ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 11-кп/821/117/20 ЄУНСС: 711/3367/17 Категорія: ч. 3 ст. 382 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 травня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого суддів з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5
прокурорівОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження №0000046 від 30.05.2016 за апеляційною скаргою прокурора Черкаської місцевої прокуратури ОСОБА_7 на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 липня 2019 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Драбівка Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, українця, громадянина України, завідувача кафедри економіки обліку і оподаткування Східноевропейського університету, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України,

в с т а н о в и л а :

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався в тому, що він вчинив активні протиправні дії, по перешкоджанню виконання рішення суду з метою недопущення витребування з його незаконного володіння земельної ділянки на користь територіальної громади м. Черкаси в особі Черкаської міської ради.

Так, 06.12.2013 прокуратурою Черкаської області до апеляційного суду Черкаської області подано скаргу на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26.11.2013 по справі №22-ц/793/4/15 за позовом прокурора м. Черкаси до Черкаської міської ради, ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , треті особи: Державне управління охорони навколишнього природного середовища в Черкаській області, Державна інспекція сільського господарства в Черкаській області, про визнання незаконним і скасування рішення Черкаської міської ради від 24.03.2006 № 9-279 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність ( ОСОБА_11 та інші)», визнання недійсним державного акта серії ЯЗ №043584 від 23.03.2009 на право власності на землю та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Так, ОСОБА_8 , отримавши 25.01.2014 примірник апеляційної скарги, 03.02.2014 подав до апеляційного суду Черкаської області відзив на апеляційну скаргу прокурора Черкаської області, в якій просив суд апеляційної інстанції залишити в силі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26.11.2013, а апеляційну скаргу прокуратури Черкаської області відхилити, тобто був обізнаним про початок апеляційного провадження в справі №22-ц/793/4/15.

В подальшому, апеляційним судом Черкаської області у вказаній справі 19.02.2015 винесено рішення, котре набуло чинності на підставі ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.07.2015, згідно якого, визнано незаконним і скасовано рішення Черкаської міської ради від 24.03.2006 №9-279 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність ( ОСОБА_11 та інші)» та витребувано із незаконного володіння ОСОБА_8 земельну ділянку, площею 1000 м2, яка розташована в АДРЕСА_2 , з кадастровим номером - -02-009-0016 на користь територіальної громади м. Черкаси в особі Черкаської міської ради.

ОСОБА_8 , будучи обізнаним про залишення в силі рішення апеляційного суду Черкаської області від 19.02.2015, про що був сповіщений юристом ОСОБА_12 , котра представляла інтереси останнього згідно нотаріально посвідченої довіреності, та, отримавши 02.03.2015 від неї на власну електрону пошту скановану його копію, умисно, з метою перешкоджання виконанню рішення апеляційного суду Черкаської області від 19.02.2015 в частині витребування з його незаконного володіння земельної ділянки на користь територіальної громади м. Черкаси в особі Черкаської міської ради, 28.08.2015 уклав договір дарування вищевказаної земельної ділянки, згідно якого безоплатно передав у власність ОСОБА_13 , який являється його сином, земельну ділянку, площею 1000 м2, яка розташована в АДРЕСА_2 , з кадастровим номером - -02-009-0016 та нормативною грошовою оцінкою 344 950 грн., зазначивши в п.8 вказаного договору, що дарувальник передав у власність обдаровуваного вищевказану земельну ділянку, вільну від будь-яких майнових прав і претензій осіб, про які в момент складання договору дарувальник і обдарований не знати не могли, хоча на момент укладення вказаного договору ОСОБА_8 був обізнаним із рішенням апеляційного суду Черкаської області від 19.02.2015 року, та своїми діями спричинив істотну шкоду охоронюваним законом громадським інтересам на суму 344 950 гривень.

Вказані дії ОСОБА_8 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 3 ст. 382 КК України, як умисне перешкоджання виконанню рішення суду, що набрало законної сили, яке заподіяло істотної шкоди охоронюваним законом громадським інтересам.

Суд першої інстанції, виходячи із загальних засад кримінального судочинства, оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що під час судового розгляду стороною обвинувачення не доведено, що в діянні ОСОБА_8 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України, у зв`язку з чим визнав останнього невинуватим та виправдав на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Зокрема, суд, пославшись на практику ЄСПЛ та норми національного законодавства зазначив, що рішення Апеляційного суду Черкаської області від 19.02.2015 у цивільній справі № 22ц/793/4/15 носить майновий характер витребування земельної ділянки у боржника ОСОБА_8 , але не зобов`язує його вчинити певні дії. Станом на 28.08.2015 виконавчі листи за даним рішенням не видавались, виконавче провадження не відкривалось, тобто жодних виконавчих дій державною виконавчою службою не здійснювалось. З огляду на наведене, суд прийшов до висновку, що в ході судового розгляду не встановлено жодних заходів, необхідних для виконання рішення суду апеляційної інстанції, які був зобов`язаний і мав реальну можливість виконати обвинувачений ОСОБА_8 . Крім того, в судовому рішенні мається посилання на те, що органом досудового розслідування не надано доказів неможливості виконання рішення від 19.02.2015. Також, зазначено, що стороною обвинувачення не доведено, що внаслідок умисних дій обвинуваченого, пов`язаних з укладанням договору дарування від 28.08.2015, завдано істотної шкоди охоронюваним законом громадським інтересам на суму вартості земельної ділянки.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні порушує питання про скасування вироку суду першої інстанції через невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильність застосування судом закону України про кримінальну відповідальність. За результатами апеляційного перегляду просить ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватим за ч. 3 ст. 382 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на 3 роки з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк 1 рік, а в подальшому, на підставі ст. 75 КК України, звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік, поклавши обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України.

Апелянт зазначає, що судом передчасно винесено щодо ОСОБА_8 виправдувальний вирок, який не ґрунтується на нормах кримінального та кримінально процесуального закону, докази обвинувачення оцінені не вірно.

Звертає увагу на те, що ухвала ВССУ, якою залишено рішення Апеляційного суду Черкаської області від 23.07.2015 без змін, винесена 23.07.2015, а договір дарування ОСОБА_8 укладений 28.08.2015, при цьому, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом.

З огляду на наведене на думку прокурора ОСОБА_8 своїми умисними активними діями укладанням договору дарування, внаслідок якого з його володіння вибуло майно, яке за рішенням суду апеляційної інстанції від 23.07.2015 має бути витребуване на користь територіальної громади м. Черкаси в особі Черкаської міської ради, перешкодив органу прокуратури виконати свої повноваження, оскільки строк для пред`явлення виконавчого листа ще не збіг, а спірна земельна ділянка у володінні ОСОБА_8 відсутня, а отже втрачена можливість її витребування, чим завдана істотна шкода охоронюваним законом громадським інтересам на суму вартості земельної ділянки.

Щодо відсутності будь яких зобов`язань у ОСОБА_8 за рішенням суду апеляційної інстанції, прокурор зазначає, що в п. 8 договору дарування від 28.08.2015 зазначено, що дарувальник передав у власність обдарованого земельну ділянку, вільну від будь-яких майнових прав і претензій осіб, про які в момент складання договору дарувальник і обдарований не знати не могли. Зокрема, ОСОБА_8 був обізнаний з рішенням від 19.02.2015, що підтвердила в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 , яка пояснила, що всі рішення приймала за погодженням з обвинуваченим, в тому числі узгоджувала з ним подачу касаційної скарги за що особисто ОСОБА_8 сплачено судовий збір. Тому, при посвідченні відповідного договору дарування, обвинувачений був зобов`язаний повідомити нотаріуса про майнові права та претензії на предмет договору земельну ділянку та утриматися від вчинення щодо неї будь-яких дій, що мало б наслідком відмову у посвідченні договору.

На апеляційну скаргу прокурора захисником ОСОБА_9 подано заперечення, яке зводиться до законності та обгрунтованості вироку суду першої інстанції, та безпідставності апеляційних вимог.

Заслухавши доповідь судді, думки прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити, думки обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_9 про відсутність підстав для задоволення апеляційних вимог прокурора, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора до задоволення не підлягає.

Згідно ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом, згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при прийнятті рішення по даній справі вказані вимоги закону були належним чином дотримані.

Статтею ст. 62 Конституції України гарантується, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому КПК України, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

В п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» № 5 від 29.06.1990 року, зазначено про недопустимість обвинувального ухилу при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення, і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється, якщо не буде доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно з вимогами п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.

Колегія суддів вважає, що районний суд виконав всі вимоги закону, а тому відсутні будь-які правові підстави для скасування виправдувального вироку щодо ОСОБА_8 ..

Так, оцінивши досліджені у кримінальному провадженні докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і достатності, суд першої інстанції обґрунтовано ухвалив виправдувальний вирок, так як дійшов правильного висновку, що стороною обвинувачення не доведено, що в діянні ОСОБА_8 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України.

Крім того, згідно положень справи «Барбера, Мессегуэ и Джабардо проти Іспанії» від 06.12.1998 року, де Європейський Суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Так, на думку державного обвинувачення, винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення доводиться зібраними у ході досудового розслідування та судового розгляду доказами у їх сукупності, а саме: письмовими доказами, показаннями свідків.

Колегія суддів вважає, що за результатами судового розгляду суд першої інстанції правильно встановив, що не доведено, що в діях обвинуваченого ОСОБА_8 наявний склад інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення.

Цей висновок суду ґрунтується на належних, допустимих, достовірних, а в сукупності - достатніх доказах, досліджених під час судового розгляду.

Так, допитаний в судовому засіданні районного суду обвинувачений ОСОБА_8 свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав та показав, що земельна ділянка в 2006 році згідно рішення Черкаської міської ради була виділена у власність ОСОБА_14 , яку він у 2009 році придбав на підставі договору купівлі-продажу в останнього. Отримавши всі необхідні дозволи та зібравши документи, протягом 2010- 2012 років будував будинок, який зареєстрував в місцевих органах реєстрації. В цей же час прокурор м. Черкаси звертається до суду з позовом про визнання рішення Черкаської міської ради щодо виділення земельної ділянки незаконним та приведення купленої ним ділянки у попередній стан. Він сам особисто двічі був депутатом Черкаської міської ради і точно знає, що на кожному засіданні міськвиконкому завжди присутній прокурор міста або його заступники. У 2006 році ніяких протестів щодо винесення вищевказаного рішення міськвиконкомом не було, позов до суду було подано через 7 років, коли він вже закінчив будівництво та зареєстрував будинок, витративши на будівництво всі свої заощадження. Вважає себе добросовісним набувачем, оскільки земельну ділянку отримав згідно договору купівлі-продажу.

Коли прокурор звернувся з позовом до суду, він звернувся до адвоката ОСОБА_15 і вона почала представляти його інтереси в суді.

Рішенням суду першої інстанції в задоволені позовних вимог прокурора було відмовлено. Прокуратура оскаржила це рішення і при спілкуванні з ОСОБА_15 , вона його запевнила, що рішення суду є законним. Він попросив, щоб вказаний адвокат і в подальшому вів його справу, оскільки особисто контролювати це питання не міг так, як постійно був зайнятий, бо з жовтня 2014 по серпень 2015 року допомагав своєму сину писати дисертацію. Після успішного захисту сином дисертації він вирішив подарувати йому вказану земельну ділянку з недобудованим будинком, оскільки розумів, що має похилий вік і не матиме можливості добудувати його. Він звернувся до нотаріуса, який пояснив, що будинок можливо подарувати лише з земельною ділянкою. Зібравши необхідні документи, він оформив договір дарування земельної ділянки та будиноку синові. При зверненні до нотаріуса, останній перевірив по реєстрах чи немає заборони на відчуження вказаного будинку та земельної ділянки та лише після цього нотаріусом було посвідчено договір дарування. Про рішення апеляційного суду особисто він взнав лише 08 вересня 2015 року, після отримання поштою рішення Вищого спеціалізованого суду, яким рішення апеляційного суду, яким скасовано рішення першої інстанції, залишено без змін. Він зв`язався з адвокатом ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які запевнили його, що рішення першої інстанції законне. Знає, що було звернення до Вищого спеціалізованого суду, про предмет звернення йому нічого не відомо. Пам`ятає, що сплачував якесь держмито, ОСОБА_16 в телефонному режимі повідомила йому реквізити, на які він через банк перерахував кошти. ОСОБА_16 вважала рішення районного суду законним, тому написала звернення до міжнародного суду, проте подальша доля цього звернення йому не відома. Зазначив, що ніхто йому на електронну адресу не надсилав будь-яких судових рішень, оскільки він особисто їх не бачив, доступ до його поштової скриньки має багато людей, і його комп`ютер неодноразово ламався. Тому вважає, що всі пред`явлені до нього обвинувачення є безпідставними, а він являється добросовісним набувачем земельної ділянки.

Вказані показання ОСОБА_8 підтвердив і в суді апеляційної інстанці.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався в тому, що він умисно перешкоджав виконанню рішенню суду , що набрало законної сили, яке заподіяло істотної шкоди охоронюваним законом громадським інтересам, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 382 КК України.

Стаття 382 КК України передбачає відповідальність за умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню.

Кримінальне правопорушення, передбачене ст. 382 КК України, є закінченим з моменту відмови виконати судове рішення (з початку ухилення від виконання судового рішення), або з моменту перешкоджання його виконанню. Для визначення моменту закінчення цього злочину важливим є встановлення моменту надходження судового рішення до особи, яка повинна його виконувати, і строку виконання судового рішення, який встановлено законом або судом.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується прямим умислом. Винний, якому необхідно виконувати судове рішення , усвідомлює характер своїх обов`язків , але не виконує цього рішення за наявності можливості виконати його або перешкоджає такому виконанню.

Відповідно до ч. 2,3 ст. 24 КК України злочин визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала суспільно небезпечний характер своєї дії або бездіяльності , передбачала її суспільно небезпечні наслідки і бажала їх, або хоча не бажала , але свідомо припускала настання цих наслідків. Вольова ознака прямого умислу полягає в наявності у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння, а не свідоме їх допущення, що є ознакою непрямого умислу.

Тобто відповідальність за перешкоджання виконанню рішення суду може наступити лише в разі коли особа протидіє певній дії, а саме процесу виконання рішення з метою перешкодити або ускладнити цей процес, чого з пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення не вбачається.

Об`єктивною стороною кримінального правопорушення, передбаченого ст.. 382 КК України, є невиконання (ухилення від виконання) вироку , рішення, ухвали, постанови суду або перешкоджання їх виконанню.

Невиконання судового акта це бездіяльність, що полягає у незастосуванні передбачених законом і судовим актом заходів, необхідних для його виконання, за умови, якщо суб`єкт був зобов`язаний і мав реальну можливість виконати судовий акт.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 19.02.2015 (провадження 22ц-793/4/15) ухвалено витребувати земельну ділянку у боржника ОСОБА_8 .. При цьому жодних зобов`язань щодо вчинення ОСОБА_8 будь-яких певних дій або утримання від них рішенням не встановлено. При цьому Законом також не встановлено будь-яких дій певних заходів, які має виконати, чи від яких має утриматись особа при витребуванні у неї майна, зокрема земельної ділянки.

Перешкоджання виконанню судового акта це активні дії, які становлять про¬тидію реалізації вимог, що містяться в цьому акті, вчинювану з метою недопущення його виконання - перешкоджають державному виконавцю або іншим особам, уповноваженим на виконання відповідного судового акту, виконати дію.

Умови і порядок виконання рішень судів, які підлягають примусовому виконанню, у разі їх невиконання в добровільному порядку, а також порядок притягнення особи до відповідальності за невиконання рішення суду та вимог державного виконавця, визначено Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-ХIV, в редакції, що діяла станом на 28.08.2015, тобто день укладення ОСОБА_8 договору дарування спірної земельної ділянки.

Відповідно до положень ст.ст. 1, 2 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу.

Статтями 17,32 вказаного Закону визначено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів. Виконавчими документами, що видаються судами загальної юрисдикції, є: виконавчі листи, ухвали судів у цивільних справах, судові накази.

Судом першої інстанції встановлено, що рішення Апеляційного суду Черкаської області від 19.02.2015 р. у цивільній справі № 22-ц/793/4/15 носить майновий характер - витребування земельної ділянки у боржника ОСОБА_8 , але не зобов`язує його вчинити певні дії. Станом на 28.08.2015 виконавчі листи за цим рішенням не видавались, виконавче провадження не відкривалось. Відповідно жодних виконавчих дій державною виконавчою службою не здійснювалось. Черкаська міська рада не вчиняла будь-яких інших дій, направлених на виконання цього рішення та витребування земельної ділянки з володіння ОСОБА_8 ..

Відсутність даних про звернення рішення Апеляційного суду Черкаської області від 19.02.2015 до виконання підтверджується листом Центрального відділу ДВС міста Черкаси від 07.02.2017р. № 141-36/1386 та показаннями свідка ОСОБА_18 (т. 2 а.п. 18).

Притягнення до кримінальної відповідальності можливо лише боржника, який не виконує рішення, яким його зобов`язано виконати певні дії, за поданням державного виконавця до правоохоронних органів. За наявності ознак кримінального правопорушення в діях особи, яка умисно перешкоджає виконанню рішення чи іншим чином порушує вимоги закону про виконавче провадження, державний виконавець складає акт про порушення і звертається до правоохоронних органів з відповідним поданням. Відповідальність боржника у виконавчому провадженні майнового характеру настає в разі умисного перешкоджання виконанню рішення суду.

З матеріалів кримінального провадження вбачається та як встановлено судом першої інстанції будь-яких заходів або інших дій на виконання рішення апеляційного суду від 19.02.2015, які обвинувачений ОСОБА_8 був зобов`язаний і мав реальну можливість виконати, слідством не встановлено. Порядок притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності, встановлений вказаним Законом, не дотриманий.

Стороною обвинувачення не надано доказів неможливості виконання рішення апеляційного суду Черкаської області від 19.02.2015 року. Жодного належного та допустимого доказу того, що відчуження земельної ділянки ОСОБА_8 призвело чи могло призвести до неможливості виконання рішення Апеляційного суду Черкаської області від 19.02.2015, а також, що такими діями ОСОБА_8 завдавно істотної шкоди охоронюваним законом громадським інтересам на суму вартості земельної ділянки - також не надано.

Істотна шкода могла б мати місце лише у випадку, коли в результаті дій особи, винної у перешкоджанні виконанню рішення суду, майно (земельна ділянка) було б втрачено, або була б втрачена можливість його отримання (повернення, витребування).

Завдання істотної шкоди охоронюваним законом громадським інтересам, як на це вказує сторона обвинувачення, не узгоджується з тим, що в Соснівському районному суду м.Черкаси перебуває на розгляді цивільна справа за позовом Черкаської місцевої прокуратури в інтересах Черкаської міської ради до ОСОБА_13 , ОСОБА_19 , третя особа ОСОБА_8 , приватного нотаріуса ОСОБА_18 про витребування оспорюваної земельної ділянки з чужого незаконного володіння та скасування її державної реєстрації.

Наявність вказаного цивільного позову свідчить про те, що майно- земельна ділянка не втрачена, як і не втрачена можливість в будь-який спосіб, передбачений законом, Черкаською міською радою отримати спірну земельну ділянку.

Тобто, докази надані суду та дослідженні під час судового розгляду, не містять в собі свідчень про вчинення ОСОБА_8 умисних дій, направлених на перешкоджання виконання рішення суду. Пред`явлене обвинувачення ґрунтується лише на припущеннях сторони обвинувачення, жодного прямого доказу, якіб свідчили про наявність в діях ОСОБА_8 складу інкримінованого кримінального правопорушення - не надано.

З даним висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

З врахуванням зазначеного суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про необхідність виправдання ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення за недоведеністю наявності в його діяннях складу інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України, тобто висновки сторони обвинувачення не ґрунтуються на належних, допустимих та достовірних доказах по справі, а сукупність зібраних доказів не є достатніми для винесення обвинувального вироку щодо ОСОБА_8 .

Доводи прокурора про те, що виправдувальний вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 побудовано без належного аналізу доказів обвинувачення, які наявні в матеріалах справи, є необгрунтованими, оскільки судом першої інстанції були належним чином досліджені в повному обсязі докази, надані стороною обвинувачення, яким дана відповідна правова оцінка в їх сукупності, з якою погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_8 на момент відчудження земельної ділянки з будинком синові в серпні 2018 року було відомо про винесення Апеляційним судом Черкаської області рішення від 19.02.2015 та він розумів зміст цього рішення, не підтверджено належними доказами.

Так, в ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_8 пояснював, що коли прокурор подав до суду позов, він звернувся за юридичною допомогою до адвоката. Його справою займались адвокат ОСОБА_15 та ОСОБА_17 , оскільки він сам не міг контролювати хід справи так як був постійно зайнятий допомагав сину писати дисертацію. В судових засіданнях він участі не приймав, копію рішення апеляційної інстанції не отримував. Про зміст рішення апеляційного суду йому стало відомо 08.09.2015 після отримання поштою рішення Вищого спеціалізованого суду. На його електронну адресу судові рішення не надходили, він їх не бачив, доступ до його електронної поштової скриньки має багато людей. Своїм адвокатам він повністю довіряв, сплачував судовий збір, однак за що - не вникав.

Вказані показання ОСОБА_8 прокурором не спростовано та не надано безаперечних доказів того, що ОСОБА_8 було відомо про рішення Апеляційного суду Черкаської області від 19.02.2015 до укладення договору дарування, що він отримував електронні листи від адвоката ОСОБА_15 та ОСОБА_12 .. Щодо розуміння ОСОБА_8 змісту та значення цього рішення, як про це стверджує прокурор - воно базується на оціночних судженнях, наведених в показаннях свідка ОСОБА_12 .

Доводи прокурора про те, що ОСОБА_8 не повідомив нотаріуса про судове рішення, що могло вплинути на укладення договору дарування ґрунтується на припущеннях прокурора, оскільки обвинуваченому ОСОБА_8 на час укладання договору про зміст рішення відомо не було, а прокурором протилежне не доведено. Навіть за доведеності таких обставин прокурором, в діях ОСОБА_8 могло бути лише порушення вимог цивільного законодавства, що не утворює складу кримінального правопорушення.

За результатами апеляційного розгляду, колегією суддів не встановлено порушень вимог ст.ст. 22, 94, 370, 374 КПК України, як про це зазначає прокурор в своїй апеляційній скарзі, оскільки вирок суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення, надано оцінку всім зібраним доказам та обставинам кримінального провадження, з точки зору належності допустимості та взаємозв`язку.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно дослідив усі надані докази, дав їм належну оцінку у вироку та прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність в діянні ОСОБА_8 складу інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України.

Не наведено достатніх доказів для підтвердження обвинувачення і в апеляційній скарзі прокурора. В ній зазначені лише докази, які вже були предметом дослідження суду першої інстанції та отримали його вірну оцінку, але вказані докази не є об`єктивними доказами винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, в якому він обвинувачувався, і на їх підставі неможливо постановити обвинувальний вирок щодо ОСОБА_8 про який просить прокурор в апеляційній скарзі.

Згідно вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За клопотанням учасників судового провадження відповідно до вимог ч.3 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Так, прокурор в апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду просив повторно дослідити докази у кримінальному провадженні та допитати свідків по справі, при цьому, на запитання колегії суддів про підстави такого дослідження, пояснив, що вказані докази судом першої інстанції досліджені повністю і без порушень, а доцільність проведення повторного дослідження доказів обумовлена необхідністю надання їм апеляційним судом іншої юридичної оцінки.

Передбачених законом підстав для задоволення клопотання прокурора про повторне дослідження доказів у даній справі колегією суддів не встановлено та відмовлено в його задоволенні, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 30.05.2019 № 572/843/17 від 30.05.2019, згідно якої сам по собі факт непогодження з висновками суду першої інстанції не є підставою для повторного дослідження доказів.

Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора щодо наявності підстав для скасування виправдувального вироку щодо ОСОБА_8 у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, колегія суддів знаходить їх безпідставними та такими, що не можуть слугувати підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, з ухваленням нового вироку, з огляду на таке.

Відповідно до положень, передбачених ч.1 ст.411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Разом з тим, в апеляційній скарзі прокурора не зазначено жодної, з передбачених наведеною вище статтею підстав, які б дозволили дійти висновку про те, що оскаржуване судове рішення, а саме виправдувальний вирок суду щодо ОСОБА_8 , не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

У зв`язку з цим колегія суддів не вбачає даних про те, що ухвалене судом першої інстанції рішення є необґрунтованим або невмотивованим, оскільки воно ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України та з наведенням у вироку належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Посилання прокурора, як на підставу для скасування виправдувального вироку, на те, що суд першої інстанції в основу вироку поклав лише відсутність безсумнівних доказів вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України, протирічить презумпції невинуватості та не є підставою, передбаченою ст. 420 КПК України для скасування виправдувального вироку. Відповідно до положень ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, доки її вину не буде доведено, тобто відсутність доказів на підтвердження пред`явленого обвинувачення унеможливлює засудження особи.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав, передбачених ст.ст.409, 411, 420 КПК України, для скасування оскаржуваного судового рішення, зокрема через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, та ухвалення нового вироку через скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції.

З огляду на викладене, дотримуючись принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, встановленого ст. 17 КПК України, колегія суддів не знаходить підстав, зазначених у ст. 420 КПК України, для скасування вироку суду першої інстанції і ухвалення нового вироку, а тому апеляційну скаргу прокурора залишає без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін, оскільки вирок щодо ОСОБА_8 є законним і обґрунтованим.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 липня 2019 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Черкаської місцевої прокуратури ОСОБА_7 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :