ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11/803/30/19 Справа № 415/1698/12 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря: ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу підсудного ОСОБА_6 на постанову Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 листопада 2019 року про продовження строку тримання під вартою до 08 січня 2020 року включно щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого за п. 4, п.13 ч.2 ст. 115, ч.1 ст. 185 КК України,

за участю учасників судового розгляду:
прокурора: ОСОБА_7 ,
підсудного: ОСОБА_6 ,
захисника: ОСОБА_8 в режимі відеоконференції.

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі підсудний просить поновити йому строк на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції, скасувати постанову суду та змінити щодо нього запобіжний захід з тримання під вартою на альтернативний, не пов`язаний з триманням під вартою.
В обґрунтування апеляційних вимог, вказує, що тримається під вартою вже майже 9 років, що не може бути визнано розумним строком. На його думку, на даній стадії судового процесу обґрунтованість самої підозри втратила вирішальне значення для вирішення питання про продовження строку тримання під вартою. Крім того, зазначає, що прокурором не надано жодного доказу того, що існують ризики переховування від правоохоронних органів досудового розслідування та/або суду; знищення будь-якої із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення у якому підозрюється, обвинувачується.

Ухвалою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 листопада 2019 року було задоволено клопотання прокурора та продовжено строк тримання під вартою щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого за п. 4, п.13 ч.2 ст. 115, ч.1 ст. 185 КК України, до 08 січня 2020 року включно.

Мотивуючи ухвалене рішення, суд зазначив, що підсудний ОСОБА_6 обвинувачується у скоєнні особливо тяжкого злочину, покарання за яке передбачене, зокрема, і у виді довічного позбавлення волі, при цьому він не має і не мав реєстрації місця проживання у м. Дніпродзержинську (Кам`янське), не мав офіційного місця роботи, іншого легального доходу, не мав сталих соціальних зв`язків. Крім того, вказав, що раніше ОСОБА_6 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, у тому числі, за скоєння особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я та судимості не зняті та не погашені.

Заслухавши доповідь судді, думку підсудного ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 , які просили поновити строк на апеляційне оскарження постанови суду задовольнити апеляційну скаргу підсудного, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив постанову суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши матеріали контрольного провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

З метою дотримання вимог закону, враховуючи ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до вимог ч.3 ст.7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», якою передбачено, що судова система перш за все забезпечує доступність правосуддя для кожної особи, відповідно до Конституції України, з метою реалізації гарантованих чинним законодавством прав ОСОБА_6 , апеляційний суд вважає за необхідне поновити останньому строк на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції.

Рішенням Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 року у справі за конституційною скаргою ОСОБА_9 було вирішено визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч.2 ст. 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Таким чином, ухвали (постанови) суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в судді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті можуть бути оскаржені в апеляційному порядку.
Відповідно до ч.1 ст.365 КПК України (в редакції 1960 року) вирок, ухвала чи постанова суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Так, право на свободу та особисту недоторканість є одним із найбільш значущих прав людини. Статтею 29 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за встановленим рішенням суду, і лише з підстав, визначених законом.
Згідно зі ст. 148 КПК України (в редакції 1960 року) запобіжні заходи застосовуються до підозрюваного, обвинуваченого, підсудного з метою запобігти спробам уникнути від дізнання, досудового слідства та суду, перешкодити встановленню істини в кримінальній справі, продовжити злочинну діяльність, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень.
При вирішенні питання доцільності продовження строку запобіжного заходу, суддя вивчає матеріали кримінальної справи, при необхідності опитує обвинуваченого, особу, у провадженні якої перебуває справа, вислуховує думку прокурора, захисника, якщо він з`явився, після чого залежно від наявності до того підстав виносить постанову про продовження строку тримання під вартою або відмовляє в його продовженні.
Зазначені вимоги кримінально-процесуального закону судом першої інстанції було дотримано у повному обсязі.
Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи питання доцільності продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою підсудного ОСОБА_6 , суд першої інстанції взяв до уваги те, що підсудний обвинувачується у скоєнні особливо тяжкого злочину, покарання за яке передбачене, зокрема, і у виді довічного позбавлення волі, дані про особу підсудного та встановив, що у даному провадженні існують ризики, передбачені ст. 148 КПК України (в редакції 1960 року), зокрема велика ймовірність того, що підсудний буде переховуватись від суду, з метою уникнення від кримінальної відповідальності, незаконно впливати на потерпілу та свідків у кримінальній справі, задля зміни останніми своїх показів та, перебуваючи на волі, продовжить вчиняти нові злочини, оскільки ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий, судимості не зняті та не погашені, що свідчить про схильність останнього до злочинної діяльності.
З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги підсудного ОСОБА_6 в частині того, що прокурором не надано жодного доказу наявності ризиків, є безпідставними.
В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого оцінюється не лише на основі суворості можливого вироку, а має досліджуватися з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції достатньо мотивував своє рішення тим, що існують ризики втечі, оскільки ОСОБА_6 не мав міцних соціальних зв`язків, не мав реєстрації за місцем проживанням.
Колегія суддів вважає, що матеріали контрольного провадження містять дані, які доводять існування ризику втечі підсудного ОСОБА_6 , тому достатньо вмотивованим є висновок суду щодо необхідності тримання останнього під вартою, щоб завадити цьому.
Окрім того, відповідно до пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).
Так, колегія суддів враховує рівень суспільної небезпеки, вчинених ОСОБА_6 злочинів, дані про особу підсудного, зокрема те, що останній раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, у тому числі, за скоєння особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я, судимості не зняті та не погашені. За вироком 1996 року ОСОБА_6 було засуджено за ст. 94 КК до 8 років позбавлення волі, тоді як за вироком 2003 року за ч.4 ст. 296, ч.1 ст. 121, 304 КК України до 7 років позбавлення волі, що свідчить про системність злочинної діяльності.

Крім того, характер висунутого ОСОБА_6 обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим у вчиненні, інкримінованих йому злочинів, в сукупності з конкретними обставинами справи, переконливо доводить, що суспільний інтерес, незважаючи на існування презумпції невинуватості, як переважував, так і досі переважує вимоги забезпечення поваги до особистої свободи підозрюваного.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що в апеляції підсудного ОСОБА_6 не наведено обґрунтованих підстав для зміни запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Все обґрунтування вимог ОСОБА_6 полягає у відсутності ризиків, передбачених ст. 148 КПК України (в редакції 1960 року), що спростовано вищезазначеним.
На переконання колегії суддів, вказані обставини свідчать про неможливість обрання стосовно підсудного ОСОБА_6 будь-якого іншого запобіжного заходу, оскільки він не забезпечить належної поведінки останнього під час розгляду кримінальної справи.
На підставі наведеного, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду щодо необхідності задоволення клопотання прокурора, оскільки він довів обставини, які виправдовують подальше обмеження права ОСОБА_6 перебувати на волі.
Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має забезпечити виконання підсудним ОСОБА_6 процесуальних обов`язків у даній кримінальній справі.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 365, 366 КПК України (в редакції 1960 року) колегія суддів,-
у х в а л и л а:
Поновити ОСОБА_6 строк на апеляційне оскарження постанови Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 листопада 2019 року.
Апеляційну скаргу підсудного ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Постанову Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 листопада 2019 року про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого за п. 4, п.13 ч.2 ст. 115, ч.1 ст. 185 КК України, до 08 січня 2020 року включно, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Дніпровського
апеляційного суду:

_______________ _____________ ______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4