У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2020 року
м. Київ

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:

головуюча ОСОБА_1 ,
судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 19 вересня 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 07 лютого 2020 року,
встановив:
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Личаківського районного суду м. Львова від 19 вересня 2019 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.342 Кримінального кодексу України (далі КК України) та призначено йому покарання у виді арешту на строк 3 місяці.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 07 лютого 2020 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Личаківського районного суду м. Львова від 19 вересня 2019 року стосовно ОСОБА_4 - без зміни.
Як установлено судами, 14 липня 2017 року, приблизно о 08:45, ОСОБА_4 , знаходячись за адресою м. Львів, вул.Парфановичів, 4/3, усвідомлюючи, що дільничний офіцер поліції сектору превенції Личаківського ВП ГУ НП у Львівській області старший лейтенант поліції ОСОБА_5 , поліцейський взводу №1 роти №3 батальйону №3 УПП у м. Львові ДПП сержант поліції ОСОБА_6 та інспектор взводу №2 роти №3 батальйону №3 УПП у м. Львові ДПП лейтенант поліції ОСОБА_7 виконують покладені на них службові обов`язки щодо виконання ухвали судді Франківського районного суду м. Львова про розшук ОСОБА_4 та його затримання з метою приводу, намагаючись уникнути затримання, вчинив активний опір вказаним працівникам правоохоронного органу шляхом фізичної протидії, вириваючись, шарпаючи їх за одяг та відштовхуючи від себе, намагався втекти, спричинивши при цьому старшому лейтенанту поліції ОСОБА_5 синець та садно на правій руці, що відноситься до легкого тілесного ушкодження.
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засудженим викладено вимогу про скасування вказаних судових рішень у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність та закриття кримінального провадження стосовно нього у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.
На обґрунтування своїх доводів щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність засуджений посилається на те, що:
-в його діях відсутній склад злочину, передбачений ст. 342 КК України, оскільки активного опору працівникам поліції він не вчиняв, а зазначені дії не містять суспільної небезпеки та охоплюються ст.185 Кодексу України про адміністративні правопорушення;
-при призначенні покарання суд не врахував наявність у нього на утриманні неповнолітнього сина, відсутність притягнення його до відповідальності в період з липня 2017 року, в зв`язку з чим призначене покарання є явно несправедливим через суворість.
Щодо доводів про істотні порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону у скарзі зазначає, що:
-показання потерпілого ОСОБА_8 є суперечливими, тому не можуть бути використані як доказ його винуватості;
-судом не з`ясовано за яких обставин отримав тілесні ушкодження потерпілий;
-вирок суду не відповідає вимогам ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України);
- суд апеляційної інстанції безпідставно відхилив його клопотання про повторний допит потерпілого та повторне дослідження відеозапису з нагрудних камер працівників патрульної поліції;
-зазначає про неповноту судового розгляду, по суті заперечує правильність установлення фактичних обставин справи, достовірність окремих доказів, яким, на його думку, суд не дав належної оцінки.
Мотиви Суду
Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
У поданій касаційній скарзі засуджений, серед іншого, по суті не погоджується з установленими фактичними обставинами кримінального провадження, заперечує повноту судового розгляду, достовірність показань потерпілого, тоді як їх перевірка в силу ст. 433 КПК України до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесено.

Як убачається зі змісту вироку суду першої інстанції висновок суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочину, за який його засуджено, є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з додержанням ст. 23 КПК України й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.
Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу: показань допитаного в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , даних відеозапису з нагрудних камер патрульних поліцейських під час подій 14 липня 2017 року, а також даних, що містяться у висновку експерта №1028, які узгоджуються між собою та зміст яких детально відображено у вироку.
При цьому, суд першої інстанції з висновками якого погодився апеляційний суд, проаналізувавши показання потерпілого, свідків і врахувавши інші досліджені в суді першої інстанції та перевірені в апеляційній інстанції докази, дійшов висновку про те, що своїми діями ОСОБА_4 вчинив активний опір представникам правоохоронного органу під час виконання ними службових обов`язків щодо виконання ухвали судді Франківського районного суду м. Львова про його розшук та затримання з метою приводу.
Зокрема, в судовому рішенні суд зазначив, що даними відеозапису з нагрудних камер патрульних поліцейських, який був досліджений судом першої інстанції зафіксовано, що працівники патрульної поліції під час подій 14 липня 2017 перебували у форменному одязі та на службовому автомобілі, а дільничний інспектор ОСОБА_5 неодноразово пред`являв ОСОБА_4 службове посвідчення та оголошував ухвалу суду про його розшук та дозвіл на затримання, однак останній чинив працівникам поліції активну фізичну протидію, неодноразово шарпав їх за одяг, штовхав, виривався намагався втекти, вів себе зухвало та агресивно.
Тому доводи касаційної скарги про те, що показання потерпілого ОСОБА_8 суперечливі та не можуть бути використані як доказ у цьому провадженні є необґрунтованими.

Твердження засудженого у касаційній скарзі щодо явної несправедливості призначеного йому покарання у зв`язку із неврахуванням судом ряду обставин не відповідають дійсності.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд, відповідно до вимог ст. 65 КК України, урахував тяжкість вчиненого ним злочину, у тому числі його негативну характеристику з місця проживання та позитивну з місця роботи, наявність неповнолітніх дітей, зокрема, й те, що старший син, який проживає з батьком та перебуває на його утриманні, ІНФОРМАЦІЯ_1 досягне повноліття.
Крім того, доводи у скарзі засудженого про те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у повторному допиті потерпілого та безпосередньому повторному перегляді відеозаписів з камер патрульних поліцейських, що могло б підтвердити його невинуватість є неспроможними, оскільки як вбачається із оскаржуваної ухвали, суд апеляційної інстанції дотримався вимог ч.3 ст. 404 КПК України щодо розгляду клопотання про повторне дослідження цих доказів, погодився із вже встановленими судом першої інстанції обставинами вчинення обвинуваченим протиправних дій та нових фактичних обставин вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення не встановлював, відповідно до своїх повноважень, передбачених ст. 407 КПК України, обґрунтовано дійшов висновку про правильність кваліфікації дій обвинуваченого, відсутність підстав для закриття кримінального провадження на підставі ч.1 ст. 284 КПК України, відповідність призначеного ОСОБА_4 покарання вимогам ст. 65 КК України та залишив оскаржуваний вирок суду без змін.
Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, перевірив усі доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_4 , які аналогічні доводам його касаційної скарги, та навів відповідні мотиви на їх спростування, з якими погоджується і суд касаційної інстанції.
Таким чином, доводи касаційної скарги про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність є безпідставними.
Інших доводів, які б свідчили про істотне порушення норм матеріального чи процесуального права, що були б підставами для скасування судових рішень, засудженим у касаційній скарзі не наведено.
Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 374 КПК України.
Апеляційний розгляд проведено відповідно до вимог кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 19 вересня 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 07 липня 2020 року.
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3