У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0002327, за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_5 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 березня 2020 року відносно
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Трикратне Вознесенського району Миколаївської області, зареєстрований та мешкає в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7 ,
обвинувачений ОСОБА_6 ,
потерпіла ОСОБА_5 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 березня 2020 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортним засобом строком на 2 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки із покладенням, відповідно до ст. 76 КК України, обов`язків періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави витрати на проведення судових експертиз в сумі 6 872 грн., на користь потерпілої ОСОБА_5 у відшкодування майнової шкоди 60 535,09 грн., у відшкодування моральної шкоди 50 000 грн., на користь Комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Вознесенська багатопрофільна лікарня» Вознесенської міської ради витрати на лікування ОСОБА_5 175,36 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Потерпіла ОСОБА_5 просить вирок суду змінити та призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді реального позбавлення волі, без застосування ст. 75 КК України, з позбавленням права керування транспортними засобами на максимальний строк.
Стягнути з ОСОБА_6 на її користь в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 100 000 грн.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі потерпіла, вважає, що висновки суду, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а призначене ОСОБА_6 покарання є занадто м`яким та таким, що не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого.
Зауважує, що виклад події та висновки суду стосовно неї продубльовані судом з обвинувальних актів, складених під час досудового розслідування відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , однак, така інтерпретація події (без врахування даних повторної автотехнічної експертизи та даних, встановлених під час судового розгляду) нівелює провину водія ОСОБА_6 , зменшуючи її тяжкість.
Наголошує на тому, що судом першої інстанції не вірно викладено показання свідка ОСОБА_9 , оскільки ані під час досудового розслідування, ані під час судового розгляду, вказаний свідок не повідомляв того, що водій ОСОБА_6 виконував маневру обгону автомобілю «Камаз», натомість, він вказував на те, що ОСОБА_6 нічого не заважало повернутися на свою смугу руху, а зіткнення було лобовим на смузі руху автомобілю «Honda Civik».
Вважає, що дані слідчого експерименту від 10.05.2018 р., за участю ОСОБА_6 не відповідають фактичним обставинам справи та суперечать наявним в матеріалах провадження доказам, зокрема, матеріалам трасологічних та інших експертиз, протоколу огляду місця події, показанням свідка ОСОБА_9 , даним слідчого експерименту за участю водія ОСОБА_8 від 05.09.2018 р.
Стверджує, що судом необґрунтовано визнана наявність щирого каяття обвинуваченого ОСОБА_6 , оскільки протягом тривалого часу проведення досудового розслідування та судового розгляду ОСОБА_6 не визнавав себе винним, в суді не побажав давати показання взагалі, не проявив ні найменшої ініціативи на відшкодування завданої ним шкоди, ані потерпілій, ані її родині, навіть не вибачився перед ними і тільки в останньому слові вимушено попросив вибачення.
При цьому, зауважує, що нею заявлявся цивільний позов, в тому числі про відшкодування моральної шкоди завданої злочином в розмірі 100 000 грн., який судом без будь-якого мотивування було задоволено лише частково в розмірі 50 000 грн., що також є неправильним та незаконним.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

07.07.2017 р. приблизно о 05.00 год. водій ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем «Volkswagen Golf», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по проїжджій частині вул. Генерала Подзігуна в смт. Олександрівка Вознесенського району Миколаївської області, у напрямку від м. Южноукраїнська до м. Вознесенська Миколаївської області.
Попереду, по смузі руху керованого водієм ОСОБА_6 автомобіля, у попутному напрямку, рухався не встановлений великогабаритний вантажний автомобіль із швидкістю біля 30 км/год. В цей час, одночасно з керованим водієм ОСОБА_6 автомобілем, до магазину «Наталі» по проїжджій частині вул. Генерала Подзігуна у напрямку від м. Вознесенська до м. Южноукраїнська, тобто у зустрічному для водія ОСОБА_6 напрямку, наближався керований водієм ОСОБА_8 , технічно справний автомобіль «Honda Civic», реєстраційний номер НОМЕР_2 , з увімкненими фарами головного світла у режимі «ближнє світло», який рухався в межах своєї смуги руху із швидкістю біля 52 км/год. У салоні керованого водієм ОСОБА_8 , автомобіля «Honda Civic», перебували пасажири ОСОБА_5 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
При наближенні до магазину «Наталі» водій ОСОБА_6 розпочав маневр обгону не встановленого великогабаритного вантажного автомобіля, під час якого грубо порушив вимоги п. п. 1.3, 1.5, 2.3 «б», 2.9 «а», 10.1, 14.2 «в» Правил дорожнього руху та вимоги горизонтальної дорожньої розмітки № 1.1 розділу № 34 Правил дорожнього руху, а саме перед виїздом на зустрічну смугу не впевнився що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху та у тому, що смуга зустрічного руху, на яку він мав намір виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані хоча мав об`єктивну та технічну можливості та повинен був так зробити, але не зробив. Продовжуючи виконання маневру обгону та перебуваючи на зустрічній смузі руху водій ОСОБА_6 виявив автомобіль «Honda Civic», що у межах своєї смуги руху наближався у зустрічному напрямку до керованого ним автомобіля «Volkswagen Golf». Уникаючи зіткнення з автомобілем «Honda Civic», водій ОСОБА_6 скерував автомобіль «Volkswagen Golf» на ліве (по відношенню до його напрямку руху) узбіччя.
В свою чергу, при виїзді на його смугу руху автомобіля «Volkswagen Golf», водій, матеріали відносно якого виділені в окреме провадження, продовжуючи рух на керованому ним автомобілі «Honda Civic», виявивши на смузі руху керованого ним автомобіля «Honda Civic», автомобіль «Volkswagen Golf», який рухався у зустрічному напрямку та являв собою небезпеку для його подальшого руху, негайно не вжив всіх заходів для зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним автомобіля, не змінюючи швидкості руху керованого ним автомобіля «Honda Civic», скерував його з проїжджої частини вул. Генерала Подзігуна на праве (по відношенню до його напрямку руху) узбіччя.
Внаслідок дій ОСОБА_12 , який грубо порушив технічні вимоги п. п. 1.3, 1.5, 2.3 «б», 2.9 «а», 10.1, 14.2 «в» Правил дорожнього руху та вимоги горизонтальної дорожньої розмітки № 1.1 розділу № 34 Правил дорожнього руху, та особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, навпроти магазину «Наталі» на правому краю смуги руху в напрямку руху до м. Южноукраїнська проїжджої частини вул. Генерала Подзігуна та на краю суміжного до неї узбіччя автомобіль «Volkswagen Golf», всією передньою, переважно правою, частиною контактував з всією передньою частиною автомобіля «Honda Civic».
В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому тіла та лівої дужки зі зміщенням кісткового відломка в канал хребта до 6 мм першого поперекового хребця, які, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.
При цьому, в порушення вимог п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху водій ОСОБА_6 керував автомобілем «Volkswagen Golf», перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння (згідно акту токсикологічного дослідження в крові виявлений етанол в концентрації 2,19 ‰, що відповідає середньому ступеню алкогольного сп`яніння за даними офіційних таблиць).
Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Обираючи вид і міру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 та звільняючи його від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції врахував те, що ним вчинено тяжкий злочин, який відноситься до необережних злочинів, думку потерпілої, яка просила покарати ОСОБА_6 суворо, дані про особу обвинуваченого, який позитивно характеризується, раніше не судимий, є інвалідом 3 групи, приватним підприємцем, вибачився перед потерпілою та висловив жаль з приводу скоєного ним діяння, а також висновок досудової доповіді, згідно якого виправлення ОСОБА_6 без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства.
Визнав обставинами, які пом`якшують покарання щире каяття, обставинами, які обтяжують покарання вчинення злочину особою, яка перебувала в стані алкогольного сп`яніння.

Заслухавши доповідь судді, потерпілу на підтримку апеляційної скарги, яка частково підтримала свої вимоги, зазначивши, що відмовляється від підтримання скарги в частині скасування звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, інших учасників кримінального провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами в їх сукупності. Дії обвинуваченого кваліфіковані правильно та апелянтом не оспорюються, а тому апеляційному перегляду не підлягають.
Покарання ОСОБА_6 призначено відповідно до вимог ст. ст. 65 - 67 КК України, в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України. Вирок суду в цій частині апелянтом також не оскаржується.

Що стосується звільнення обвинуваченого від відбування покарання, то відповідно до положень ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, що має бути належним чином вмотивовано у вироку.

Наведених вимог закону суд першої інстанції дотримався, оскільки перевіркою матеріалів справи встановлено, що звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, він дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, взявши до уваги дані про особу обвинуваченого, який характеризується позитивно, раніше не судимий, є інвалідом 3 групи, приватним підприємцем, вибачився перед потерпілою та висловив жаль з приводу скоєного ним діяння, висновок досудової доповіді, згідно якого виправлення ОСОБА_6 без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства, а також наявність обставини, яка пом`якшує покарання щирого каяття.
З урахуванням наведених у вироку обставин, апеляційний суд вважає, що висновок суду про можливість виправлення ОСОБА_6 без реального відбування покарання є обґрунтованим і таким, що відповідає вимогам ст. 75 КК України.

З приводу доводів апеляційної скарги потерпілої стосовно збільшення строку додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, то апеляційний суд приходить до наступного.
Згідно із п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» № 14 від 23.12.2005 р., у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами.
З урахуванням наведених обставин, а також молодого віку обвинуваченого, того, що він є приватним підприємцем, сфера діяльності якого пов`язана із перевезеннями, апеляційний суд вважає, що призначене ОСОБА_6 судом першої інстанції додаткове покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавленням права керування транспортним засобом строком на 2 роки є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним аналогічних кримінальних правопорушень.

Що стосується рішення суду першої інстанції стосовно цивільного позову потерпілої ОСОБА_5 , то за положеннями п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, відшкодування моральної (немайнової) шкоди є одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів кожної особи.
Критерії, якими суд має керуватися під час визначення розміру моральної шкоди, закріплені у ч. 3 ст. 23 ЦК України та п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.04.1995 р.
Визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.
Суд, який розглядає справу, повинен з`ясувати всі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості.
Аналогічна правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 17.09.2019 р. по справі № 136/1208/17.
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що обґрунтовуючи розмір завданої моральної шкоди потерпіла ОСОБА_5 вказувала на отримання в результаті дій ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень, внаслідок чого вона, на деякий час, втратила зв`язок зі своїми близькими людьми, який їй вкрай необхідний у зв`язку зі станом здоров`я, а тому, просила стягнути на її користь на відшкодування моральної шкоди 100 000 грн.
Визначаючи розмір суми, що підлягала стягненню у відшкодування моральної шкоди, завданої потерпілій ОСОБА_5 , суд першої інстанції врахував сукупність негативних наслідків, які настали для потерпілої, характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнала потерпіла та дійшов висновку, що цивільний позов в частині стягнення моральної шкоди підлягає частковому задоволенню в розмірі 50 000 грн.
Із вказаними висновками погоджується апеляційний суд, оскільки рішення суду щодо стягнення моральної шкоди у визначеному розмірі узгоджується з принципом розумності, виваженості та справедливості, відповідає характеру й обсягу моральних страждань потерпілої. Будь-яких інших підстав, які б свідчили про доцільність збільшення розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню, оскільки розмір спричинених страждань є більшим, потерпілою в апеляційній скарзі не наведено.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 березня 2020 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_5 без задоволення.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3