Справа №463/4152/20
Провадження №1-кс/463/2421/20
У Х В А Л А

25 травня 2020 року Личаківський районний суд м. Львова

слідчий суддя - ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2

в м. Львові,

у відритому судовому засіданні,

розглянувши скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність посадових осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, щодо невнесення відомостей у Єдиний реєстр досудових розслідувань,

в с т а н о в и в :

скаржник звернувся до слідчого судді із скаргою щодо невнесення відомостей у Єдиний реєстр досудових розслідувань за його заявою від 10.05.2020 року про вчинення кримінальних правопорушень.

Скаргу обґрунтовує тим, що ним 10 травня 2020 року було подано до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові заяву про вчинення злочину. Проте відомості до ЄРДР не внесені, про результати розгляду заяви скаржника не повідомлено. Таку бездіяльність вважає незаконною, а тому просить скаргу задоволити.

Скаржник в судове засідання не з`явився, в скарзі виклав клопотання про розгляд справи без його участі.

Враховуючи положення ч.1 ст.28 КПК України, яка передбачає, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки, а положеннями ч.3 ст.306 КПК України хоч і визначено, що розгляд скарг на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування здійснюється за обов`язкової участі особи, яка подала скаргу, але наслідки неявки у судові засідання такої не визначено, враховуючи те, що скаржник подав клопотання про розгляд скарги без його участі, а тому слідчий суддя вважає, що скаргу слід розглянути у відсутності скаржника на підставі наявних матеріалів.

Представник суб`єкта оскарження в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив, заперечення не подав, направив до суду копію заяви ОСОБА_3 . У зв`язку із наведеним, враховуючи скорочені процесуальні строки для розгляду скарги, вважаю за можливе розглянути скаргу у відсутності суб`єкта оскарження на підставі наявних доказів.

Дослідивши матеріали скарги, приходжу до наступного висновку.

Згідно з п.1 ч.1 ст.303 КПК України бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення може бути оскаржена заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

Із матеріалів скарги вбачається, що ОСОБА_3 звернувся до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові із заявою від 10 травня 2020 про вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст.127, ч.2 ст.151, ч.3 ст.161, ч.4 ст.186, ч.4 ст.187, ч.3 ст.365, ч.2 ст.366, ч.2 ст.367, ч.1 ст.369-2, ч.2 ст.375 КК України.

Як вбачається із скарги, станом на день подання скарги до суду відомості про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудового розслідування внесені не були. Суб`єкт оскарження вказані обставини не спростував.

Відповідно до вимог ч.1 ст.214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування.

У відповідності до п.п.1 Розділу 3 Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань визначено, що унесення відомостей до Реєстру здійснюється з дотриманням строків, визначених КПК України та цим Положенням, а саме: заяву, повідомлення про вчинені кримінальні правопорушення у термін, визначений частиною першою статті 214 КПК України.

Окрім того, відповідно до положень ч.2 ст.8 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», усі отримані із заяв і повідомлень, а також виявлені з інших джерел відомості про обставини, що можуть свідчити про вчинення злочину, вносяться до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України.

З врахуванням встановлених у судовому засіданні обставин, вважаю, що така бездіяльність щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань суперечить нормам КПК України, оскільки виходячи із аналізу положень ст. 214 КПК України, після отримання заяви про вчинене кримінальне правопорушення, у якій міститься достатньо даних про можливе скоєння злочину, слідчий зобов`язаний не пізніше 24 годин внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

А тому, з врахуванням того, що даних про внесення відомостей за заявою скаржника в частині злочинів, передбачених ч.2 ст.127, ч.2 ст.151, ч.3 ст.161, ч.4 ст.186, ч.4 ст.187, ч.3 ст.365, ч.2 ст.366, ч.2 ст.367, ч.1 ст.369-2 КК України немає, приходжу до переконання, що в цій частині скарга підлягає до задоволення.

Разом з тим, в частині прийняття рішення по заяві ОСОБА_3 про вчинення суддею злочину, передбаченого ч.2 ст.375КК України, суд виходить з наступного.

Так, статтею 126 Конституції України визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, згідно з якими вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» визначено умови виконання професійних обов`язків суддів та правові засоби, за допомогою яких забезпечується реалізація конституційних гарантій самостійності судів та незалежності суддів. Зокрема, статтею 6 Закону встановлено заборону втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповагу до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації в будь-якій формі з метою завдання шкоди авторитету суддів чи впливу на безсторонність суду.

У справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень ч.ч. 1, 2 ст. 126 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України "Про статус суддів" (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 1 грудня 2004 р. № 19-рп/2004 Конституційний Суд України визначив, що "недоторканність суддів - один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення - забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом". Відповідно до положення ч.1 ст.126 Конституції України зміст недоторканності суддів як умови виконання ними професійних обов`язків не обмежується визначеною у ч. 3 цієї статті гарантією, згідно з якою суддя не може бути без згоди Верховної Ради України затриманий чи заарештований до винесення обвинувального вироку судом. При цьому, відповідно до положення ч.1 цієї статті Конституції України недоторканність суддів як гарантія їхньої незалежності у виконанні професійних обов`язків може не обмежуватися обсягом, визначеним у ч. 3 статті 126 Конституції України.

Додаткові гарантії незалежності і недоторканності суддів, крім уже передбачених Конституцією України, можуть встановлюватися також законами. Не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканності суддів в разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 № 8 «Про незалежність судової влади» визначено, що відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України (254к/96-ВР) судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Рада суддів України у своїх зверненнях неодноразово зазначала, що незгода учасника судового процесу у справі з прийнятим судовим рішенням не може бути приводом до реєстрації заяви, повідомлення про вчинене суддею кримінальне правопорушення. Рада суддів України переконана, що ініціювання кримінального переслідування судді у згаданому контексті є способом незаконного впливу на суд. Така ситуація є загрозливою для засад демократичного устрою, забезпечення прав та свобод людини і громадянина через можливе зниження їх рівня захисту судом.

Окрім того, Законом України «Про судоустрій і статус суддів» визначені підстави дисциплінарної відповідальності судді, в тому числі за незаконну відмова в доступі до правосуддя (у тому числі незаконна відмова в розгляді по суті позовної заяви, апеляційної, касаційної скарги тощо) або інше істотне порушення норм процесуального права під час здійснення правосуддя, що унеможливило учасниками судового процесу реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків або призвело до порушення правил підсудності чи підвідомчості. Але при цьому оцінку дій судді при відправленні правосуддя може надаватися лише Вищою радою правосуддя під час перевірки скарги на неправомірність таких дій.

У Висновках № 3 (2002) та № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи зазначено, що є неприйнятною притягнення судді до відповідальності за здійснення своїх обов`язків, крім випадку умисного правопорушення при здійснені судових функцій. Консультативна рада європейських суддів наголошує, що зміст конкретних судових рішень контролюється головним чином за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

У відповідності до положень ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є в тому числі: обов`язковість судового рішення.

Як вбачається із заяви від 10 травня 2020 заявник просить внести відомості до ЄДРДР про вчинення суддею злочину, передбаченого ч.2 ст.375 КК України, у зв`язку із розглядом конкретної справи, в тому числі прийняття рішення суддею. Разом з тим, оцінка судового рішення, мотиви його неправильності не можуть свідчити про скоєння суддями злочину, передбаченого ст.375 КК України. Рішення суду, які набрали законної сили у відповідності до положень частини п`ятої статті 124 Конституції України є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, а їх перегляд можливий лише в порядку, визначеному процесуальним законом. Оцінка дій судді при відправленні правосуддя може надаватися лише Вищою радою правосуддя під час перевірки скарги на неправомірність таких дій.

Звернення в даному випадку до правоохоронних органів із заявою про внесення до ЄРДР відомостей про вчинення суддею злочину в ході розгляду вказаної справи, зокрема постановлення завідомо неправосудного рішення, яке набрало законної сили, не скасовано в порядку визначеним процесуальним законом за заявою особи, яка не згідна із прийнятим процесуальним судовим рішення, є порушенням конституційних гарантій незалежності суду, є недопустимим і ніхто крім суду у встановленому законом порядку не вправі надавати оцінку судовому рішенню, оскільки воно є обов`язковим до виконання в силу вимог ст.129 Конституції України.

А тому, з врахуванням неведеного вище, вважаю, що Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, не мало законних підстав для внесення відомостей до ЄРДР в частині вчинення суддею Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_4 злочину, передбаченого ст.375 ч.2 КК України. Тому в цій частині скаргу слід відхилити.

Керуючись вимогами ст.ст.214, 217, 303, 306, 307, 372 КПК України, -

у х в а л и в :

скаргу задоволити частково.

Зобов`язати уповноважену посадову особу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви ОСОБА_3 від 10.05.2020 року в частині вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.127, ч.2 ст.151, ч.3 ст.161, ч.4 ст.186, ч.4 ст.187, ч.3 ст.365, ч.2 ст.366, ч.2 ст.367, ч.1 ст.369-2 КК України та розпочати з приводу даних обставин досудове розслідування.

В задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.375 КК України - відмовити за безпідставністю.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1