Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/127/20
Провадження № 1-кп/499/42/20
У Х В А Л А

про повернення обвинувального акту

06 травня 2020 року смт.Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , учасників кримінального провадження: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 (далі також прокурор), обвинувачених, розглянувши у відкритому судовому засіданні в стадії підготовчого судового засідання обвинувальний акт кримінального провадження № 0000119 щодо ОСОБА_4 (далі також ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Одеса, фактично проживаючого у будинку АДРЕСА_1 у вчинені кримінального правопорушення передбаченого частиною 3 статті 185, частиною 3 статті 185, 3 статті 15, частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України (далі також КК); ОСОБА_5 (далі також ОСОБА_5 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця селища Петрівка, Іванівського району, Одеської області, фактично проживаючого у будинку АДРЕСА_2 у вчинені кримінального правопорушення передбаченого частиною 3 статті 185, частиною 3 статті 185, 3 статті 15, частиною 3 статті 185 КК,

В С Т А Н О В И В:

1.Суть питання, що вирішується ухвалою таке.
31 січня 2020 року до Іванівського районного суду Одеської області надійшов затверджений прокурором обвинувальний акт щодо ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 185, частиною 3 статті 185, частиною 3 статті 15, частиною 3 статті 185 КК (далі також справа, обвинувальний акт).

Суд вирішує питання щодо обвинувального акту.

2. Встановлені судом обставини такі.
Прокурор, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , кожен окремо висловили думку про можливість призначення справи до судового розгляду.

Потерпіла ОСОБА_6 направила до суду заяву, у якій просила розгляд справи проводити без її участі.

3.Положення закону, якими суд керувався такі.
Обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом (пункт 13 частини 1 статті 3 Кримінального процесуального кодексу України, далі також КПК).

Досудове розслідування починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акту (пункт 5 частини 1 статті 3 КПК).

Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (частини 1, 2 статті 8 КПК).

Під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (частини 1, 5 статті 9 КПК).

Підозрюваний, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують (пункт 1 частини 3 статті 42 КПК).

Частини 1, 2 статті 91 КПК встановлюють обов`язкові обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Реєстр матеріалів досудового розслідування складається слідчим або прокурором і надсилається до суду разом з обвинувальним актом. Реєстр матеріалів досудового розслідування повинен містити: номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення; реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування; вид заходу забезпечення кримінального провадження, дату і строк його застосування (частини 1, 2 статті 109 КПК).

Обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу (частина 4 статті 110 КПК).

Обвинувальний акт має містити такі відомості : виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (частина 2 статті 291 КПК).

Суд у підготовчому судовому засіданні має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам КПК (пункт 3 частини 3 статті 314 КПК).

Судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею (частина 1 статті 337 КПК).
4.Мотиви, з яких суд виходить при постановленні ухвали такі.
Формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення тощо.
Правова кваліфікація дій ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в обвинувальному акті повинна містити не тільки посилання на окрему статтю і частину цієї статті кримінального закону, а й точне формулювання у тому числі об`єктивної сторони, умислу.
Відсутність в обвинувальному акті точного формулювання обвинувачення та правової кваліфікації дій обвинуваченихунеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення, що, безперечно, порушує їх право на захист.

Виходячи з наведеного слід прийти до висновку, що в описово-мотивувальній частині повинно бути повно викладено: обставини справи, як вони були встановлені під час досудового слідства; спосіб вчинення злочину, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; інші обставини; шкідливі наслідки, причинний зв`язок між їх діями та наслідками, які настали; характер суб`єктивної сторони; місце, час, мотиви злочину, вид і розмір шкоди.
Однак, з тексту обвинувального акту вбачається лише наявність викладу неповних, певних обставин, а не фактичних обставин кримінального правопорушення. Не вказане суб`єктивне відношення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до наслідків кримінального правопорушення, всі види і повний розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; не розкриті конкретний мотив та обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення тощо.
В обвинувальному акті зазначено, що обвинувачені, за пропозицію ОСОБА_4 вчиняли злочини за попередньою змовою групою осіб, проте обвинувальний акт не містить викладу точних обставин про факт злочинної змови, порядку домовленостей, характеру і ступені участі кожного з них у вчиненні злочинів, інших обставин співучасті, у тому числі технічного розподілу ролей (забезпечення черговості проникнення до сховища, житла; безпосереднього вилучення майна; координація їхніх дій; яким шляхом кожним вчинялися такі дії тощо) у досягненні спільного злочинного результату.
Обвинувальний акт не містить конкретного формулювання обвинувачення, у якому зазначені місце, час зустрічей обвинувачених відносно обставин співучасті у крадіжках, однак не вказані дати, час їх скоєння, а також незрозуміло чи обвинувачується вони все ж таки у вчиненні крадіжки поєднаної з проникненням у сховище або житло військової шинелі сірого кольору, без зазначення розміру такої шкоди, або ж таке обвинувачення виключається.
Також, з обвинувального акту не зрозуміло чи скоєно обвинуваченими крадіжку металевих сходів, які вели на горище будинку АДРЕСА_1 (далі також будинку) з середини чи назовні будинку, що впливає на кваліфікацію діяння поєднаного з проникненням у житло або сховище відповідно.
В обвинувальному акті містяться відомості, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 25, 27 травня, 01 червня 2019 року за місцем проживання ОСОБА_4 домовилися про вчинення крадіжок з літньої кухні садиби та будинку відповідно, проте не наведені обставини, які б зрозуміло вказували, що обвинувачені не перебували в певному злочинному стані, який характеризується безперервним вчиненням складу злочину, а він переривався новими злочинними актами після першого злочинного діяння.
З цього приводу Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови від 06 листопада 2009 року №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» роз`яснив, що суди повинні враховувати, що неодноразове незаконне вилучення чужого майна чи заволодіння ним, що складається із тотожних діянь, які мають загальну мету та із самого початку охоплюються єдиним злочинним наміром на заволодіння конкретним майном, слід розглядати як один продовжуваний злочин.

Суд констатує, що відсутність в обвинувальному акті вказаних фактичних обставин або даних про неможливість їх встановити позбавляє прийняти будь-яке процесуальне рішення по суті справи, яке можна було б безспірно визнати законним і справедливим, виходячи навіть з того, що є неможливим з огляду на зміст даного обвинувального акта вирішити питання про визначення ступеня відповідальності обвинуваченого за спричинену шкоду, а будь-яке конкретне уточнення з цього приводу у подальшому виходитиме за межі такого поверхового і неконкретного обвинувачення. Така неконкретність обвинувачення заздалегідь перекладає по суті на суд обов`язок по збиранню доказів обвинувачення, зокрема в частині розкриття конкретного змісту вказаних вище обставин, що є неприпустимим з огляду на принцип змагальності сторін у кримінальному процесі (стаття 22 КПК України).
Отже, кожен обвинувачений мав бути негайно і детально поінформований про причини обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення, а також про характер обвинувачення, юридичну кваліфікацію згаданих фактів. У будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченим, повинні бути достатніми для повного розуміння ними суті висунутого проти них обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.
5. Суд застосовує таку практику Європейського суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у п. 34 рішення від 09 жовтня 2008 року прийнятому у справі «Абрамян проти Росії» зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (п. 79 рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії»). Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (п. 52 рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції»; п. 58 рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії»; п. 34 рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії»).
Також у п. 35 вказаного рішення зазначається, що справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (п. 47 рішення від 01 березня 2001 року у справі «Даллос проти Угорщини»). Право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (п. 54 рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції»; п. 47, а також «Даллос проти Угорщини»).
ЄСПЛ у рішенні від 25.07.2000, ухваленому у справі «Маттоціа проти Італії», нагадав, що обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п.«b» ч.3 ст.6 Конвенції.
6. Висновок суду такий.
З огляду на зазначене суд доходить до висновку, що обвинувальний акт не відповідає положенням статті 291 КПК, а тому, на підставі пункту 3 частини 3 статті 314 КПК України, його слід повернути прокурору для усунення недоліків.
Керуючись статтями 109, 291, 314-315, 369-372 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Обвинувальний акт кримінального провадження № 0000119 щодо ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у вчинені кримінального правопорушення передбаченого частиною 3 статті 15, частиною 3 статті 185, частиною 3 статті 185, частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України - повернути прокурору, якого зобов`язати усунути виявлені недоліки протягом розумного строку.

Ухвала суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду через Іванівський районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Повний текст ухвали виготовлено 12 травня 2020 року.

СуддяОСОБА_1