Постанова
Іменем України

25 лютого 2020року

м. Київ
справа № 713/2031/17
провадження № 51-295 км 19

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанцій на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 27 грудня 2018 року за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Наддністрянське Мурованокуриловецького району Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Вижницького районного суду Чернівецької області від 17 вересня 2018 року, ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Згідно з вироком, 21 липня 2017 року о 08.10 год, ОСОБА_8 , керуючи технічно справним вантажним автомобілем марки «IVECO -MAGIRUS», д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по вул. Шевченка в с. Іспас Вижницького району Чернівецької області, зі сторони с. Чорногузи, де наближаючись до нерегульованого перехрестя, на якому розташований дорожній знак 2.1 «Дати дорогу», у порушення п.п. 1.5, 2.3 (б), 2.9 (а), 16.11 Правил Дорожнього руху, не здійснив повної зупинки транспортного засобу перед нерівнозначним перехрестям та продовжив свій рух, при цьому виконуючи маневр лівого повороту з виїздом на вул. Іспаську, не надав перевагу у русі автомобілю марки «ВАЗ 2108», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_9 , який рухався по вищевказаній вулиці, в межах своєї смуги руху та допустив зіткнення із останнім .

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пасажирам автомобіля марки «ВАЗ 2108» ОСОБА_10 та ОСОБА_11 спричинено смерть.
Чернівецький апеляційний суд ухвалою від 27 грудня 2018 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 залишив без змін.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 та призначити новий розгляду у суді апеляційної інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості. Свої вимоги прокурор обґрунтовує тим, що при звільненні ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, суд не врахував ступінь тяжкості вчиненого та суспільну небезпечність кримінального правопорушення, а також наслідки у виді смерті двох людей.
Позиції інших учасників судового провадження
В судовому засіданні прокурор підтримав касаційну скаргу і просив скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Засуджений ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечив щодо задоволення касаційної скарги і просив судові рішення залишити без зміни.
Захисник ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечив щодо задоволення касаційної скарги і просив судові рішення залишити без зміни.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 3 ст. 286 КК у касаційній скарзі не оспорюється.

Зі змісту скарги убачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 ККтощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Що стосується доводів прокурора щодо м`якості призначеного ОСОБА_6 покарання внаслідок застосування ст. 75 КК, то вони є необґрунтованими.

Згідно положень ст. 75 КК, у разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Таке рішення має бути належним чином умотивовано.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що при призначенні ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 75 КК, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, характеризуєтьсяпозитивно, молодий за віком, має незадовільний стан здоров`я. При цьому, ОСОБА_6 повністю визнав вину, щиро розкаявся, сприяв розкриттю злочину, повністю відшкодував потерпілому завдану моральну та матеріальну шкоду і потерпілі не мають до нього претензій матеріального характеру, просили суд не позбавляти його волі та з цього приводу потерпілі в суді апеляційної інстанції подали заперечення на апеляцію прокурора.
Зважаючи на зазначене, висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, є обґрунтованим.
На переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК, є пропорційним і співмірним ступеню тяжкості вчиненого, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості.

Перевіривши вирок в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції дав належну оцінку доводам прокурора, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, та, навівши належні й достатні мотиви спростування, правильно визнав їх необґрунтованими.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Переконливих доводів, які б спростовували висновки судів першої та апеляційної інстанцій в частині невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, прокурор у касаційній скарзі не навів.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфа 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIIIвід 03 жовтня 2017 року,
ухвалив:
Ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 27 грудня 2018 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанцій без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3