Номер провадження: 11-сс/813/22/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря с/з ОСОБА_5 к

прокурора ОСОБА_6

представника власника майна ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 - захисника ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 18.07.2018 року, якою було задоволено клопотання слідчого СУ ГУНП в Одеської області ОСОБА_9 , про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000201 від 13.04.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 364 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 18.07.2018 року було задоволено клопотання слідчого СУ ГУНП в Одеської області ОСОБА_9 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000201 від 13.04.2018 рок, та накладений арешт на нежитлові приміщення цокольного поверху будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , площею 214,8 м2, право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності від 16.10.2007, із забороною відчуження.
Зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі представник власника майна ОСОБА_8 - захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно, посилаючись на те, що ухвала слідчого судді є незаконною, необґрунтованою, постановленою з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та висновки слідчого судді не відповідають фактичним обставинам справи, так як слідчий суддя не дослідив в повному обсязі та не надав оцінку поданому клопотанню, яке не відповідає вимогам ст. 171 КПК України, зокрема у клопотанні:

- не зазначено, які саме сліди або інші відомості кримінального правопорушення може зберегти на собі арештоване майно та яким чином воно може бути використано як доказ;

- містяться тільки посилання на норми закону, якими передбачені підстави для накладення арешту:

- не зазначено мети у накладенні арешту;

- не зазначено розміру заподіяної шкоди, який б підтверджував кваліфікуючи ознаки інкримінованого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України;

- не зазначена точна площа приміщень;

- не обґрунтовано співрозмірність обмеження права власності та наслідки арешту майна для власника майна;

Слідчий суддя не врахував, що у фабулі витягу з ЄРДР не зазначено суми неправомірної вигоди, яку отримали службові особи ДП МОУ «Південьвійськбуд», а також, що підозра у кримінальному провадженні нікому не повідомлена.

Слідчий суддя в порушення вимог закону не повідомив власника майна та його представника про час та місце розгляду клопотання, клопотання розглянув за їх відсутності.

Позиції учасників апеляційного розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, представника власника, який підтримав апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження, надані до клопотання про арешт майна, а також під час апеляційного розгляду, а також доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги про незаконність оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Окрім того, ч. 2 ст. 328 ЦК України передбачає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Європейська конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (1950), учасником яких є Україна.

Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини.

Конвенція про захист прав і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.

Так, положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.
Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004 року).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Згідно з ч.1 ст.131 КПК України захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно з положеннями ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Арешт майна допускається з метою забезпечення:1) збереження речових доказів;2) спеціальної конфіскації;3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за ціною, вищою чи нижчою за ринкову вартість, і знала або повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України.
У випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно ч.2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 КПК України та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 КПК України.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Згідно ст. 173 ч.ч. 1,2 п.5 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен врахувати розумність та співрозумність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Апеляційний суд, дослідивши клопотання слідчого та надані до нього матеріали, заслухавши пояснення учасників апеляційного розгляду вважає, щопідстав для скасування ухвали суду не вбачається.

Зокрема, 12.07.2018 року слідчий за погодженням прокурора звернувся до слідчого судді з клопотання про накладення арешту на нежитлові приміщення цокольного поверху будівлі за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А, площею 214,8 м2, право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_8 , у кримніальнмоу провадження №0000201 від 13.04.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 364 КК України.

В клопотанні, в обґрунтування підстав та мети у накладенні арешту на майно зазначено, що арешт майна необхідний, оскільки це майно є об`єктом кримінальних протиправних дій та набуте кримінально протиправним шляхом, зберігає на собі інформацію, що має важливе доказове значення, містить відомості, що можуть бути використані як доказ факту та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 18.07.2018 року було задоволено клопотання слідчого та накладений арешт на нежитлові приміщення цокольного поверху будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , площею 214,8 м2, право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності від 16.10.2007, із забороною відчуження, оскільки клопотання відповідає вимогам ч. 2 ст. 171 КПК України, та у ньому доведені підстави для накладення арешту, передбачені ст. 170 КПК України.
Разом з тим, під час розгляду апеляційної скарги прокурор надав постанови прокурора про скасування арешту на майно та закриття кримінального провадження №0000201 від 13.04.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 364 КК України.

Зокрема, постановами прокурора відділу військової прокуратури Південного регіону України ОСОБА_6 був скасований арешт на нежитлові приміщення цокольного поверху будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , площею 214,8 м2 та кримінальне провадження №0000201 від 13.04.2018 року було закрито.

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що на час апеляційного розгляду відсутній предмет апеляційного оскарження, оскільки арешт на майно, накладений у кримінальному провадженні №0000201 від 13.04.2018 року, скасований.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд фактично позбавлений можливості перевірити ухвалу слідчого судді щодо обґрунтованості накладення арешту майна накладений з метою забезпечення кримінального провадження для досягнення дієвості цього провадження, а також задовольнити або відмовити в задоволенні вимог апеляційної скарги про скасування арешту, який був накладений на майно в забезпечення кримінального провадження, так як постановою від 11.09.2019 року було скасовано арешт майна, а постановою від 11.10.2019 року було закрито кримінальне провадження №0000201 від 13.04.2018 року.

Крім того, з апеляційної скаргипредставника власника майна ОСОБА_8 - захисника ОСОБА_7 вбачається, що підставою для скасування ухвали слідчого судді про арешт майна захисник зазначає невідповідність клопотання слідчого про арешт майна вимогам ч. 2 ст. 171 КПК України.
Разом з тим, відповідно до приписів ч. 3 ст. 172 КПК України, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст. 171 цього Кодексу, повертає його прокурору, цивільному позивачу та встановлює строк в сімдесят дві години або з урахуванням думки слідчого, прокурора чи цивільного позивача менший строк для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.

Однак, апеляційний суд, у даному випадку, у разі встановлення обставин невідповідності клопотання вимогам ст. 171 КПК України,також позбавлений можливості повернути клопотання прокурору, процесуальному керівнику у кримінальному провадженні №0000201 від 13.04.2018 року, для усунення недоліків, так як зазначене кримінальне провадження закрито.

При таких обставинах, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав в задоволенні апеляційної скарги захисника, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 170, 171, 173, 370-372, 376, 404, 407, 419, 422 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну представника власника майна ОСОБА_8 - захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 18.07.2018 року, якою було задоволено клопотання слідчого СУ ГУНП в Одеської області ОСОБА_9 , про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000201 від 13.04.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 364 КК України,- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст ухвали буде оголошено 23.01.2020 року о 16 годині 00 хвилин в залі судових засідань № 10 Одеського апеляційного суду.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_10 ОСОБА_3