Житомирський апеляційний суд
Категорія ст. 537 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
захисника: ОСОБА_7 ,
засудженого: ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі в режимі відеоконференції судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 21 листопада 2019 року про відмову у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про звільнення засудженого ОСОБА_8 від відбування покарання за вироком Харківського обласного суду від 14 червня 2001 року, -

в с т а н о в и л а:
Захисник ОСОБА_7 , діючи в інтересах засудженого ОСОБА_8 , звернулася до суду з клопотання про звільнення засудженого від відбування призначеного покарання, оскільки останній перебуває в установі незаконно, так як йому визначений вид покарання за вироком Харківського обласного суду від 14 червня 2001 року зі змінами відповідно до ухвали Верховного Суду України від 25 грудня 2001 року у виді довічного позбавлення волі безпідставно.

Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 21 листопада 2019 року захиснику ОСОБА_7 відмовлено у заи доволенні клопотання про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання за вироком Харківського обласного суду від 14 червня 2001 року зі змінами відповідно до ухвали Верховного Суду України від 25 грудня 2001 року за ст.93 п. «а, і, ж, з», ст.208, ст.222 ч. 1 КК України (1960 року), ст.ст.190 ч.2, 358 ч.1 КК України (2001 року) у зв`язку з відсутністю підстав.

Рішення суду обґрунтовано тим, що ОСОБА_8 за вказаним вище вироком був визнаний винним у вчинені вмисного вбивства іншої людини (за вироком - двох осіб), щодо нього і було застосовано певний вид обмеження волі, що в даному випадку не є надмірний, не є шкідливим для особи, оскільки визначена попереднім законодавством України міра покарання у вигляді смертної кари (яка діяла на момент вчинення злочинів) була замінена на більш м`який вид покарання, тобто право ОСОБА_8 на життя, свободу не були порушені, а тому підстав у суду для звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання за вироком немає.

В поданій в інтересах засудженого ОСОБА_8 апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить зазначену увалу суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким клопотання про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання за вироком Харківського обласного суду від 14 червня 2001 року зі змінами внесеними ухвалою Верховного Суду України від 25 грудня 2001 року задовольнити в повному обсязі.

Стверджує, що всупереч діючим нормам чинного кримінального процесуального законодавства прокурор у судовому засіданні жодним чином не аргументував свою правову позицію, не надав будь-яких належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи захисника засудженого ОСОБА_8 . Більш того, у відповідності з положеннями ст.26 Закону України «Про прокуратуру» в даному випадку прокурор мав негайно перевірити факти, викладені в клопотанні засудженого ОСОБА_8 та звільнити його як особу, яка незаконно перебуває у місцях позбавлення волі.

Вироком Харківського обласного суду від 14 червня 2001 року в кримінальній справі №2797015 ОСОБА_8 засуджений за п.п. а, й, і, ж, з ст.93; ч.2 ст.143; ч.1 ст.194; ст.208; ч.1 ст.222 КК України 1960 року до покарання у вигляді довічного позбавлення волі в тюрмі з суворим режимом утримання з конфіскацією всього майна. Вирок Харківського обласного суду від 14 червня 2001 року набрав чинності 25 грудня 2001 року.

До кримінальної відповідальності ОСОБА_8 притягнуто вперше.

Виходячи з правових положень застосування закону України про кримінальну відповідальність, міра покарання призначається підсудному судом в межах, встановлених статтею кримінального закону, яка передбачає відповідальність за вчинення правопорушення.

В кримінальній справі №2797015 від 13 лютого 1997 року згідно правових положень ч.2 ст.318 (Порядок судових дебатів) КПК України у своїй промові прокурор ОСОБА_9 , як державний обвинувач, просив суд призначити покарання підсудному ОСОБА_8 (витяг т.22 а.с.61): « ОСОБА_8 по ст.93 - 15 лет лишения свободы в ИТК усиленного режима с конфискацией всего личного имущества. На основании ст.42 УК Украины окончательно назначить - 15 лет лишения свободы, первые 10 лет в тюрьме, оставшиеся 5 лет в ИТК усиленного режима с конфискацией всего личного имущества».

Не зважаючи на це, судом було застосовано до ОСОБА_8 міру покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, чим порушено принцип індивідуалізації та співрозмірності призначеного покарання.

Крім того апелянт зазначає, що ОСОБА_8 має бути негайно звільнений від подальшого відбування призначеного покарання, виходячи з наступного.

Згідно вироку суду від 14.12.2001 року, ОСОБА_8 відбуває покарання за злочин, що мав місце 13 лютого 1997 року.

Відповідно до положень ч.2 ст.4 Кримінального кодексу України, злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Аналогічна норма містилась і в ч.1 ст.6 Кримінального кодексу України, що втратив чинність з 01.09.2001 року. Санкція статті 93 КК (в ред.1960 року) станом на лютий 1997 року передбачала покарання за цей вид злочину у вигляді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років або смертну кару, з конфіскацією, крім того, майна у випадках, передбачених пунктом "а" цієї статті. Згідно положень ст.25 КК України (в ред.1960 року), верхня межа позбавлення волі встановлювалась законом за двома категоріями до десяти років; до п`ятнадцяти років. Відповідно до ч.1 ст.25 КК України (в ред.1960 року) при замінні в порядку помилування смертної кари позбавленням волі могло бути призначено і на строк понад 15 років, але не більше 20 років. Таким чином, граничний максимальний строк відбування покарання ОСОБА_8 у вигляді позбавлення волі мав би становити 20 років. Станом на грудень 2019 року ОСОБА_8 фактично відбуто 21 рік і сім місяців. Кримінальний кодекс України (в редакції 1960 року) на момент вчинення діяння, за яке ОСОБА_8 було засуджено, не мав інституту невизначених вироків до позбавлення волі. На момент вчинення інкримінованого ОСОБА_8 кримінально караного діяння, передбаченого ст.93 КК України (в ред.1960 року), діяла «одноярусна» загальна (звичайна) система призначення покарання, яка встановлена Конституцією України з 29.06.1996 року, та остаточно закріплена Рішенням КСУ від 29 грудня 1999 року №11-рп/99.

Станом на 15 грудня 2019 року з врахуванням попереднього ув`язнення і день за два дні позбавлення волі, згідно Ухвали Богунського районного суду м. Житомира по справі №295/6581/17 від 18 грудня 2017 року, строк відбутого покарання засудженого ОСОБА_8 , 1965 року народження, у вигляді позбавлення волі складає 25 років і 2 місяці. Позбавлення волі ОСОБА_8 в строк понад 25 років не може трактуватися з правової точки зору інакше як грубе порушення його законних прав і свобод, катування та піддання жорстокому покаранню.

Стаття 93 КК України 1960 року в редакції, чинній після Рішення КСУ №11-рп/99 від 29 грудня 1999 року, становила тільки загальну (звичайну) систему покарання, ніж у редакції, чинній до вказаної дати, оскільки із зазначеної дати КСУ була остаточно скасована виняткова частина системи покарання згідно положення ст.24 КК України 1960 року. Тому нова редакція ст.93 КК України 1960 року отримала зворотну дію і згідно положень ч.2 ст.6 КК України 1960 року поширювалась на осіб, які вчинили правопорушення до 29 грудня 1999 року, тобто розповсюджувалася і на правопорушення по кримінальній справі №2797015 від 13 лютого 1997 року, що були вчинені 13 лютого 1997 року.

Законом України від 22 лютого 2000 року №1483-III (набрав чинності 29.03.2000 року) було в введено новий вид покарання - довічне позбавлення волі, який відноситься до загальної (звичайної) системи покарання, отже покарання було значно посилено порівняно з тим, яке було передбачено КК України в редакції чинній після 29 грудня 1999 року.

Відтак, Закон України від 22.02.2000 р. №1483-III (який набрав чинності 29.03.2000 року) не має зворотної дії у часі згідно норми ч.1 ст.58 Конституції України і положення ч.3 ст.6 КК України 1960 року на часовий період, який діяла ст.93 КК України 1960 року в редакції, чинній з 29 грудня 1999 року по 29 березня 2000 року, з урахуванням її ж зворотної дії у часі. На користь цього твердження свідчить той факт, що, у разі винесення обвинувального вироку ОСОБА_8 за ст.93 КК України в період з 29 грудня 1999 року по 29 року 2000 року, максимальним покаранням могло бути призначено позбавлення волі на 15 років. Нова Конституція України, яка вступила в дію 29 червня 1996 року, згідно норм ст.8 Конституції України змінила в цілому «двоярусну» систему покарання (виняткову і загальну) на «одноярусну» загальну (звичайну) систему покарання Кримінального кодексу України 1960 року.

Зважаючи на той факт, що норми Конституції України є нормами прямої дії, починаючи з 29 червня 1996 року максимальною мірою покарання за ст.93 КК України 1960 року було позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна. Тому, Закон України від 22 лютого 2000 р. №1483-III у відношенні до ОСОБА_8 не має зворотної дій в часі, адже посилює покарання в порівнянні з тим, яке було встановлене ст.93 КК України на час вчинення інкримінованого йому діяння.

Лише КК України 2001 року встановив інститут невизначених вироків до позбавлення волі. Вид покарання - довічне позбавлення волі, який діє з 01 вересня 2001 року і застосовується до ст.115 КК України 2001 року та відноситься до загальної (звичайної) системи покарання, є безстроковим видом покарання, який встановлюється правовим положенням ч.2 ст.87 КК України 2001 року (за якими можлива заміна в порядку помилування довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком від 25 років де верхня межа не обмежена, то встановлює безстроковість виду покарання).

Якщо особа відносно якої вступив в дію вирок за яким винному призначено покарання у виді довічного позбавлення волі, не скористалася діями інститутів заміни і помилування, згідно ч.1 ст.25 КК України 1960 року в редакції від 29 березня 2000 року, за якими можлива заміна в порядку помилування довічного позбавлення волі на позбавлення волі диференційованим строком від 15 років до 25 років, винна особа відбуває повний строк покарання у виді довічного позбавлення волі, який за положеннями ч.1 ст.25 КК України 1960 року в редакції від 29 березня 2000 року складає строк позбавлення волі 25 років, після чого виключається кримінальна відповідальність і застосування покарання. Тобто, особа яка відбула строк 25 років позбавлення волі звільняється з установи виконання покарань де діяла примусова ізоляція засудженого, так як у органів державної влади не має більше правових підстав позбавляти волі дану особу за вироком суду, також згідно норм ст.ст.3,8,19, 64 Конституції України.

Відтак, всупереч твердженням суду першої інстанції, максимально можливою мірою покарання, яке могло бути призначене ОСОБА_8 за вчинення інкримінованих йому діянь, передбачених ст.93 КК України 1960 року було 15 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Всупереч вимогам викладеним в ч.1 ст.372 КПК України, у мотивувальній частині ухвали Богунського районного суду м. Житомира від 21 листопада 2019 року у справі №295/12344/19 судом першої інстанції не зазначено встановлених судом обставин із посиланням на докази, а також мотивів неврахування окремих доказів та мотивів, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Таким чином, на думку апелянта, ухвала Богунського районного суду м. Житомира від 21 листопада 2019 року у справі №295/12344/19 була постановлена з порушенням загальних засад кримінального провадження а саме: верховенства права, законності, забезпечення права на захист, доступу до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності та диспозитивності.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_7 у повному обсязі підтримала доводи апеляційної скарги, додатково зазначивши, що порушені нею питання щодо незаконності утримання її підзахисного в умовах позбавлення волі можуть в даному випадку бути вирішені лише в порядку , передбаченому ст. 537 КПК України, як питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Засуджений ОСОБА_8 повністю підтримав доводи та пояснення захисника ОСОБА_7 , надав пояснення, аналогічні поясненням захисника, просив апеляційну скаргу задовольнити, а його звільнити.

Прокурор заперечила проти апеляційної скарги, зазначила, що ухвала суду є законною та обгрунтованою, вирок щодо ОСОБА_8 набрав чинності та виконується, тому усі доводи, наведені в клопотанні та апеляційній скарзі захисника є безпідставними, такими, що не грунтуються на законі.

Заслухавши доповідь судді, доводи та пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали судового провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.3-4 ст.370 КПК України законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказаних вимог Закону суд першої інстанції дотримався та прийшов вірного висновку про відмову в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 про звільнення останнього від відбування покарання за вирком Харківського обласного суду від 14.06.2001 року, з яким погоджується і колегія суддів.

Згідно ч.2 ст.22 КПК України вирок та ухвала суду, що набрали законної сили в порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України.

Майже аналогічні положення містила ст.403 КПК 1960 року, який діяв на момент засудження ОСОБА_8 . Зокрема положенням вказаної статті передбачалось, що вирок, ухвала і постанова суду, що набрали законної сили, є обов`язковими для всіх державних і громадських підприємств, установ і організацій, посадових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, ОСОБА_8 засуджений вироком Харківського обласного суду від 14.06.2001 року, зі змінами відповідно до ухвали Верховного Суду України від 25.12.2001 року, за ст. 93 п. «а, і, ж, з», ст. 208, ст. 222 ч. 1 КК України (1960 р.), ст.ст. 190 ч.2, 358 ч. 1 КК України (2001 р.) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

Зазначені рішення суду набрали законної сили і з огляду на наведені вище положення Закону підлягають до обов`язкового виконання. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що в апеляційного суду відсутні підстави вважати, що вказані судові рішення щодо засудженого ОСОБА_8 переглядались за нововиявленими обставинами чи в порядку виключного провадження. Не підтвердили цього під час апеляційного провадження ані захисник ОСОБА_7 , ані засуджений ОСОБА_8 .

При цьому, заявляючи клопотання про звільнення засудженого від подальшого відбуття покарання у вигляді довічного позбавлення волі, посилаючись на неправильне застосування судами при постановленні рішення по кримінальній справі про призначення підзахисному саме довічного позбавлення волі, захисник фактично ставить під сумнів законність вироку суду, який набрав законної сили, вимагаючи вирішити вказане питання в порядку, передбаченому п.14 ч.1 ст. 537 КПК України.

Пункт 14 ч.1 ст. 537 КПК України передбачає вирішення судом питань про всякого роду сумніви і протиріччя , що виникають саме при виконанні вироку. Тобто в зазначеному порядку не може бути розглянуто питання щодо незаконності такого вироку в частині призначеного покарання. Тому усі наведені як в клопотанні, так і в апеляційній скарзі, доводи не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для звільнення засудженого ОСОБА_8 від подальшого відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі, визначеного вироком суду, який набрав законної сили.

І загальні засади кримінального провадження, а саме на положення ч.6, ст. 9, ст.ст. 7, 12 КПК України, як і положення Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та практика Європейського Суду з прав людини, на які посилається сторона захисту, в даному випадку не надають повноважень суду для вирішення питання про звільнення особи від подальшого відбуття покарання, призначеного вироком, що набрав законної сили.

При цьому, погоджуючись з рішенням суду про відмову в задоволенні клопотання захисника по суті, апеляційний суд звертає увагу, що судом помилково зазначено про застосування до засудженого ст. 6 КК України в редакції 1960 року щодо пом`якшення покарання, а саме заміни смертної кари довічним позбавленням волі, оскільки покарання у виді довічного позбавлення волі було призначено самим вироком суду, і заміни смертної кари засудженому на довічне позбавлення волі рішенням Верховного Суду України не здійснювалося. Разом з тим зазначені твердження суду першої інстанції не вплинули на правильність та законність рішення по суті клопотання.

Враховуючи вищенаведені обставини, підстави до задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 та скасування оскаржуваної ухвали Богунського районного суду м.Житомира від 21 листопада 2019 року відносно засудженого ОСОБА_8 відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

постановила:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 21 листопада 2019 року про відмову у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про звільнення засудженого ОСОБА_8 від відбування покарання за вироком Харківського обласного суду від 14 червня 2001 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного набирає чинності негайно після оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: