Справа № 216/3048/20
Провадження № 1-м/216/3/20
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2020 року м. Кривий Ріг

Дніпропетровської області

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 8 клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, громадянки України, яка освіти не має, офіційно не працевлаштована, незаміжня, має на утриманні малолітню дитину, раніше не судима, зареєстрована та мешкала за адресою: АДРЕСА_1 ,

засудженої вироком Ленінського районного суду міста Володимира від 05 червня 2018 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228.1 Кримінального кодексу Російської Федерації,

В С Т А Н О В И В:

03 червня 2020 року до Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшло клопотання Міністерства юстиції України про приведення вказаного вироку суду Російської Федерації відносно засудженої ОСОБА_4 у відповідність із кримінальним законодавством України, яке мотивоване таким.

05 травня 2020 року наказом Міністерства юстиції України № 1579/5 було прийнято рішення про прийняття в Україну засудженої вироком Ленінського районного суду міста Володимира від 05 червня 2018 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до ст. 606 КПК України, ст. 3 Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року, пунктів 7, 8, 12 Розділу ХІІ Інструкції про порядок здійснення міжнародного співробітництва з питань взаємодії правової допомоги, видачі правопорушників (екстрадиція), передачі (прийняття) засуджених осіб, виконання вироків та інших питань міжнародного судового співробітництва у кримінальному провадженні під час судового провадження, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 19.08.2019 року № 2599/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22.08.2019 року за № 956/33927, та на підставі запиту Міністерства юстиції Російської Федерації від 10.12.2019 року № 06-156411/19.

ОСОБА_4 засуджено вироком Ленінського районного суду міста Володимира від 05 червня 2018 року, який набрав законної сили 18 червня 2018 року, до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років за вчинення злочину, передбаченого ч. 3. ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228.1 (замах на незаконний збут наркотичних засобів, вчинений групою осіб за попередньою змовою, у великому розмірі) Кримінального кодексу Російської Федерації, що також є караним діянням відповідно до законодавства України про кримінальну відповідальність. ОСОБА_4 відбуває покарання в ФКУ Виправна колонія № 1 УФСВП Росії по Володимирській області, кінець строку відбуття покарання 09.03.2024 року.

З метою забезпечення виконання в Україні покарання, призначеного громадянину України судом Російської Федерації, просили визначити за Кримінальним кодексом України правову кваліфікацію діяння, за вчинення якого ОСОБА_4 визнано винуватою вироком Ленінського районного суду міста Володимира від 05 червня 2018 року, та визначити строк позбавлення волі, що підлягає відбуванню засудженою ОСОБА_4 згідно з Кримінальним кодексом України.

Представник Міністерства юстиції України в судове засідання не з`явився, просив розглянути вказане клопотання за його відсутності.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 610 КПК України неявка представника Міністерства юстиції України не перешкоджає розгляду клопотання, у зв`язку з чим суд вважає за можливе здійснити розгляд клопотання за його відсутності, виходячи з доводів клопотання та доданих до нього матеріалів.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні клопотання підтримав і просив кваліфікувати дії ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 15 та ч. 2 ст. 307 КК України, визначивши їй покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, а строк відбування покарання - обчислювати з 05 червня 2018 року та зарахувати останній у строк відбування покарання час її утримання під вартою з 10 березня 2017 року до 04 червня 2018 року включно.

Заслухавши прокурора, вивчивши клопотання й додані до нього матеріали, суд дійшов висновку, що клопотання Міністерства юстиції України про приведення вказаного вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 7 КК України громадяни України, які вчинили злочини за її межами, підлягають кримінальній відповідальності за цим Кодексом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною 1 ст. 602 КПК України визначено, що вирок суду іноземної держави може бути визнаний і виконаний на території України у випадках і в обсязі, передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Виконуючи наведені вимоги закону, а також положення ч. 3 ст. 603 КПК України, якими на суд покладено обов`язок встановити, чи дотримані умови, передбачені міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або цією главою КПК України, суд зважає, що чинними на території України є Конвенція про передачу засуджених осіб від 21.03.1983 року та Європейська конвенція про міжнародну дійсність кримінальних вироків від 28.05.1970 року, які ратифіковані Україною 22.09.1995 року та 26.09.2002 року відповідно.

Згідно зі ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Європейської конвенції про міжнародну дійсність кримінальних вироків від 28.05.1970 року санкція може виконуватися іншою Договірною Державою тільки у разі, якщо згідно із її законодавством дія, за яку була встановлена санкція, була б злочином в разі її вчинення на її території, та особа, якій було встановлено санкцію, підлягала би покаранню, в разі якщо вона вчинила б цю дію там.

Пунктом b) ч. 1 ст. 9 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21.03.1983 року передбачено, що компетентні власті держави виконання вироку визнають вирок з використанням судової або адміністративної процедури своєї держави і таким чином замінюють міру покарання, призначену в державі визначення вироку, мірою покарання, передбаченою законодавством держави виконання вироку за такий самий злочин, згідно з положеннями статті 11 цієї Конвенції.

Згідно із пунктами а), с), d) ч. 1 ст. 11 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21.03.1983 року у випадку заміни вироку застосовуються процедури, передбачені законодавством держави виконання вироку. Замінюючи вирок, компетентний орган повинен враховувати зроблені щодо фактів висновки, які ясно викладені або припускаються в рішенні, ухваленому державою винесення вироку; повинен зарахувати у строк покарання весь період, впродовж якого засуджена особа була позбавлена волі; не повинен посилювати кримінальне покарання засудженої особи і не повинен вважати обов`язковими ніякі мінімальні строки позбавлення волі, які законодавство держави виконання вироку може передбачити за вчинення злочину або злочинів.

Разом з тим відповідно до чч. 3, 4 ст. 610 КПК України суд під час розгляду клопотання Міністерства юстиції України визначає статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженим громадянином України, і строк позбавлення волі, визначений на підставі вироку суду іноземної держави.

При визначенні строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання, крім таких випадків:

1) якщо законом України про кримінальну відповідальність за кримінальне правопорушення максимальний строк позбавлення волі є меншим, ніж призначений вироком суду іноземної держави, суд визначає максимальний строк позбавлення волі, передбачений кримінальним законом України;

2) якщо строк покарання, призначений вироком суду іноземної держави, є меншим, ніж мінімальний строк, передбачений санкцією статті Кримінального кодексу України за відповідне кримінальне правопорушення, суд дотримується строку, визначеного вироком суду іноземної держави.

Частиною 1 ст. 610 КПК України визначено, що клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України відповідно до ч. 3 ст. 609 цього Кодексу розглядає суд першої інстанції за останнім відомим місцем проживання засудженої особи в Україні або за місцем знаходження Міністерства юстиції України протягом одного місяця з моменту його надходження.

Судом встановлено, що питання про передачу громадянки України ОСОБА_4 , засудженої вироком Ленінського районного суду міста Володимира від 05 червня 2018 року, для відбування покарання в Україні Міністерством юстиції України було погоджено з Міністерством юстиції Російської Федерації.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21.03.1983 року та ч. 2 ст. 610 КПК України Міністерством юстиції України до клопотання додано всі необхідні документи.

Також з матеріалів клопотання випливає, що ОСОБА_4 є громадянкою України та відповідно до копії листа відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Центрально-Міської районної у місті ради від 30.03.2020 року № 1768 місцем її реєстрації в Україні є АДРЕСА_1 .

Згідно із заявою ОСОБА_4 від 14.08.2019 року остання просить перевести її для подальшого відбування покарання в Україну, оскільки вона є громадянкою України.

Разом з тим судом встановлено, що законодавством України також передбачено відповідальність за суспільно небезпечне діяння, за яке ОСОБА_4 засуджено в Російській Федерації,

Так, ОСОБА_4 засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228.1 Кримінального кодексу Російської Федерації, за ознаками закінченого замаху на незаконний збут наркотичних засобів, вчинених групою осіб за попередньою змовою, у великому розмірі. Санкція п. «г» ч. 4 ст. 228.1 КК Російської Федерації передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до двадцяти років з позбавленням права займати певні посади чи займатися певною діяльністю строком до двадцяти років чи без такого та штрафу в розмірі до одного мільйона рублів або в розмірі заробітної плати чи іншого доходу засудженого за період до п`яти років або без такого.

Відповідно до чинного законодавства України незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання з метою збуту, а також незаконний збут наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів, вчинених за попередньою змовою групою осіб, або особою, яка раніше вчинила один із злочинів, передбачених статтями 308-310, 312, 314, 315, 317 цього Кодексу, або із залученням неповнолітнього, а також збут наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів у місцях, що призначені для проведення навчальних, спортивних і культурних заходів, та в інших місцях масового перебування громадян, або збут чи передача цих речовин у місця позбавлення волі, або якщо предметом таких дій були наркотичні засоби, психотропні речовини або їх аналоги у великих розмірах чи особливо небезпечні наркотичні засоби або психотропні речовини, кваліфікуються за ч. 2 ст. 307 КК України, санкція якої передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від шести до десяти років з конфіскацією майна.

Статтею 15 КК України визначено, що замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Замах на вчинення злочину є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі. Замах на вчинення злочину є незакінченим, якщо особа з причин, що не залежали від її волі, не вчинила усіх дій, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця.

Таким чином, стаття 30 КК РФ відповідає статті 15 КК України.

Ураховуючи викладене, відповідно до положень Кримінального кодексу України дії ОСОБА_4 слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 307 КК України за ознаками закінченого замаху на незаконний збут наркотичних засобів, вчинений за попередньою змовою групою осіб, якщо предметом таких дій були наркотичні засоби у великих розмірах.

При цьому частиною 3 ст. 68 КК України встановлено, що за вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

З огляду на наведене, з урахуванням вимог ч. 4 ст. 610 КПК України, суд вважає за необхідне на підставі вироку Ленінського районного суду міста Володимира від 05 червня 2018 року визначити засудженій ОСОБА_4 строк покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 307 КК України, тривалістю 7 років.

Водночас законодавство України передбачає за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, таке додаткове покарання як конфіскація майна засудженого.

Однак статтею 11 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21.03.1983 року заборонено посилювати кримінальне покарання засудженій особі державою виконання вироку. Заборонено також вважати обов`язковими жодні мінімальні строки позбавлення волі, які законодавство держави виконання вироку може передбачати за вчинення злочину або злочинів.

За таких обставин, зважаючи на наведені положення ст. 11 Конвенції, при приведенні вироку Ленінського районного суду міста Володимира від 05 червня 2018 року у відповідність із законодавством України до ОСОБА_4 не може бути застосований такий вид додаткового покарання як конфіскація майна засудженої.

На підставі викладеного, керуючись ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ч. 4 Європейської конвенції про міжнародну дійсність кримінальних вироків від 28.05.1970 року, ст. ст. 6, 9-11 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21.03.1983 року, ст. 81 Закону України «Про міжнародне приватне право», ст. ст. 7, 15, 307 КК України, ст. ст. 369-372, 395, 602, 603, 606, 609, 610, 614 КПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Російської Федерації відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відповідність із законодавством України - задовольнити.

Вирок Ленінського районного суду міста Володимира від 05 червня 2018 року, яким ОСОБА_4 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228.1 Кримінального кодексу Російської Федерації, та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з відбуванням у виправній колонії загального режиму, привести у відповідність із законодавством України.

Вважати ОСОБА_4 засудженою за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 307 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 обчислювати з 05 червня 2018 року та зарахувати їй у строк покарання строк її попереднього ув`язнення з 10 березня 2017 року до 04 червня 2018 року включно.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку органом, що подав клопотання, особою, щодо якої вирішено питання про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України, та прокурором шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Копію ухвали направити до Міністерства юстиції України та Департаменту кримінально-виконавчої служби Міністерства юстиції України як центральному органу виконавчої влади у сфері виконання покарань в Україні.

Суддя ОСОБА_1