Святошинський районний суд міста Києва
пр. № 1-в/759/21/20
ун. № 759/9711/13-к
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2020 року м. Київ

Святошинський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві подання державного виконавця Святошинського районного відділу ДВС м. Київ ГТУЮ ОСОБА_3 про вирішення питання конфіскації майна,

ВСТАНОВИВ:
Державний виконавець Святошинського районного відділу ДВС м. Київ ГТУЮ ОСОБА_3 звернулася з поданням, у якому просить визначити подальшу передачу конфіскованого майна (орган, який повинен прийняти на баланс) у дохід Держави 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_4 , або скасувати додаткову міру покарання у вигляді конфіскації або змінити спосіб виконання рішення по кримінальному провадженню. Дане подання обґрунтовує тим, що на примусовому виконанні в Святошинському районному відділі ДВС м. Києва ГТУЮ перебуває виконавче провадження № 45599126 щодо конфіскації всього майна засудженої ОСОБА_4 , яке належить їй на праві власності, на користь держави. Державним виконавцем тричі вчинялися дії щодо реалізації арештованого майна та описано майно боржника - 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 , однак, торги не відбулися.

У судовому засіданні ОСОБА_3 подання підтримала та просила задовольнити.

У судове засідання інші учасники кримінального провадження не з`явилися, що відповідно до ч. 5 ст. 539 КПК України не перешкоджає проведенню судового розгляду.
Вислухавши пояснення державного виконавця, дослідивши подання та долучені до нього додатки, суд дійшов до такого висновку.

Як вбачається з подання вироком Святошинського районного суду міста Києва від 19.12.2013 ОСОБА_4 визнано винуватою у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185; ч. 3 ст. 187 КК України, і призначено їй покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років з конфіскацією всього майна, яке належить їй на праві власності. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 23.10.2014 даний вирок суду залишено без змін.

Згідно з ч. 3 ст. 535 КПК України у разі якщо судове рішення або його частина підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем, суд видає виконавчий лист, який звертається до виконання в порядку, передбаченому законом про виконавче провадження.
Відповідно до листа ДПІ у Святошинському районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 19.11.2014 № 867/9/26-57-25-31, ДПІ у Святошинському районі ГУ Міндоходів у м. Києві направило для виконання виконавчий лист Святошинського районного суду міста Києва по справі № 1-кп/759/372/13 про конфіскацію всього майна, яке належить на праві власності ОСОБА_4 .

Виконавче провадження по виконавчому листу № 1-кп/759/372/13 відкрито 26.11.2014 та 25.12.2014 накладено арешт на все майно ОСОБА_4 , заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику. У серпні 2015 року майно було описано і арештоване, а саме: 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 5-7, 9,10).

Положеннями ст. 537 КПК України передбачено вичерпний перелік питань, які вирішуються судом під час виконання вироків, і питання, які ставить у своєму поданні державний виконавець, а саме: визначити подальшу передачу конфіскованого майна (орган, який повинен прийняти на баланс) у дохід Держави, або скасувати додаткову міру покарання у вигляді конфіскації, або змінити спосіб виконання рішення по кримінальному провадженню, суд не в змозі вирішити.

Згідно із ч. 1 ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться законність.
Відповідно до положень ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини у п. 43 рішення у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 наголошує, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини гарантує кожному право на звернення до суду. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд» одним з аспектів право на доступ. Однак, це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Отже, для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися, як складова частина «судового розгляду».
Відповідно до ч. 6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.
Також згідно з п. 14 Порядку розпорядження майном, конфіскованим за рішенням суду і переданим органам державної виконавчої служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2002 № 985 у разі коли майно, в тому числі транспортні засоби, не реалізовано у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», державний виконавець вносить на розгляд комісії, яка утворена відповідно до п. 11 цього Порядку (далі - комісія), пропозицію щодо безоплатної передачі майна органам державної влади, закладам охорони здоров`я, освіти, соціального забезпечення, соціального захисту, зокрема закладам, у яких виховуються діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, дитячим будинкам сімейного типу, прийомним сім`ям, будинкам дитини при установах виконання покарань, установам виконання покарань, слідчим ізоляторам, військовим формуванням, а також на благодійні цілі.
З аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що чинним законодавством передбачено відповідний порядок дій державного виконавця щодо виконання судового рішення в частині конфіскації майна у разі неможливості його реалізації, у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».
Однак, як вбачається з подання державного виконавця, при встановленні неможливості реалізації майна, яке підлягає конфіскації, державним виконавцем у порушення вимог вищевказаного «Порядку розпорядження майном, конфіскованим за рішенням суду і переданим органам державної виконавчої служби», не винесено на розгляд комісії питання щодо реалізації вказаного майна, тобто не виконано всіх передбачених чинним законодавством дій щодо виконання вироку суду в частині конфіскації майна у власність держави.
Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.
Тобто аналізуючи вказану норму, можна дійти до висновку про те, що під зміною способу виконання судового рішення слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений.
Враховуючи те, що головним державним виконавцем ОСОБА_3 не вжито всіх передбачених чинним законодавством дій щодо виконання вироку Святошинського районного суду міста Києва від 19.12.2013 в частині конфіскації у власність держави майна засудженої ОСОБА_4 , не надано суду належних та достатніх доказів наявності обставин, які б дійсно ускладнювали чи робили неможливим виконання вказаного судового рішення, а також беручи до уваги те, що заявником взагалі не додано до подання про зміну способу і порядку виконання судового рішення жодного письмового доказу, який би підтверджував проведення хоч якихось виконавчих дій щодо виконання цього судового рішення, а обґрунтування подання фактично зводяться до нерозуміння заявником порядку виконання конфіскації майна та прохання про зміну вироку суду та доповненням новим зрозумілим для заявника порядком та способом його виконання, тобто в даному випадку заявник фактично просить постановити інше за змістом судове рішення, що згідно з вимогами чинного законодавства є неприпустимим, то суд дійшов до висновку про те, що у задоволенні подання необхідно відмовити за безпідставністю.
На підставі наведеного та керуючись ст. 33, 62 Закону України «Про виконавче провадження», п. 33 розділу VІІІ «Інструкції з організації примусового виконання рішень», п. 14 «Порядку розпорядження майном, конфіскованим за рішенням суду і переданим органам державної виконавчої служби», ст. 21, 369-372, 376, 395 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні подання державного виконавця Святошинського районного відділу ДВС м. Київ ГТУЮ ОСОБА_3 про вирішення питання конфіскації майна, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд міста Києва протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала суду першої інстанції, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу, не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали - о 11 год. 00 хв. 07 лютого 2020 року.

Суддя ОСОБА_1