирок скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_10 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, та, в порядку вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням прокурора повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження, дані що характеризують особу обвинуваченого, обговоривши доводи апеляційної скарги та змінену позицію прокурора щодо апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування й судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу та щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення й не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в порядку, передбаченому цим кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення та має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом.
Згідно з п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1954 року, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено відповідно до закону.
За вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
За змістом ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку зазначаються у разі визнання особи виправданою формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
У разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення; обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання; мотиви призначення покарання, звільнення від відбування покарання, застосування примусових заходів медичного характеру при встановлені стану обмеженої осудності обвинуваченого, застосування примусового лікування відповідно до статті 96 КК України, мотиви призначення громадського вихователя неповнолітньому; підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
Обвинувальний вирок ухвалюється тільки за умов, коли в ході судового розгляду винність обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення доведена належними та допустимими доказами і не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: у тому числі подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
За змістом ст. 92 КПК України, обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом. Суд оцінює надані сторонами докази відповідно до ст. 94 цього Кодексу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Відповідно до положень ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Відповідно до ст. 94 КПК України, слідчій, прокурор, слідчій суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Суд зобов`язаний неухильно дотримуватися вимог Конституції, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких дано Верховною Радою, тобто з урахуванням рішень Конституційного Суду та практики Європейського суду з прав людини, ст. 62 Конституції (презумпція невинуватості) та ст. 6 конвенції.
У рішеннях у справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 р. та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06.12.1998 р. Європейський суд наголошував на тому, що «суд, при оцінці доказів, керується критерієм доведеності винуватості особи поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).
За змістом вимог ст. 373 КПК України, у разі, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа, кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення ухвалюється виправдувальний вирок.
Обвинувальний вирок ухвалюється тільки за умов, коли в ході судового розгляду винність обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення доведена належними та допустимими доказами і не може ґрунтуватися на припущеннях.

Наведених вимог кримінального процесуального закону та норм міжнародного права суд першої інстанції дотримався.

Під час апеляційного розгляду прокурор клопотав про дослідження доказів, які на його думку, підтверджують обвинувачення ОСОБА_7 у таємному викраденні майна ОСОБА_13 , а саме показань обвинуваченого, потерпілої, свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , висновку оцінювача.
Апеляційним судом протягом всього часу судового розгляду кримінального провадження сторонам створювались необхідні умови для реалізації їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Вони мали рівні права на надання суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених КПК України.
Як апеляційним судом, так і стороною обвинувачення у період з 26.07.2018 р. по 26.12.2019 р. приймались заходи з приводу забезпечення участі потерпілої в судовому розгляді. Потерпіла викликалась до апеляційного суду 12 разів, але протягом більше року розгляду кримінального провадження, потерпіла ОСОБА_15 у судове засідання не з`явилась, розгляд кримінального провадження тривав. За поясненнями прокурора потерпіла перебувала за кордоном.
Чинним кримінальним процесуальним кодексом не передбачено заходів впливу на потерпілого у разі його неявки у судове засідання, окрім накладення грошового стягнення, у випадках та порядку, передбачених главою 12 КПК України. Але, зважаючи на встановлені апеляційним судом обставини, а саме перебування потерпілої тривалий час за кордоном, причина неприбуття потерпілої ОСОБА_15 у судове засідання є поважною, у зв`язку з чим накладення грошового стягнення є недоречним.
Отже, допит потерпілої протягом часу розгляду кримінального провадження не був здійснений, що позбавляє можливості з`ясувати обставини зникнення з її гаражу коліс та надати їм належну юридичну оцінку.
В суді першої інстанції потерпіла ОСОБА_15 стверджувала, що після зустрічі з обвинуваченим та спільного вживання алкогольних напоїв, помітила відсутність 3 коліс, які вона мала намір продати. Вона зателефонувала обвинуваченому, який зізнався, що взяв колеса за бензин, який він витратив возячи її. Вважала, що обвинувачений виніс колеса в той час коли вона відлучалась до магазину, тобто між 10.00 год. та 11.00 год. Загалом коліс було 6 штук. Про крадіжку в поліцію повідомила 21.06.2017 р.

Обвинувачений ОСОБА_7 наполягав на тому, що в кінці березня відвідував потерпілу, вони разом вживали алкогольні напої. Але потім він, разом з потерпілою, пішли до приміщення гаражу, де він в присутності потерпілої з ями гаража дістав 3 автомобільні колеса. При цьому потерпіла приносила йому драбину та ліхтарик для того щоб він зміг залізти до ями. Оскільки двері гаража виходять до приміщення аптеки, то він колеса переніс спочатку до приміщення аптеки, а потім до автобусної зупинки, при цьому потерпіла притримувала двері аптеки, коли він виносив колеса. В аптеці, окрім потерпілої, нікого не було. На автобусній зупинці він розмовляв із ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , які в подальшому допомогли йому завантажити колеса до автобусу. Спочатку казав останнім, що купив колеса, а потім що йому їх подарували. Під час вказаних подій потерпіла нікуди не виходила. Через деякий час потерпіла стала вимагати розрахуватися за колеса і погрожувала зверненням до поліції, звинувативши його у крадіжці.

Свідок ОСОБА_12 в суді апеляційної інстанції показав, що до зупинки де він знаходився, прийшов ОСОБА_11 , потім підійшов ОСОБА_7 з двома колесами, через деякий час ОСОБА_7 приніс ще одне колесо. ОСОБА_12 підтвердив надані ним показання в суді першої інстанції в тій частині, що він бачив біля приміщення аптеки ОСОБА_7 і ще одну особу з якою, як він вважав ОСОБА_7 , прощався.
Свідок ОСОБА_11 в суді апеляційної інстанції показав, що він, прибувши на зупинку, побачив ОСОБА_7 , який ніс 2 колеса від автомобілю. Він зрозумів, що ці колеса ОСОБА_7 ніс із приміщення аптеки. Залишивши колеса на зупинці, ОСОБА_7 пішов, і приніс третє колесо. Вказані колеса, як повідомив ОСОБА_7 , йому подарували.
Свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 підтвердили обставини перенесення обвинуваченим коліс, але вони не підтвердили, і не спростували тверджень потерпілої стосовно наміру обвинуваченого про таємне викрадення майна чи про винесення його за згодою потерпілої.

Із дослідженого апеляційним судом висновку оцінювача № 1147 від 29.06.2017 р. вбачається, що оцінювачем проведено оцінка вартості 3 коліс (дисків з автошинами), вартість яких, без урахування ПДВ, становить 1 105 грн. Цей доказ підтверджує лише вартість коліс, і також не підтверджує факту викрадення коліс обвинуваченим ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі прокурор вказує на розбіжності стану зношеності коліс наведені у вироку та тими що надані безпосередньо в суді свідком ОСОБА_13 , що підтвердили свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_12 , але ці обставини, якщо і мали місце, проте не мають жодного доказового значення для кримінального провадження, оскільки не впливають на доведеність винуватості або невинуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку, що під час апеляційного розгляду прокурором не надані належні та допустимі докази для доведення винуватості обвинуваченого і на переконання апеляційного суду, вичерпані можливості їх отримання. Отже, суд першої інстанції вірно зазначив у вироку, що надані стороною обвинувачення докази винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину, є не переконливими, ґрунтуються на припущеннях і домислах, а не на встановлених фактах, а тому висновки суду першої інстанції про виправдання ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України є вірними, вирок є законним, обґрунтованим та вмотивованим, а відтак апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Стосовно доводів прокурора про допущені судом порушення при визначенні підстав для виправдування обвинуваченого, слід зазначити наступне.
Дійшовши висновку про відсутність події кримінального правопорушення, суд послався на те, що державним обвинуваченням не надано доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, а тому він має бути виправданий за недоведеністю вчинення ним злочину.
Разом з тим, не може бути події злочину за відсутності в діянні особи складу злочину. Враховуючи положення і термінологію кримінального кодексу, можна говорити про подію суспільно-небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною КК України (ч. 1 ст. 92, ч. 2 ст. 97 КК України).
Таким чином, відсутність у діянні особи складу злочину означає одночасно і відсутність події злочину.
Підставою для закриття кримінального провадження законодавець називає відсутність саме події злочину, а не відсутність якогось явища, якогось факту, якоїсь дії. При цьому мається на увазі (йдеться) про відсутність події конкретного, певного злочину в діях особи, якій оголошена підозра у вчиненні нею кримінального правопорушення, а не про відсутність події злочину взагалі. Відсутність зовнішнього вияву в об`єктивній дійсності якогось факту, явища, якоїсь дії унеможливлює і постановку питання про їх подію.
Певна поведінка, певна дія особи стає подією злочину (оцінюється, кваліфікується як злочин) за умови, що вона не тільки містить ознаки певного, конкретного складу злочину, передбаченого Особливою частиною КК України, а й характеризується такою ознакою злочину як суспільна небезпечність.
Отже, в даному випадку, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність події злочину.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

вирок Врадіївського районного суду Миколаївської області від 18 вересня 2017 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

_____________________ _________ ___________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3