ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/155/19Головуючий по 1 інстанції ОСОБА_1
Справа № 705/147/18 Категорія : ч. 1 ст. 125 КК України Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:
головуючого-суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю: секретарів судового засідання прокурора ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
в режимі відеоконференції: з Вінницьким міським судом Вінницької області обвинуваченої ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси кримінальне провадження № 1463 за апеляційними скаргами прокурора Уманської місцевої прокуратури ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_11 на вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16.11.2018, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с. Горячківка, Крижопільсчького району, Вінницької області, громадянка України, українка, маюча на утриманні неповнолітню дитину, проживаюча АДРЕСА_1 , раніше не судима, -
визнана невинуватою та виправдана у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 1 ст. 125 КК України в зв`язку з відсутністю в її діях складу вказаного кримінального правопорушення, -

в с т а н о в и л а :

Органами досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувалась в тому, що вона 21 серпня 2017 року, близько 14 год. 55 хв., перебуваючи в парку Шевченка по вул. Незалежності м. Умань, біля фонтану «Перлина кохання», з метою забрати спільного із колишнім чоловіком ОСОБА_11 неповнолітнього сина ОСОБА_12 , 2013 року народження, який перебував на руках останнього, на ґрунті неприязних відносин, нанесла колишньому чоловікові декілька ударів в область рук та спини, в результаті чого у ОСОБА_11 було виявлено тілесні ушкодження у вигляді крововиливу правого ліктьового згину, синця грудної клітки, подряпин правої руки, які відповідно до висновку експерта № 05-7-01/758 від 23.10.2017 року належать до легких тілесних ушкоджень.
Дії ОСОБА_8 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 1 ст. 125 КК України.
Вироком Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16.11.2018 ОСОБА_8 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 125 КК України в зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, та виправдано посилаючись на те, що стороною обвинувачення не доведено доказами факт наявності в діях обвинуваченої складу кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі прокурор, вважаючи вирок суду незаконним, просив його скасувати через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні , фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватою та засудити за ч. 1 ст. 125 КК України до штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що судом першої інстанції при постановленні виправдувального вироку порушено вимоги ст.ст. 370, 374 КПК України.
Висновки суду є передчасними та не ґрунтуються на нормах кримінального та кримінального процесуального закону. Судом не дано аналізу письмових доказів у їх сукупності з показаннями свідків.
Своє рішення суд першої інстанції побудував фактично на показаннях обвинуваченої ОСОБА_8 , яка вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнала та заперечила факт нанесення потерпілому тілесних ушкоджень.
Зазначає, що судом безпідставно визнано недопустимим та неналежним доказом висновок судово-медичної експертизи від 23.10.2017 № 05-701/758, який базується на висновку спеціаліста від 22.08.2017 № 704.
Вказує, що судом не надано жодної оцінки показанням свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та протоколам впізнання особи за фотокартками зі свідками ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , які повністю узгоджуються з показаннями потерпілого ОСОБА_11 .
Вважає, що є необґрунтованим посилання суду на недопустимість в якості доказу, відомостей відеозапису подій, які відбувалися 21.08.2017, оскільки зазначений відеозапис був отриманий у передбачений законом спосіб та протокол огляду диску із записом з камер відеоспостереження від 06.12.2017.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 11.12.2019 закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_11 на вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16 листопада 2018 року щодо ОСОБА_8 в зв`язку з відмовою потерпілого ОСОБА_11 від апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_7 , яка підтримала подану прокурором у кримінальному провадженні апеляційну скаргу; думки обвинуваченої ОСОБА_8 та її захисника ОСОБА_9 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просили виправдувальний вирок суду залишити без змін, оскільки він є законним і обґрунтованим; частково дослідивши матеріали кримінального провадження в межах апеляційних вимог прокурора, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що вона до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.1 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно з положенням ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Вказані вимоги закону районним судом при постановлені вироку щодо ОСОБА_8 виконані в повному обсязі.

Місцевий суд вірно встановив фактичні обставини по справі на підставі всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів по справі прийшов до обґрунтованого висновку про недоведеність наявності в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України.

При цьому, суд у своєму вироку проаналізував кожен доказ, на який орган обвинувачення посилався у обвинувальному акті, і дав їм належну оцінку з точки зору належності, допустимості та достатності.

Так, під час розгляду справи судом першої інстанції обвинувачена ОСОБА_8 пояснила, що 21 серпня 2017 року вона домовилась з колишнім чоловіком ОСОБА_11 про зустріч для вирішення питання з приводу проживання їхньої спільної дитини. В обумовлене місце вона прибула разом зі своєю матір`ю, попередньо написавши заяву до поліції щоб вони забезпечили порядок при їх зустрічі, так як раніше ОСОБА_11 їй погрожував. Зустрівшись з потерпілим ОСОБА_11 почала його переконувати, що має такі ж права на сина, на що, він почав кричати та, взявши сина на руки пішов до автомобіля. Вона намагалась взяти сина, однак ОСОБА_11 ображав її, відштовхнув її ногою в живіт, від чого вона впала. Всі її дії були обумовленні тим, що потерпілий перешкоджав їй у спілкуванні з сином.

В суді апеляційної інстанції обвинувачена ОСОБА_8 , пояснила, що потерпілий ОСОБА_11 викрав в неї 4 річну дитину і вона не бачила його близько місяця. Тілесних ушкоджень потерпілому вона не наносила.

Крім того, судом першої інстанції досліджено докази, які орган досудового розслідування поклав в основу обвинувачення ОСОБА_8 , а саме: допитано потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 ..

З показань потерпілого ОСОБА_11 , даних в суді першої інстанції, вбачається, що 21 серпня 2017 року він прийшов на зустріч зі своєю колишньою дружиною ОСОБА_8 разом з їхнім спільним сином. ОСОБА_8 була зі своєю матір`ю та чоловіком, який представився працівником поліції та повідомив, що остання написала заяву, тому попросив відійти в бік. Він взяв сина на руки, а обвинувачена ОСОБА_8 та її мати почали кричати та наносити несильні удари. Обвинувачена його подряпала. Ушкодження йому нанесла ОСОБА_8 та могла їх нанести й мати обвинуваченої ОСОБА_17 . Він обвинуваченій ударів не наносив, лише відштовхував.

Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 підтвердили факт конфлікту між потерпілим ОСОБА_11 та обвинуваченою ОСОБА_8 через дитину, а також штовханину між ними.

Враховуючи показання потерпілого ОСОБА_11 , який показав, що йому наносились удари невеликої сили, обвинувачена ОСОБА_8 його подряпала, а ушкодження йому могла нанести і мати обвинуваченої ОСОБА_17 , та показання вищевказаних свідків, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що їх показання доводять лише факт конфлікту, який виник між обвинуваченою та потерпілим 21 серпня 2017 року біля фонтану в м. Умань, а також фізичний контакт між ними. При цьому вони не підтверджують факт отримання потерпілим тілесних ушкоджень саме від дій обвинуваченої ОСОБА_8 , їх характер та ступінь тяжкості.

Також судом першої інстанції було досліджено висновок експерта № 05-7-01/758 від 23.10.2017, який визнано неналежним доказом, оскільки його висновки взагалі не містять підсумків про характер та тяжкість тілесних ушкоджень, які були виявлені у потерпілого за обставин, які вказував слідчий у постанові про призначення експертизи.

Так, у підсумках висновку експерта вказано, що «1. Відповідь, на питання 2 «Постанови», викладена в підсумковій частині «Висновку спеціаліста» в галузі судово-медичної експертизи № 704 від 22.08.2017», «2. Виявлені у ОСОБА_11 тілесні ушкодження могли виникнути в час, за механізмом та при обставинах, на які вказував потерпілий ОСОБА_11 свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_16 »

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання недопустимим доказом висновку спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи № 704 від 22.08.2017, на який посилається експерт у висновку № 05-7-01/758 від 23.10.2017.

Так, в ході судового розгляду судом першої інстанції прокурором заявлялось клопотання про доручення до матеріалів кримінального провадження вказаного висновку спеціаліста, однак його оригінал стороні захисту не відкривався.

Висновок спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи в розумінні ст.. 84 КПК України не є джерелом доказів, він, його оригінал, не відкривався стороні захисту, тому суд першої інстанції на підставі ч. 12 ст. 290 КПК України не допустив відомості, які в ньому містяться, як докази та визнав недопустимим доказом у кримінальному провадженні.

Також судом першої інстанції визнано не допустимим доказом відеозапис подій, які відбулися 21.08.2017, оскільки вказаний відеозапис органом досудового розслідування був здобутий з порушенням вимог КПК України.

На підтвердження належності вказаного доказу прокурором надано запит Т.в.о. начальника Уманського ВП ГУНП в Черкаській області до директора ТОВ «ТІМ» про надання відео з камер відеоспостереження, при цьому матеріали кримінального провадження не містять та прокурором не надано доказів того, що Т.в.о. начальника Уманського ВП ГУНП в Черкаській області наділений правом на збирання доказів у даному кримінальному провадженні. Також прокурором в судовому засіданні не підтверджено, яким чином сторона обвинувачення отримала вказані відеоматеріали.

Оскільки судом першої інстанції відеозапис подій, які відбулися 21.08.2017 визнано недопустим доказом, тому і протокол огляду диску із записом з камер відеоспостереження від 06.12.2017 є недопустими доказом.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що суду не надано достатніх та допустимих доказів того, що ОСОБА_8 умисно нанесла потерпілому ОСОБА_11 тілесні ушкодження, як це сформульовано в обвинуваченні.
У кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення) ; винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення .

Згідно ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

На суд не покладено обов`язок збирання доказів, а лише у відповідності до ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повністю дотримався вимог ст. 94 КПК України та надав належну оцінку кожному доказу з точки зору належності, допустимості, а сукупності доказів з огляду на їх достатність та прийшов до вірного висновку про недоведеність наявності в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, а саме умисному нанесенні тілесних ушкоджень.
За результатами апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено порушень вимог ст. 374 КПК України, як про це зазначає прокурор в своїй апеляційній скарзі, оскільки вирок суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення, надано оцінку всім зібраним доказам та обставинам кримінального провадження, з точки зору належності допустимості та взаємозв`язку.

Не наведено достатніх доказів для підтвердження обвинувачення і в апеляційній скарзі прокурора. В ній зазначені лише докази, які вже були предметом дослідження суду першої інстанції та отримали його вірну оцінку, але вказані докази не є об`єктивними доказами винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, в якому вона обвинувачувалася органом досудового розслідування.

Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора про наявність підстав для скасування виправдувального у зв`язку невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, колегія суддів вважає їх безпідставними та такими, що не можуть слугувати підставою для скасування виправдувального вироку, з ухваленням нового обвинувального вироку, з огляду на наступне.
Відповідно до положень, передбачених ч.1 ст.411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.
Разом з тим, в апеляційній скарзі прокурора не зазначено жодної, з передбачених наведеною вище статтею підстав, які б дозволили дійти висновку про те, що оскаржуване судове рішення не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав, передбачених ст.ст.409, 411, 420 КПК України, для скасування виправдувального вироку суду.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б слугували підставою для скасування вироку суду, колегією суддів не встановлено.
Згідно з ч.1 п.1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.
Виходячи із змісту положень ст.62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим 1950) та ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановляється при умові, коли в ході судового розгляду винність особи у вчиненні злочину доведена об`єктивними доказами, одержаними законним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться не на її користь.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у Постанові Пленуму № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, відповідно до якого неприпустимо покладати на підсудного доведення своєї невинуватості, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Згідно правових позицій Верховного Суду України, викладених у Постанові Пленуму № 5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановления вироку», при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного обвинувальний ухил є неприпустимим, усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь підсудного. Коли зібрані в справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Колегія суддів враховує, що усталена практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (Рішення ЄСПЛ від 10.07.2001 року у справі «Авшар проти Туреччини» - п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (Рішення ЕСПЛ від 14.08.2008 року у справі «Кобець проти України» - п. 43). Також має братися до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (Рішення ЄСПЛ від 11.07.2013 року у справі «Веренцов проти України» - п. 86, «Яллох проти Німеччини»). У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 р. та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06.12.1998 p., «Бочаров проти України» Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

З огляду на викладене, дотримуючись принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, встановленого ст. 17 КПК України, колегія суддів не знаходить підстав, зазначених у ст. 420 КПК України, для скасування виправдувального вироку суду першої інстанції і ухвалення нового обвинувального вироку стосовно ОСОБА_8 , а тому апеляційну скаргу прокурора залишає без задоволення, а вирок суду першої інстанції, який є законним, обґрунтованим та вмотивованим ,- без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, п. 1 ч.1 ст. 407, ст.ст. 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16 листопада 2018 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Уманської місцевої прокуратури ОСОБА_10 , - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді