Номер провадження: 11-сс/813/1010/20
Номер справи місцевого суду: 521/8623/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
09.06.2020 року м. Одеса

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Одеського апеляційного суду ОСОБА_2 , перевіривши в порядку ст.398 КПК України апеляційну скаргу керівника Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_3 на ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 04 червня 2020 року про зміну запобіжного заходу громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_4 з екстрадиційного арешту на домашній арешт з забороною залишати житло в певний період доби, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 04 червня 2020 року було задоволено клопотання адвоката ОСОБА_5 та громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_4 змінений запобіжний захід з екстрадиційного арешту на домашній арешт з забороною залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 з 23:00 години до 07:00 години ранку наступної доби з покладанням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді, керівник Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу та постановити нову, якою застосувати до ОСОБА_6 екстрадиційний арешт з утриманням його в ДУ «Одеський слідчий ізолятор».

Перевіривши апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_3 в порядку ст.398 КПК України, суддя-доповідач дійшов висновку про те, що слід відмовити у відкритті апеляційного провадження за нею з таких підстав.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.24 КПК України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому КПК України.

В ухвалі Європейського суду з прав людини від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви № 32671/02 у справі «Скорик проти України» зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яку намагаються досягнути.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду, такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 Рішення у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» від 28 травня 1985 року, пункт 96 Рішення у справі «Кромбах проти Франції» від 13 лютого 2001 року).

Порядок звернення до суду за судовим захистом у кримінальному провадженні врегульований Кримінальним процесуальним кодексом України. Зокрема, подання апеляційної скарги на рішення слідчого судді, постановленого за наслідками розгляду скарги, заяви чи клопотання учасника кримінального провадження має відбуватись з дотриманням певних умов.

Відповідно до положень ч.1 ст.1 КПК порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством, аналіз якого свідчить, що унормування кримінальних процесуальних відносин відбувається шляхом чіткого та імперативного визначення процедур, регламентації прав їх учасників для попередження свавільного використання владними органами своїх повноважень і забезпечення умов справедливого судочинства.

Зазначеному імперативному принципу відповідає використана у КПК законодавча техніка, зокрема в частині 1 та 2 ст.309 КПК України, що містить вичерпний перелік судових рішень слідчого судді, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування в апеляційному суді, та цей перелік розширеному тлумаченню не підлягає.

Такими рішеннями слідчого судді є ухвали про: відмову у наданні дозволу на затримання; застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або відмову в його застосуванні; продовження строку тримання під вартою або відмову в його продовженні; застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту або відмову в його застосуванні; продовження строку домашнього арешту або відмову в його продовженні; поміщення особи в приймальник-розподільник для дітей або відмову в такому поміщенні; продовження строку тримання особи в приймальнику-розподільнику для дітей або відмову в його продовженні; направлення особи до медичного закладу для проведення психіатричної експертизи або відмову у такому направленні; арешт майна або відмову у ньому; тимчасовий доступ до речей і документів, яким дозволено вилучення речей і документів, які посвідчують користування правом на здійснення підприємницької діяльності або інших, за відсутності яких фізична особа підприємець чи юридична особа позбавляються можливості здійснювати свою діяльність; відсторонення від посади або відмову у ньому; продовження відсторонення від посади; відмову у здійсненні спеціального досудового розслідування; закриття кримінального провадження на підставі частини дев`ятої статті 284 цього Кодексу.

До вказаного переліку, який є вичерпним, не входить ухвала слідчого судді про зміну запобіжного заходу за клопотанням, поданим в порядку ст.201 КПК України.

Крім того, зі змісту положень викладених в абзаці 2 ч.7 ст.584 КПК України вбачається, що за результатами розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою для забезпечення видачі особи (екстрадиційний арешт) слідчий суддя має право постановити ухвалу про:

1) застосування екстрадиційного арешту;

2) затвердження згоди особи на її видачу (екстрадицію) та застосування екстрадиційного арешту;

3) затвердження згоди особи на її видачу (екстрадицію), відмови особи від застосування спеціального правила щодо меж кримінальної відповідальності та застосування екстрадиційного арешту;

4) застосування екстрадиційного арешту та відмову у затвердженні згоди особи на її видачу (екстрадицію);

5) відмову в застосуванні екстрадиційного арешту, якщо для його обрання немає підстав.

Частиною 9 ст.584 КПК України передбачено, що ухвала слідчого судді може бути оскаржена в апеляційному порядку особою, щодо якої застосовано екстрадиційний арешт, її захисником чи законним представником, прокурором, крім ухвал слідчого судді про затвердження згоди особи на її видачу (екстрадицію) та застосування екстрадиційного арешту, про затвердження згоди особи на її видачу (екстрадицію), відмови особи від застосування спеціального правила щодо меж кримінальної відповідальності та застосування екстрадиційного арешту, які оскарженню не підлягають.

Разом з тим, жодна з вищевикладених норм КПК України не наділяє прокурора правом на оскарження ухвали слідчого судді, якою особі, що підлягає екстрадицій ній перевірці, був змінений запобіжний захід з екстрадиційного арешту на домашній арешт.

При цьому суддя-доповідач бере до уваги позицію, викладену в постановах колегій суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 18 грудня 2018 року №628/969/18 та 28 березня 2019 року №286/1695/18.

У вказаних постановах колегії суддів суду касаційної інстанції дійшли висновку про те, що виходячи з системного аналізу ст.309 КПК та враховуючи положення ч.10 ст.182 КПК, термін «застосування запобіжного заходу» у цьому випадку охоплює не тільки його обрання, а й випадки зміни запобіжного заходу, коли суд обирає інший запобіжний захід.

Разом з тим, у даному конкретному випадку прокурор оскаржує ухвалу слідчого судді, якою було поліпшено правове становище ОСОБА_6 , а тому застосування вищевикладених висновків Верховного Суду у даному провадженні є недоречним.

Відповідно до ч.4 ст.399 КПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження лише, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Статтею 422 КПК України передбачений порядок перевірки ухвал слідчого судді, однак в зазначеній нормі закону не передбачені дії апеляційного суду, щодо апеляційних скарг на ухвали слідчого судді, що не підлягають оскарженню.

При цьому, на думку судді-доповідача, в подібних випадках слід керуватися положеннями ч.6 ст.9 КПК України, відповідно до якої у випадках, коли положення цього кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 цього кодексу.

Враховуючи те, що в своїй апеляційній скарзі керівник Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_3 ставить питання про скасування ухвали слідчого судді, на яку, згідно із кримінальним процесуальним законом, не може бути подана апеляційна скарга, вважаю, що в даному випадку необхідно застосувати загальне правило, передбачене ч.4 ст.399 КПК України, а саме відмовити у відкритті апеляційного провадження, та повернути апеляційну скаргу особі, яка її подала разом із доданими матеріалами.

Керуючись статтями 7, 9, 24, 309, 399, 418, 422 КПК України суддя-доповідач,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою керівника Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_3 на ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м.Одеси від 04 червня 2020 року про зміну запобіжного заходу громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_4 з екстрадиційного арешту на домашній арешт з забороною залишати житло в певний період доби.

Відповідно до положень ч.5 ст.399 КПК України копію ухвали разом з апеляційною скаргою та всіма доданими до неї матеріалами невідкладно надіслати прокурора ОСОБА_3 .

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту набрання нею законної сили.

Суддя-доповідач Одеського

апеляційного суду ОСОБА_2