Номер провадження: 11-кп/813/1203/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07.04.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,

обвинуваченого: ОСОБА_7 ,

захисника: ОСОБА_8 ,

перекладача: ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеса від 12.02.2020 року про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.258-3 КК України у кримінальному провадженні за № 0000078, внесеному до ЄРДР 17.04.2018 року,

установив:
Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеса від 12.02.2020 року було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 12.04.2020 року з визначенням розміру застави у розмірі 1 000 000 (один мільйон) гривень відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.258-3 КК України у кримінальному провадженні за № 0000078 внесеному до ЄРДР 17.04.2018 року.

Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину та за який передбачено покарання на строк до 15 років позбавлення волі. Крім того, суд зазначив, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, та які слугували підставою для обрання обвинуваченому запобіжного заходу не зменшились, а будь-які інші підстави для зміни запобіжного заходу відсутні.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала.
На дану ухвалу обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржену ухвалу скасувати, з підстав її незаконності та необґрунтованості.

В мотивування своєї апеляційної скарги обвинувачений посилається на те, що:

- під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000078 йому не обирався запобіжний захід, крім того у даному провадженні міра запобіжного заходу йому не обиралась ані під час підготовчого судового засідання, ані під час судового розгляду вказаного кримінального провадження по суті;

-клопотання щодо продовження строку тримання під вартою йому не направлялось та до суду не подавалось жодного разу.

На підставі цього просить ухвалу районного суду скасувати та відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Під час апеляційного розгляду захисником обвинуваченого ОСОБА_7 адвокатом ОСОБА_8 апеляційному суду були надані доповнення до апеляційної скарги обвинуваченого, в яких адвокат зазначає, що судом першої інстанції не враховано стан здоров`я ОСОБА_7 та необхідність стаціонарного лікування у зв`язку із тяжкими хронічними захворюваннями та неможливістю отримання медичної допомоги в умовах слідчого ізолятору. Крім того, захисник вказує, що ОСОБА_7 має міцні соціальні зв`язки, фактичні шлюбні відносини з особою, яка мешкає у м. Одесі, батьків похилого віку, позитивну характеристику з місця реєстрації, на території України знаходиться на законних підставах, має бізнес, до затримання був працевлаштований. Також звертає увагу на те, що суд без належного обґрунтування визначив розмір застави, як альтернативного запобіжного заходу, який значно перевищує розмір, передбачений п.3 ч.5 ст.182 КПК України та такий розмір є завідомо непомірним для обвинуваченого.

Враховуючи наведене, захисник просив ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу, якою обрати до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, при альтернативній мірі запобіжного заходу визначити розмір застави у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позиції учасників судового розгляду стосовно поданої апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, виступ обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги і просив залишити оскаржувану ухвалу без змін; дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ч.1 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно п.2 ч.1 ст.372 КПК України в мотивувальній частині ухвали зазначається: суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається; встановлених судом обставин із посиланням на докази, а також мотивів неврахування окремих доказів; мотивів, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Апеляційний суд звертає увагу на таке.

Пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду № 4-р/2019 від 13.06.2019 року (далі - Рішення) зобов`язано Верховну Раду України привести нормативне регулювання, встановлене ч. 2 ст. 392 КПК України, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.

Разом з тим, на час розгляду апеляційної скарги на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 20.02.2020 року, на виконання Рішення будь-яких змін до КПК України, які б визначали процедуру розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції щодо застосування запобіжного заходу під час розгляду кримінального провадження по суті, не внесені.

Окрім того, відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Виходячи з положень п.24 ч.1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши обвинувальний акт, а також ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу та копію журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких доказів, що можуть бути підставою для продовження або застосування запобіжного заходу у судовому засіданні.

Частиною 2 ст.331 КПК України встановлено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч.4 ст.199 КПК України слідчий суддя зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Як вбачається з мотивувальної частини ухвали, суд при постановленні ухвали в повній мірі дотримався та врахував зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону.

Апеляційним судом встановлено, що заявлені ризики, які виправдовують тримання обвинувачених під вартою, не зменшились.

У відповідності до ч.1 ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що суд мотивував необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченого не лише обґрунтованістю обвинувачення, а й наявністю ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, на даний час, ризики передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України не зменшилися, оскільки зважаючи на обставини вчинення інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_7 злочину, який пов`язаний із сприянням діяльності терористичної групи, його характеру, тяжкості та зухвалості, а також можливої міри покарання, яка може бути йому призначена у разі визнання винним (позбавлення волі на строк від 8 до 15 років позбавленням волі із конфіскацією майна або без такої), є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик переховування обвинуваченого від органів досудового розслідування та суду.

Окрім того, з урахуванням обставин вчинення кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_7 , а також те, що останньому відомі особи свідків, апеляційний суд вважає, що існує ризик, що він може незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, які на теперішній час допитані на стадії досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні, однак під впливом обвинуваченого можуть змінити показання під час судового розгляду.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що з метою забезпечення судового розгляду кримінального провадження, виконання покладених ОСОБА_7 процесуальних обов`язків та запобігання наявних ризиків, приймаючи до уваги, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти вказаним ризикам, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що продовження відносно нього будь-якої іншої міри запобіжного заходу не забезпечить його належної процесуальної поведінки.

Апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд першої інстанції без відповідного клопотання прокурора продовжив строк тримання під вартою, з огляду на таке.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Таким чином, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 331 КПК України, вирішення питання про доцільність продовження строку запобіжного заходу обвинуваченому, незалежно від наявності клопотань, є обов`язком суду.

Дослідивши зміст оскаржуваної ухвали, апеляційним судом встановлено, що суд, розглядаючи дане питання, прийняв рішення на підставі вимог ст.331 КПК України, при цьому в ухвалі послався на думки прокурора та сторони захисту, які з`ясовував в судовому засіданні під час вирішення зазначеного питання.

Тобто, судом першої інстанції у відповідності до імперативних вимог ч. 3 ст. 331 КПК України було лише ініційоване питання про доцільність продовження строку запобіжного заходу обвинуваченому, а не клопотав про необхідність продовження строку запобіжного заходу.

Крім того, апеляційний суд відхиляє доводи сторони захисту про те, що під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000078 ОСОБА_7 не обирався запобіжний захід, оскільки зазначене спростовується ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м.Одеси ОСОБА_10 від 17.03.2018 року, якою було задавлено клопотання старшого слідчого в ОВС СУ УСБ України в Одеській області ОСОБА_11 , яке погоджено прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_12 , та було обрано ОСОБА_7 , який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.258-3 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Дослідивши зміст зазначеної ухвали, апеляційним судом встановлено, що виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, в якому підозрювався ОСОБА_7 та правова кваліфікація кримінального правопорушення свідчать про те, що даний запобіжний захід було обрано йому у межах кримінального провадження 0000078.

Також апеляційний суд вважає безпідставним посилання сторони захисту на те, що у даному провадженні міра запобіжного заходу йому не обиралась ані під час підготовчого судового засідання, ані під час судового розгляду вказаного кримінального провадження по суті, оскільки, як вже було зазначено, слідчим суддею 17.03.2018 року було обрано ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк дії якого в подальшому було продовжено. Також апеляційним судом встановлено, що на стадії судового розгляду справи по суті ухвалою суду від 26.10.2018 року вирішено питання щодо необхідності тримання під вартою обвинуваченого. Отже, обвинувачений ОСОБА_7 тримається під вартою на підставі судового рішення, постановленого судом у межах його компетенції та повноважень.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо можливості застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту як передчасні з огляду на таке.

Сторона захисту як на підставу можливості застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту посилається на наявність у обвинуваченого ОСОБА_7 фактичних шлюбних відносин та місця проживання. Проте, на думку апеляційного суду, такі твердження сторони захисту є сумнівними, адже договір про оренду житла датований 07.04.2020 року, тобто укладений у день судового засідання, ОСОБА_7 під час перебування його під вартою. Тоді як ОСОБА_13 , яку ОСОБА_7 вказує як дружина, проживає за іншою адресою та не висловила бажання та не зазначила можливості перебування ОСОБА_7 під домашнім арештом за її місцем проживання, тобто як сім`я.

Крім того, апеляційний суд відхиляє посилання сторони захисту стосовно наявності у обвинуваченого міцних соціальних зав`язків, а саме того, що він має батьків похилого віку, позитивних характеристик та здійснення ним підприємницької діяльності на території України, оскільки, враховуючи обставини вчинення інкримінованого обвинуваченому злочину, зазначене на даний час може слугувати підставою для обрання відносно нього більш м`якого запобіжного заходу.

Також апеляційний суд відхиляє доводи сторони захисту щодо неврахування місцевим судом стану здоров`я обвинуваченого та неможливістю його подальшого утримання та лікування в умовах слідчого ізолятору, з огляду на таке.

18.11.2019 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси, під час розгляду обвинувального акту відносно ОСОБА_7 , було задоволено клопотання адвоката ОСОБА_8 , діючої в інтересах захисту ОСОБА_7 та надано дозвіл на проведення медичного обстеження обвинуваченого ОСОБА_7 .

Однак, як було встановлено апеляційним судом, та підтверджено обвинуваченим ОСОБА_7 та його захисником в судовому засіданні, ОСОБА_7 від даного обстеження відмовився, що вказує на зловживання обвинуваченим своїми процесуальними правами.

Матеріали справи не містять інших даних про обставини, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою, а стороною захисту будь-яких інших відомостей щодо незадовільного стану здоров`я обвинуваченого ОСОБА_7 апеляційному суду надано не було.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого в частині відсутності обґрунтування розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу, апеляційний суд вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.
Відповідно до приписів ч.3 ст.183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до ч.4 ст.182 КПК України розмір застави визначається з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Пунктом 2 ч.5 ст.182 КПК України передбачено, що розмір застави визначається щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.
Апеляційний суд враховує зазначені вище норми законодавства та практику Європейського суду з прав людини.

Так, позиція Європейського суду з прав людини стосовно питання обрання національними судами запобіжного заходу у вигляді застави та призначення її розміру, цілковито прослідковується в рішенні Суду у справі «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) від 28 вересня 2010 року. У цій справі, Суд, посилаючись на пункт 3 статті 5 Конвенції, підтвердив, що внесення застави може вимагатися лише за наявності законних підстав для затримання особи, а також те, що уповноважені органи влади повинні приділити визначенню суми застави стільки ж уваги, скільки і вирішенню питання про необхідність подальшого тримання обвинуваченого під вартою. Більше того, якщо навіть сума застави визначається виходячи із характеристики особи обвинуваченого та його матеріального становища, за певних обставин є обґрунтованим врахування також і суми збитків, у заподіянні яких ця особа обвинувачується.

Визначаючи розмір застави, суд врахував обставини вчиненого злочину, а також прийняв до уваги той факт, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, існують вищезазначені ризики передбачені ч.1 ст.177 КПК України, у зв`язку з чим суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що розмір застави, визначений у п.3 ч.5 ст.182 КПК України не здатен забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних обов`язків, а тому є достатнім розмір застави у 1000000 грн, який здатний стримувати можливу протиправну поведінку обвинуваченого під загрозою звернення застави в дохід держави, та забезпечити виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, у випадку її внесення.

Крім того, як пояснив сам обвинувачений апеляційному суду, він інвестував в підприємство, в якому він є генеральним директором, грошові кошти у розмірі один мільйон гривень та є засновником юридичної особи одної з країн Європейського Союзу.
На підставі викладеного, апеляційний суд вважає, що саме такий розмір застави здатен забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_7 його процесуальних обов`язків та, з урахуванням його майнового стану, не може бути завідомо непомірним для нього.
Отже, доводи ОСОБА_7 про наявність підстав для застосування відносно нього більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки вони не спростовуються матеріалами справи.
Апеляційний суд враховує вимоги п.п. 3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

За обставин, встановлених під час апеляційного розгляду, апеляційний суд вважає, що районний суд об`єктивно врахував обставини справи, дані про особу обвинуваченого та дійшов правильного висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а ухвала суду є обґрунтованою та відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства.

Керуючись ст. 177, 178, 183, 194, 370, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеса від 12.02.2020 року про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.258-3 КК України у кримінальному провадженні за №0000078, внесеному до ЄРДР 17.04.2018 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4