ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1563/20 Справа № 179/1571/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
судді доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_6 на вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2020 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Крамарка, Магдалинівського району Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, працюючого на посаді механізатора в ТОВ СГП «Дружба-Казначеївка», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, у кримінальному провадженні № 0000198,

за участю:
прокурора ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_9 ,
встановила:
Вказаним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 28 квітня 2019 року близько 19 години 30 хвилин в с. Казначеївка Магдалинівського району Дніпропетровської області, керуючи автомобілем марки «ВАЗ-21099», з реєстраційним номерним знаком НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_10 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, здійснюючи маневр руху заднім ходом не переконався в безпечності вказаного маневру та виявивши перешкоду для руху не вжив заходів для забезпечення безпеки дорожнього руху, в результаті чого здійснив наїзд на лежачу електроопору, яка від наїзду перемістилась з початкового свого місця розташування в бік ОСОБА_11 , внаслідок чого остання травмувала ліву ногу ОСОБА_11 .
В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження, які відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень.

У дорожній обстановці водій легкового автомобіля марки «ВАЗ» ОСОБА_7 повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 10.9 та 12.3 Правил дорожнього руху України.

Технічна можливість запобігти вказаній ДТП для водія автомобіля марки «ВАЗ» ОСОБА_7 , визначалася виконанням ним вимог п.п. 10.9 та 12.3 Правил дорожнього руху України і для нього не було будь-яких перешкод технічного характеру, які не дозволили б йому їх виконати.

При заданому механізмі події, дії водія автомобіля «ВАЗ-21099» ОСОБА_7 , не відповідали вимогам п.п. 10.9 та 12.3 Правил дорожнього руху, що з технічної точки зору перебуває у причинному зв`язку з настанням даної ДТП.

Вироком Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2020 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 2 років обмеження волі.
На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а саме:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирішено долю процесуальних витрат.

Докази щодо обставин вчинення кримінального правопорушення не досліджувались в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Прокурор не погодився з даним рішенням суду. В апеляційній скарзі просить вирок в частині призначення покарання - скасувати.

Ухвалити новий, призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у вигляді 2 років обмеження волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання з іспитовим строком 1 рік.

Відповідно до ст. 76 КК України, зобов`язати останнього періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Посилається на те, що висновки суду про можливість призначення покарання ОСОБА_7 без позбавлення права керувати транспортними засобами є такими, що не відповідають наведеним вимогам закону.

Мотивуючи свої висновки щодо обраного ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції узяв до уваги, що той на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, не судимий, має постійне місце роботи, за місцем проживання характеризується позитивно, повністю визнав провину у вчиненні кримінального правопорушення та щиро розкаявся.

Незважаючи на необхідність перевірки зазначених обставин судом, вирок, зокрема мотивувальна його частина, не містить будь-яких посилань на відшкодування обвинуваченим ОСОБА_7 шкоди потерпілій ОСОБА_11 , як і участі останньої у ході судового розгляду.

Крім того, суд першої інстанції під час прийняття рішення про призначення ОСОБА_7 покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами послався на відсутність підстав застосування зазначеного додаткового покарання у зв`язку із позбавленням права керувати всіма видами транспортних засобів за постановою Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 14.05.2019 року в адміністративному порядку.

Разом з тим зазначене твердження суду першої інстанції не відповідає роз`ясненням, які містяться у абз. З п. 21 постанови № 14 Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», відповідно до яких позбавлення права керувати транспортними засобами застосовується як додаткове покарання незалежно від того, що особу вже було позбавлено такого права в адміністративному порядку.

Вважає, що законним, справедливим і таким, що сприятиме перевихованню ОСОБА_7 , та попередженню вчиненню нових злочинів, буде покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у вигляді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, та звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання з іспитовим строком на 1 рік.

Відповідно до ст. 76 КК України, зобов`язати останнього періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Обвинувачений та його захисник заперечували проти задоволення апеляційних вимог прокурора, вважали вирок суду законним та обговорюваним.

В судових дебатах учасники кримінального провадження підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляція прокурора підлягає задоволенню, вирок скасуванню з ухваленням нового з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції повністю враховано і п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Висновок суду щодо встановлених фактичних обставин, доведеності вини ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України, кваліфікації дій за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тілесне ушкодження середнього ступеню тяжкості, в апеляційній скарзі прокурора не оскаржується, а тому апеляційним судом не перевіряється.

Доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів вважає слушними.

Скоєння злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України тягне за собою покарання у виді штрафу від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправних робіт на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

За вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки від відбування якого з підстав передбачених ст. 75 КК України його звільнено із встановленням іспитового строку - 1 рік з покладанням на останнього відповідних обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

Приймаючи рішення про призначення ОСОБА_7 покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами, суд першої інстанції послався на відсутність підстав застосування зазначеного додаткового покарання у зв`язку із позбавленням обвинуваченого права керувати всіма видами транспортних засобів за постановою Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2019 року в адміністративному порядку.

Разом з тим, зазначений висновок суперечить роз`ясненням, які містяться у п. 21 постанови № 14 Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», відповідно до яких позбавлення права керувати транспортними засобами застосовується як додаткове покарання незалежно від того, що особу вже було позбавлено такого права в адміністративному порядку.

Крім того, на думку колегії, судом не надано належної оцінки тому, що ОСОБА_7 у населеному пункті керував автомобілем у стані алкогольного сп`яніння чим створював серйозну загрозу життю і здоров`ю учасників дорожнього руху. Протиправні дії обвинуваченого призвели до спричинення потерпілій тілесних ушкоджень середньої тяжкості, тоді як відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя, здоров`я та безпека належать до найвищих соціальних цінностей.

Таким чином, враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з думкою прокурора, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про можливість призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставами для скасування судового рішення є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК України).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування судового рішення, вважається незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України, у зв`язку з необхідністю застосування більш суворого, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок.

Відповідно до ч. 1 ст. 421 КПК України, обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 за ч.1 ст. 286 КК України, у відповідності до статей 65-67 КК України, колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості, ступінь суспільної небезпеки вчиненого, дані про особу винного, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, працевлаштований.

Колегія суддів враховує думку потерпілої ОСОБА_11 про відсутність претензій матеріального та морального характеру до ОСОБА_7 . Щодо покарання обвинуваченому поклалась на розсуд суду (т. 2 а.с. 51, 52, 53).

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , суд враховує щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Доводи апеляційної скарги прокурора про відсутність обгрунтування в мотивувальній частині вироку щирого каяття є безпідставними, оскільки з огляду на позицію самої потерпілої про те, що не має претензій матеріального та морального характеру, шкода їй відшкодована.
В той же час, обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, суд враховує скоєння ним злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно ст. 2 Конвенції Про захист прав людини та основоположних свобод, право кожного громадянина на життя охороняється законом. Відповідно до ст. ст. 3, 27 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, ніхто не може бути свавільно позбавлений життя.

Враховується судом практика рішень Європейського суду з прав людини.

Так, в справі Скополла проти Італії від 17.09.2009 року, суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Тому, виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що обвинуваченому ОСОБА_7 слід призначити покарання в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами із звільненням ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання з підстав, передбачених ст. 75 КК.

На думку колегії суддів, саме такий вид та розмір покарання буде необхідним, справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 414, 420 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області - задовольнити частково.
Вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2020 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання - скасувати.

Призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання з іспитовим строком 1 (один) рік.

Відповідно до ст. 76 КК України, зобов`язати останнього періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення. На вирок апеляційної інстанцій може бути подана касаційна скарга до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4