Дата документу 26.12.2019 Справа № 328/3233/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/807/2079/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 328/3233/18 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 (дистанційно),

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, дистанційно, в режимі відеоконференції з Токмацьким районним судом Запорізької області та з ДУ «Вільнянська установа виконання покарань №11», в апеляційному порядку матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Михайлівського районного суду Запорізької області від 04 грудня 2019 року,

в с т а н о в и л а:

ухвалою Михайлівського районного суду Запорізької області від 04 грудня 2019 року задоволено клопотання прокурора Токмацької місцевої прокуратури ОСОБА_6 про продовження строку тримання під вартою.

Продовжено ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.2 ст.289 КК України, строк тримання під вартою на 60 днів, тобто до 01 лютого 2020 року включно.

Продовжено ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.190, ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.2 ст.289, ч.2 ст.186 КК України, строк тримання під вартою на 60 днів, тобто до 01 лютого 2020 року включно.

Продовжено ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.198, ч.2 ст.186 КК України, строк тримання під вартою на 60 днів, тобто до 01 лютого 2020 року включно.

Згідно зі змістом судового рішення, в провадженні Михайлівського районного суду Запорізької області перебуває вказане кримінальне провадження.

Відносно обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, визначений ухвалою Михайлівського районного суду Запорізької області від 09.10.2019 року, спливає 07.12.2019 року.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді гримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 строком на 60 днів, оскільки строк його застосування, визначений ухвалою Михайлівською районною сулу Запорізької області від 09.10.2019 року, спливає 07.12.2019 року, проте продовжують існувати ризики, передбачені п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, запобігти яким не зможе жоден із більш м`яких запобіжних заходів.

Задовольняючи клопотання прокурора та продовжуючи обвинуваченим запобіжний захід, суд першої інстанції прийшов до висновку, що продовжують існувати ризики, передбачені ст.177 КПК України, які існували при обранні обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти встановленим ризикам і підстави для зміни запобіжного заходу відсутні.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_7 вказує на незаконність ухвали суду, яка підлягає скасуванню. В обґрунтування доводів зазначає, що наявність судимостей у обвинувачених автоматично не свідчить про ймовірність вчинення ними нових злочинів. Свою вину у вчиненні інкримінованих їм злочинів вони не визнають, бажають доводити свою невинуватість у суді, наміру переховуватися від суду не мають, доказів на підтвердження того, що обвинувачені раніше ухилялися від явки в органи слідства чи до суду не надано. Усі обвинувачені мають постійні місця проживання, їх належну процесуальну поведінку може бути повністю забезпечено запобіжним заходом у виді домашнього арешту. Під вартою вони перебувають вже значний час, але справу судом досі не розглянуто.

На підставі викладеного, просить ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу, якою обрати їм запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги; обвинувачених та захисника на підтримання апеляційної скарги; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважав ухвалу суду законною і обґрунтованою; перевіривши матеріали провадження; вислухавши доводи сторін, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, у зв`язку з наступним.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).

За змістом ст.199 КПК України, суд першої інстанції, розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання особи під вартою, має дослідити надані йому матеріали на предмет законності й обґрунтованості застосування даного запобіжного заходу, та з`ясувати конкретні причини тривалого строку тримання особи під вартою.

Зі змісту ухвали суду випливає, що під час розгляду клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу стосовно ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 виконані вимоги ст.199 КПК України. Вирішуючи питання про продовження виняткового запобіжного заходу тримання під вартою, суд першої інстанції встановив достатність доказів, що свідчать про наявність обставин, про те, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися, а також про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції і вважає, що ухвала суду є законною, обґрунтованою і вмотивованою, при цьому, не вбачає достатніх підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, оскільки, на переконання колегії суддів, доводи захисника є необґрунтованими.

Так, з наданих суду матеріалів кримінального провадження вбачається, що наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинувачених, вислухана думка прокурора, захисників, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.

Під час розгляду клопотання про продовження щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 строку тримання під вартою, суд першої інстанції правильно встановив, що наведені у ньому дані, виклад яких зроблено з посиланням на матеріали кримінального провадження, свідчать про достатність підстав вважати обґрунтованою підозру ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.2 ст.289 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.190, ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.2 ст.289, ч.2 ст.186 КК України, та ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.198, ч.2 ст.186 КК України.

Згідно з положеннями статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Відповідно до практики ЄСПЛ обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину закріпленої у статті 5 § 1(с) Конвенції гарантії від безпідставного арешту.

Враховуючи, що відповідно до ч.5 ст.9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, колегія суддів приймає до уваги, що у рішенні ЄСПЛ у справі «Соловей і Зозуля проти України» останній зазначив, що суд має перевірити не лише дотримання процесуальних норм національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, на підставі якої особу взято під варту.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 року у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно рішення Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 року у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин.

На думку колегії суддів, наявні у провадженні докази вказують на обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 інкримінованих їм злочинів, достовірність встановлених фактичних обставин буде перевірятись в ході судового розгляду у встановленому законом порядку.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, суд першої інстанції встановив, що доводи є обґрунтованими, заявлені у клопотанні ризики не зменшились та існують на даний час.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У рішенні по справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року, на яке послався слідчий суддя, Європейський суд з прав людини зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Слідчий суддя перевірив доводи клопотання прокурора щодо існування обставин, які свідчать про те, що ризики, які були підставою для обрання ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшилися. Такими обставинами обґрунтовано визнано те, що ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на даний час обвинувачуються у вчиненні низки злочинів, у тому числі і тяжких злочинів, що в свою чергу вказує на наявність ризику переховування від суду, а тому стороною обвинувачення доведена об`єктивна необхідність продовження строку тримання обвинувачених під вартою.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.178 КПК України, врахував дані про особу обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , стан їх здоров`я, міцність соціальних зв`язків та наявність постійного місця проживання, тяжкість покарання, що їм загрожує у разі визнання винуватими у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень, які дають підстави вважати, що обвинувачені можуть переховуватись від суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, які законом віднесено до категорії злочинів середньої тяжкості та тяжких, раніше неодноразово судимий, у тому числі за аналогічні злочини, судимість не знята та не погашена у встановленому законом порядку, вчинив нові злочини через короткий проміжок часу після звільнення з місць відбування покарання, вчинення злочинів, за відсутності роботи, стало для нього джерелом для існування, що свідчить про те, що останній може вчинити інше кримінальне правопорушення, не одружений, офіційно не працює, не має постійного джерела доходу, що дає підстави вважати, що останній може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, з метою ухилення від кримінальної відповідальності, оскільки він обвинувачується у тому числі у вчиненні тяжких кримінальних правопорушень, а тому існує об`єктивний ризик його переховування.

ОСОБА_9 та ОСОБА_10 також обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, які законом віднесено до категорії злочинів середньої тяжкості та тяжких, раніше неодноразово судимі, у тому числі за аналогічні злочини, судимість не знята та не погашена у встановленому законом порядку, вчинили нові злочини через короткий проміжок часу після звільнення з місць відбування покарання, вчинення злочинів стало для нього джерелом для існування, та свідчить про те, що останні можуть вчинити інше кримінальне правопорушення, не одружені, офіційно не працюють, не має постійного джерела доходу, не мають міцних соціальних зв`язків, проживають не за місцем реєстрації, що дає підстави вважати, що останні можуть переховуватись від органів досудового розслідування та суду, з метою ухилення від кримінальної відповідальності, оскільки вони обвинувачуються у тому числі у вчиненні тяжких кримінальних правопорушень, а тому існує об`єктивна загроза їх втечі.

Колегія суддів вважає, що посилання захисника на відсутність заявлених ризиків безпідставне, оскільки існування цих ризиків перевірялося як під час обрання обвинуваченим вказаного запобіжного заходу, так і під час його продовження, які на теперішній час не зменшились і не перестали існувати.

Не можуть бути підставою для задоволення апеляційних скарг і соціальні зв`язки обвинувачених, оскільки їх наявність та міцність, а також і дані, які характеризують особу, на що є посилання в апеляційній скарзі, не спростовують і не зменшують достатньою мірою ризики, що стали підставою для обрання та подальшого продовження запобіжного заходу ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, що хоча тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

На думку колегії суддів, є правильним висновок суду першої інстанції про те, що зазначені ризики у сукупності свідчать про неможливість запобігання ним шляхом застосування до обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 іншого запобіжного заходу, менш обтяжливого, ніж тримання під вартою, а також про те, що запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою буде невиправданим і не зможе запобігти ризикам, передбаченим п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України.

Враховуючи положення ч.4 ст.183 КПК України, суд першої інстанції при продовженні строку тримання під вартою обґрунтовано не визначив розмір застави, оскільки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачуються у злочинах, вчинених із застосуванням насильства.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст.197, 199 КПК України, з урахуванням тяжкості кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , даних про особу обвинувачених, за відсутності підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, продовжив строк тримання його під вартою, тому апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть безумовне скасування ухвали суду, при апеляційному розгляді, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Михайлівського районного суду Запорізької області від 04 грудня 2019 року, якою задоволено клопотання прокурора Токмацької місцевої прокуратури ОСОБА_6 та продовжено ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.2 ст.289 КК України, строк тримання під вартою на 60 днів, тобто до 01 лютого 2020 року включно, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.190, ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.2 ст.289, ч.2 ст.186 КК України, строк тримання під вартою на 60 днів, тобто до 01 лютого 2020 року включно, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.198, ч.2 ст.186 КК України, строк тримання під вартою на 60 днів, тобто до 01 лютого 2020 року включно, залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4