Справа № 127/8077/18
Провадження №11-кп/801/698/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 грудня 2019 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі

Головуючого судді : ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

зі секретарем: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 21.03.2019 року у кримінальному провадженні № 0000411 року від 30.01.2018 року по обвинуваченню

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новодністровськ, Сокирянського району, Чернівецької області, громадянина України, українця, з середньою освітою, офіційно непрацюючого, неодруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
-03 листопада 2014 року Вінницьким міським судом Вінницької області за ч.1 ст. 289 КК України на 3 роки позбавлення волі;
- 26 лютого 2015 року Вінницьким міським судом Вінницької області за ч.2 ст. 289, ч.1 ст. 185, ст. 70 КК України на 5 років 1 місяць позбавлення волі. Звільнений умовно-достроково на підставі ухвали Літинського районного суду Вінницької області від 24.11.2017 року на один рік сім місяців вісім днів,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 15, ч.2 ст. 289, ч.2 ст. 185 КК України

за участю сторін кримінального провадження

прокурора : ОСОБА_8

захисника: ОСОБА_7

обвинуваченого: ОСОБА_6

В с т а н о в и в:

Обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, просив вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 21.03.2019 року відносно нього змінити в частині призначеного покарання, призначити йому покарання за скоєнні ним кримінальні правопорушення за ч.3 ст. 15, ч.2 ст. 289, ч.2 ст. 185 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі.

Захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, просив вирок Вінницького міського суду від 21.03.2019 року ,яким ОСОБА_6 визнано винним за ч.3 ст. 15, ч.2 ст. 289 КК України скасувати, постановити новий вирок, яким ОСОБА_6 за ч.3 ст.15, ч.2 ст. 289 КК України виправдати у звязку з відсутністю події злочину та кримінальне провадження закрити. В іншому вирок залишити без змін.

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області 21.03.2019 року визнано винним ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 15, ч.2 ст. 289 КК України і призначено йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.
Визнано винним ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України і призначено йому покарання у виді двох років позбавлення волі.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді п`яти років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.
Відповідно до вимог ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового складання покарань частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 26 лютого 2015 року та остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді шести років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.
В строк відбування покарання ОСОБА_6 зараховано строк попереднього ув`язнення з моменту затримання 30 січня 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Строк відбування покарання рахувати з дня затримання 30.01.2018 року.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2018 року на майно, яке вилучене під час проведення огляду місця події в тому числі речей, які мав при собі ОСОБА_6 - передню панель до автомагнітоли марки «Sony CDX-GT 300» та металеві ножиці, із зігнутими кінцями скасовано
Стягнуто на користь держави витрати за проведення експертних досліджень та експертиз з ОСОБА_6 - в сумі 2 260, 82 грн. (дві тисячі двісті шістдесят) грн. 82 коп.
Долю речових доказів вирішено.

З вироку суду першої інстанції вбачається, що обвинувачений вчинив кримінальні правопорушення за наступних обставин.
ОСОБА_6 , 30 січня 2018 року приблизно о 00.45 годині, перебуваючи біля будинку №10, що по вул. Порика в м. Вінниці, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, з корисливих мотивів, керований жагою до легкої наживи та незаконного збагачення шляхом зламу дверей автомобіля марки ВАЗ 2108, д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_9 , проник до салону вказаного автомобіля та намагався незаконно ним заволодіти, однак свій злочинний намір до кінця не довів з причин, що не залежали від його волі, у зв`язку з тим, що не зміг завести автомобіль. Крім цього, не зупиняючись на вчиненому ОСОБА_6 , перебуваючи у автомобілі марки ВАЗ 2108, д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_9 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу направленого на таємне викрадення чужого майна, підбурюваний жагою легкої наживи з корисливих спонукань, впевнившись, що за його діями не спостерігають сторонні особи, шляхом вільного доступу з салону автомобіля, вчинив крадіжку панелі автомагнітоли марки «Sony», вартістю 243,34 гривні (згідно висновку експерта №279 від 19.03.2018), що належить ОСОБА_9 . Після чого ОСОБА_6 покинув автомобіль, розпорядившись викраденим на свій власний розсуд. Своїми злочинними діями ОСОБА_6 завдав потерпілому ОСОБА_9 матеріального збитку на загальну суму 243,34 гривні.

Вимоги апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 мотивовано тим, що вирок суду є надто суворим, не відповідає принципу достатності покарання для його виправлення.
Обвинувачений ОСОБА_6 посилається на те, що обставин, що обтяжують та помякушують покарання судом не встановлено, щодо характеризуючих обставин він раніше судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, має стійкі соціальні зв`язки, проживає разом з матір`ю, тому з урахуванням вказаних обставин суд першої інстанції мав можливість та законні підстави призначити менш суворе покарання в межах санкції статті.
На підставі принципів індивідуалізації, гуманізації, справедливості покарання , враховуючи дані про особу обвинуваченого, відсутність обтяжуючих обставин, вважає, що достатнім у даному випадку було б покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Вимоги апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 мотивовано тим, що вирок в частині обвинувачення за ч.3 ст. 15, ч.2 ст. 289 КК України підлягає частковому скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (п.1 ч.1 ст. 411 КПК України), за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші (п.3 ч. 1 ст. 411 КПК України), істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, судове провадження здійснено за відсутності потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання (п.5 ч.2, ст.412 КПК України).
Висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду справи, на момент розгляду кримінального провадження в суді ні стороною обвинувачення, ні потерпілим ОСОБА_9 не надано жодних документів, що підтверджують право останнього володіти, користуватися автомобілем ВАЗ 2108 д.н.з. НОМЕР_1 , не було досліджено замок запалювання автомобіля, жоден з допитаних свідків не вказав на те, що ОСОБА_6 намагався завести чи заволодіти автомобілем, автомобіль по суті знаходився на тому місці, де його залишив ОСОБА_9 .
При прийнятті рішення суд посилається на допит свідка ОСОБА_10 , протокол проведення слідчого експерименту зі свідком, як на докази , які підтверджують вину обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, разом з тим суд, не надав жодної оцінки вказаним доказам, оскільки вони суперечать один одному.
Істотне порушення кримінально процесуального закону також полягає у невстановлені законного власника автомобіля ВАЗ 2108 д.н.з. НОМЕР_1 , що потягнуло за собою проведення досудового розслідування та судового розгляду без повідомлення потерпілого.
Оскільки, при розгляді кримінального провадження стороною обвинувачення не доведено події кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 15 , ч.2 ст.289 КК України, захисник вважає, що ОСОБА_6 слід визнати невинуватим у вчиненні даного злочину.

Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_8 , який заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , вказав, що вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 21.03.2019 року є законним та обгрунтованим, призначене покарання ОСОБА_6 є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчиненню ним нових злочинів, захисника ОСОБА_7 , який просив вирок Вінницького міського суду від 21.03.2019 року відносно ОСОБА_6 за ч.3 ст. 15, ч.2 ст. 289 КК України скасувати, постановити новий вирок, яким ОСОБА_6 за ч.3 ст.15, ч.2 ст. 289 КК України виправдати у звязку з відсутністю події злочину, кримінальне провадження закрити, за ч.2 ст. 185 КК України призначити покарання в межах санкції вказаної статті, обвинуваченого ОСОБА_6 , який підтримав вимоги апеляційної скарги захисника, просив вирок за ч.3 ст. 15, ч.2 ст. 289 КК України скасувати, а кримінальне провадження закрити, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що подані апеляційні скарги захисника, обвинуваченого не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Доведеність вини, кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України в апеляційних скаргах обвинуваченого та захисника не оспорюється.
Доводи захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_6 під час апеляційного розгляду щодо непричетності обвинуваченого ОСОБА_6 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 15, ч.2 ст. 289 КК України не знайшли свого підтвердження.
Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» незаконне заволодіння транспортним засобом (ст.289 КК України) слід розуміти як умисне, протиправне вилучення його з

будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі (з місця стоянки чи під час руху) шляхом запуску двигуна, буксирування, завантажування на інший транспортний засіб, примусового відсторонення зазначених осіб від керування, примушування їх до початку чи продовження руху тощо.

Таке заволодіння може бути вчинене таємно або відкрито, шляхом обману чи зловживання довірою, із застосуванням насильства або погроз.

Цей злочин визнають закінченим з моменту, коли транспортний засіб почав рухатись унаслідок запуску двигуна чи буксирування, а якщо заволодіння відбувається під час руху транспортного засобу, - з моменту встановлення контролю над ним.

Проникнення в кабіну, гараж чи інше сховище, спробу запустити двигун або буксирувати транспортний засіб з метою заволодіння ним необхідно розглядати як замах на вчинення злочину.

Відповідно ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Перевіривши дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції вважає доводи захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_6 безпідставними.

Під час апеляційного розгляду потерпілий ОСОБА_9 пояснив, що придбав автомобіль марки ВАЗ 2108 кремового кольору д.н.з. НОМЕР_2 у 2016-2017 році у чоловіка, прізвище якого на даний час точно не пам`ятає, на підставі технічних документів. Після придбання вказаного автомобіля перереєстрацію документів на себе не здійснював, оскільки вважав, що має законне право користуватися автомобілем. Щодо вказаних подій пояснив, що 30.01.2018 року десь вранці о 08-00 год. подзвонили працівники поліції, які повідомили про крадіжку з вказаного автомобіля. Під час огляду автомобіля було встановлено, шо пошкоджено дверцята автомобіля, які ввечері він закривав на ключ, а вранці вони були просто привідкриті, пошкоджений замок запалення та викрадено автомагнітолу. Також вказав, що ввечері він свій автомобіль залишив в одному ряду з іншими автомобілями, припаркованими біля будинку, які стояли в один ряд, а вранці побачив, що інші автомобілі так і залишилися стояти в ряд, а його автомобіль за рухом автомобіля стояв попереду всіх, ближче до гаража.
Під час апеляційного розгляду було відтворено звукозапис пояснень свідка ОСОБА_10 наданих у суді першої інстанції.
Як убачається з відтвореного звукозапису свідок ОСОБА_10 під час судового розгляду у суді першої інстанції пояснював, що обвинувачений ОСОБА_6 його двоюрідний брат. Свідок проживає за адресою АДРЕСА_2 з батьком та братом. 29 січня 2018 року десь о 22 год. обвинувачений ОСОБА_6 прийшов до квартири де проживає свідок. Потім вони разом ходили до магазину, який знаходиться навпроти першої дитячої лікарні по вул. Хмельницьке шосе. Через деякий час свідок пішов проводити обвинуваченого, який йшов до бабусі, що живе по АДРЕСА_3 . По дорозі свідок відійшов і коли повернувся, побачив що обвинувачений на АДРЕСА_4 виходить з автомобіля дев`ятка світлого кольору, але що він там робив свідок не бачив. Потім свідка разом з ОСОБА_6 зупинили працівники поліції, представились, показали посвідчення і при поверхневому огляді виявили у ОСОБА_6 панель автомагнітоли, іх доставили обох у райвідділ, десь о 02.00 годині ночі.
Згідно протоколу огляду місця події від 30.01.2018 року, обєктом огляду була територія ділянки автостоянки для автомобілів між будинками АДРЕСА_4 . На відстані 7 метрів від будинку № 10 на стоянці знаходився автомобіль марки ВАЗ 2108 кремового кольору д.н.з. НОМЕР_2 . У автосалоні автомобіля виявлені сліди подряпин біля замка запалення. З автомобіля виявлено та вилучено з сідушки водійського сидіння мікрообєкти, які поміщено у спеціальний пакет «№ 4507358, з ручного гальма вилучено запаховий слід, який поміщено у спеціальний №4496522. З ручки коробки передач вилучено запаховий слід, який поміщено у спеціальний пакет № 4507359. Автомобіль оглядався у присутності власника ОСОБА_9 , який повідомив, що автомобіль знаходиться ближче до гаражного приміщення з різницею від його попереднього місцезнаходження у 2,16 метрів, також у салоні автомобіля ручка коробки передач знаходиться у положенні на «нейтральну передачу» ,а попередньо була на «1-й передачі».
Допитаний під час судового розгляду свідок ОСОБА_11 пояснив, що був присутній під час проведення огляду місця події, в ході проведення якого виявили, що автомобіль належний ОСОБА_9 був відкочений з місця, де його залишив потерпілий.
Згідно висновку судово-одорологічної експертизи № 107 від 28.03.2018 року, зразки запаху надані на дослідження, вилучені під час огляду місця події наявні та придатні для індетифікації особи, на зразку вилученого з поверхні ручки-наявний слабкий зразок запаху, який належить ОСОБА_6 . Згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 24.03.2018 року за участю потерпілого ОСОБА_12 , потерпілий ОСОБА_9 в присутності понятих відтворив усі відомі йому обставини події, яка відбулася 30.01.2018 по вул. Порика, 10 в м. Вінниці, що зафіксовано на відеозаписі.

Той факт, що ОСОБА_6 перебував у автомобілі не заперечував і сам обвинувачений, знайшов підтвердження у показаннях свідка ОСОБА_10 , протоколі слідчого експерименту за його участю, висновку судово- одорологічної експертизи.
З показань потерпілого ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_11 , протоколу огляду місця події, протоколу слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_9 встановлено, що дверцята у автомобілі були зламані, автомобіль був відкочений з місця, де його залишив потерпілий, про спробу завести двигун свідчить пошкодження замка запалювання, знаходження ручки коробки передач у положенні «нейтральна передача», хоча потерпілим залишалась ручка передач у положенні «1-а передача».

Виходячи з вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що сукупність перевірених та проаналізованих доказів, які узгоджуються між собою вказує на доведеність вчинення ОСОБА_6 замаху на незаконне заволодіння транспортним засобом.
Висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Твердження у апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 , що суд не дав належної оцінки показанням свідка ОСОБА_10 , протоколу проведення слідчого експерименту за участі вказаного свідка є безпідставними, оскільки ці докази оцінено судом в сукупності з іншими.
Слід звернути увагу на те, що показання свідка ОСОБА_10 під час судового розгляду та під час слідчого експерименту, що ОСОБА_6 виходив з автомобіля світлого кольору не суперечать показанням в цій частині обвинуваченого, який під час судового розгляду визнавав вину у вчиненні з даного автомобіля крадіжки панелі до автомагнітоли.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з твердженнями захисника ОСОБА_7 , щодо порушень прав потерпілого.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що згідно протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення станом на 30.01.2018 року правомірним володільцем автомобіля марки ВАЗ 2108 д.н.з. НОМЕР_1 є ОСОБА_9 , який ініціював звернення до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину.
Згідно вимог ст. 289 КК України для незаконного заволодіння транспортним засобом не є обов`язковим, щоб потерпіла особа була його власником.
Одним із різновидів права власності є право користування.
Згідно ч.1, ч.2 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

Свідок ОСОБА_13 в суді першої інстанції пояснювала, що вона є матір`ю потерпілого ОСОБА_9 та підтверджує той факт, що у нього був автомобіль дев`ятка, який він придбав близько 3-4 років назад за 900 дол. США. 30 січня 2018 року син зателефонував свідку на роботу і повідомив, що з його автомобіля вчинено крадіжку та намагалися угнати автомобіль. Син також повідомив їй, що автомобіль стояв не на тому місці де він його залишив.
Свідок ОСОБА_14 в суді першої інстанції пояснював, що є товаришем потерпілого ОСОБА_9 , вони раніше разом займалися спортом. Свідку відомо, що у ОСОБА_9 раніше був автомобіль «Таврія», який він продав і купив кілька років назад ВАЗ 2108 за 900 дол. США по техпаспорту власника. Автомобіль придбав для роботи.
Свідок ОСОБА_11 в суді першої інстанції пояснював, що автомобіль належить потерпілому ОСОБА_9 .

З показань потерпілого ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , вбачається, що автомобіль марки ВАЗ 2108 д.н.з. НОМЕР_1 був придбаний ОСОБА_9 , який ним користувався . Відповідно діями ОСОБА_6 йому завдано шкоду, тому ОСОБА_9 правомірно в дотримання вимог КПК України визнаний потерпілим у даному кримінальному провадженні.

На підтвердження законності володіння та підтвердження процесуального статусу потерпілого, ОСОБА_9 органам досудового розслідування надано копію технічного паспорту № НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_4 . Жодний нормативно-правовий акт не зобов`язує особу, в даному випадку потерпілого ОСОБА_9 на переоформлення права власності або надання довіреності на право користування .
Під час судового розгляду, факт законності користування потерпілим ОСОБА_9 автомобілем марки ВАЗ 2108 д.н.з. НОМЕР_1 , визнання його потерпілим стороною захисту не заперечувався, будь-які клопотання, щодо безпідставного визнання потерпілим ОСОБА_9 не заявлялися.
Тому, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , що судове провадження здійснено за відсутності потерпілого належним чином не повідомленого про дату час та місце судового засідання не заслуговують на увагу.
Даючи оцінку даним доказам, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції є такими, що відповідають вимогам кримінального процесуального закону.

Суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції дано вірну правову оцінку діянням ОСОБА_6 , відсутні підстави для задоволення вимог щодо закриття провадження за ч.3 ст. 15, ч.2 ст. 289 КК України.

За змістом ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.
Згідно ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд при призначені покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину має додержуватись принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Призначаючи покарання, суд першої інстанції в дотримання вимог ст. 65 КК України, керуючись роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, особу винного, який раніше судимий, будучи умовно-достроково звільненим від відбування покарання, через три місяці після звільнення вчинив нові злочини, невідбувши покарання за попереднім виром, за місцем проживання характеризується позитивно, відсутність обставин, які згідно ст. 66 КК України пом`якшують покарання, обставин, які згідно ст. 67 КК України обтяжують покарання.
Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість
Як убачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_6 засуджений вироком Вінницького міського суду Вінницької області 26.02.2015 року за ч.2 ст. 289, ч.1 ст. 185, чт. 70 КК України до покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі, звільнений умовно-достроково на підставі ухвали Літинського районного суду Вінницького районного суду від 24.11.2017 року умовно-достроково 1 рік 7 місяців 8 днів.
ОСОБА_6 під час умовно-дострокового звільнення, маючи непогашену судимість за вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст. 289, ч.1 ст. 185 КК України, знову вчинив умисні корисливі злочини, що свідчить про відсутність бажання обвинуваченого ставати на шлях виправлення та його суспільну небезпечність.
Посилання обвинуваченого ОСОБА_6 в апеляційній скарзі, як на підстави для застосування йому менш суворого покарання на відсутність обставин, які обтяжують та помякушують покарання, наявність позитивної характеристики за місцем проживання, стійких соціальних зв`язки, а саме проживання з матір`ю, на думку суду апеляційної інстанції не є підставами для зміни покарання.
Суд першої інстанції дотримався вимог ст.50, ст. 65 КК України та, враховуючи характер вчиненого кримінального правопорушення, настання суспільно-небезпечних наслідків, з урахуванням особи обвинуваченого, обставин кримінального провадження, призначив покарання в межах санкції ч.2 ст. 289 КК України, яке відповідає особі обвинуваченого, тяжкості кримінального правопорушення.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Перевіривши всі обставини, які мають значення при призначенні покарання, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, додержуючись принципів законності, справедливості, обгрунтованості та індивідуалізації визначив покарання ОСОБА_6 , яке є достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, належним чином умотивувавши своє рішення.

Підстави для зміни покарання відсутні.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає рішення суду першої інстанції законним, обгрунтованим та вмотивованим, прийнятим з дотриманням вимог ст. 370 КПК України.

Керуючись ст. 404, 405,407,409, 419 КПК України суд апеляційної інстанції,
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити в задоволенні апеляційних скарг захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_6 .
Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 21.03.2019 року щодо ОСОБА_6 за ч.3 ст. 15, ч.2 ст. 289, ч.2 ст. 185 КК України залишити без змін.
Судове рішення може бути оскаржено в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення до Верховного Суду, засудженим, який утримується під вартою, в той самий строк з дня отримання копії судового рішення.
Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Згідно оригіналу: Суддя: