Ухвала

Іменем України

9 червня 2020 року

м. Київ

провадження № 51-2674 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Луганського апеляційного суду від 10 березня 2020 року відносно ОСОБА_5 .

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 4 листопада 2019 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, жителя та зареєстрованого по АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України і призначено покарання у виді 2 років обмеження волі та на підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком терміном 2 роки.

Задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_4 та стягнуто з ОСОБА_5 на її користь матеріальні збитки у сумі 1054 гривні 62 копійки та моральну шкоду у сумі 5000 тисяч гривень.
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 10 березня 2020 року апеляційну скаргу представника потерпілої залишено без задоволення, а вирок Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 4 листопада 2019 року - без змін.

За вироком суду ОСОБА_5 визнаний винуватим у тому, що він 13 квітня 2019 року приблизно о 16 годині 30 хвилин, перебуваючи біля будинку № 101-А по вул. Гагаріна в м. Сєвєродонецьк Луганської області, зустрів ОСОБА_4 , з якою у нього виник словесний конфлікт на ґрунті неприязних відносин, та, бажаючи заподіяти шкоду здоров`ю потерпілій, діючи з прямим умислом, направленим на заподіяння легких тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, наніс один удар кулаком правої руки в область лівої скроні, від якого потерпіла впала на підлогу та в результаті протиправних дій останнього отримала тілесні ушкодження у вигляді забою лівої скроневої ділянки, грудної ділянки зліва, забою правого передпліччя, правої гомілки, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 224 від 26 квітня 2019 року мають ознаки легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі потерпіла вказує на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Зазначає, що рішення суду про звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з встановленням іспитового строку належним чином не обґрунтовано. Судами не було враховано, що протиправні дії, які полягали у нанесенні тілесних ушкоджень, засуджений припинив тільки через втручання сторонньої особи і тільки завдяки цьому, вона не отримала більш серйозних тілесних ушкоджень.

Крім цього, не було належним чином враховано її думку про необхідність призначення реальної міри покарання ОСОБА_5 , а також те, що останній вину у скоєному не визнав, вчинив злочин відносно особи похилого віку та не відшкодував завдані збитки.

В свою чергу, апеляційний суд не дав належних відповідей на доводи апеляційної скарги представника потерпілої та безпідставно залишив вирок суду першої інстанції без зміни.

Просив ухвалу Луганського апеляційного суду від 10 березня 2020 року скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Мотиви Суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

У касаційній скарзі потерпіла не оскаржує висновків суду в частині доведеності винуватості та кваліфікацію дій засудженого. Натомість, не погоджується з висновком суду про можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання.

На думку колегії суддів ці доводи потерпілої є безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни касаційним судом судового рішення зокрема є істотне порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК, тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Так, ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, який згідно з вимогами ст. 12 КК є злочином невеликої тяжкості.

Із аналізу судових рішень вбачається, що обираючи засудженому міру примусу, суд послався на відсутність обставин, що обтяжують покарання, дані про особу винного, зокрема те, що в силу ст. 89 КК України він є несудимим, за місцем проживання характеризується задовільно, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, а тому, врахувавши думку потерпілої, призначив ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 125 КК у виді обмеження волі на строк 2 роки, яке є найсуворішим та максимальним в межах санкції вказаної норми.

Разом з цим, урахувавши усі обставини, які за законом мають правове значення, в тому числі і ті, на які посилається потерпіла у своїй касаційній скарзі, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення винного без реального відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України

В свою чергу, апеляційний суд погодився із вказаними висновками місцевого суду, та вказав, що з огляду на обставини справи, дані про особу обвинуваченого, звільнення обвинуваченого ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням є обґрунтованим, а встановлений іспитовий строк буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним в подальшому нових злочинів.

Крім цього, апеляційним судом зазначено, що доводи, на які посилався представник потерпілої, не свідчать про те, що засуджений несе загрозу для суспільства та не бажає стати на шлях виправлення, натомість основною метою покарання є не кара, а саме виправлення, і тому якщо існує будь-яка ймовірність останнього без відбування покарання, обов`язком суду є використати всі можливості для цього, доки вони не будуть вичерпані остаточно.

Вказівка потерпілої про те, що дії ОСОБА_5 були спрямовані на нанесення їй тілесних ушкоджень із невизначеним ступенем тяжкості і лише втручання сторонньої особи запобігло отриманню нею більш тяжкої шкоди здоров`ю були предметом розгляду апеляційним судом, який вірно вказав, що вони мають необ`єктивний характер та спростовуються обґрунтованими висновками суду, наведеними у мотивувальній частині вироку.

Заслуговує на увагу те, що суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Тому, згідно зі ст. 438 КПК України при здійсненні касаційного провадження Суд не уповноважений скасувати чи змінити оскаржені рішення через неповноту розгляду, не встановлює фактичні обставини справи, а виходить з обставин, установлених у вироку.

Також, як вбачається зі змісту судових рішень, судами не було встановлено наявність чи відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, оскільки згідно до ч. 1 ст. 337 КК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Разом з цим, слід зауважити, що не врахування того факту, що злочин вчинено відносно особи похилого віку не є безумовною підставою для скасування вироку і не свідчить про явну несправедливість призначеного засудженому покарання внаслідок м`якості і неправильність застосування статті 75 КК України.

Доводи про те, що засуджений не визнав своєї вини у вчиненому злочині та не відшкодував завданих збитків, а тому йому не може бути призначено покарання із випробуванням, не заслуговують на увагу, оскільки ст. 75 КК України не містить такої заборони на наявності вищевказаних обставин.

Таким чином, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого, попередження вчинення нових злочинів.

На думку Верховного Суду, такі висновки судів попередніх інстанцій з урахуванням обставин цього кримінального провадження відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості при призначенні покарання.

Касаційна скарга потерпілої не містить переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень.

Переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою представника потерпілої, на вирок місцевого суду, суд апеляційної інстанції належним чином перевірив викладені у ній доводи, визнав їх безпідставними, мотивувавши своє рішення та зазначивши підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги потерпілої немає.

З цих підстав Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Луганського апеляційного суду від 10 березня 2020 року відносно ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3