Справа № 353/518/16-к
Провадження № 11-кп/4808/53/20
Категорія п.12 ч.2 ст. 115 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2020 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участюсекретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2019 року,-

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2019 року продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 до 09 лютого 2020 року.

Не погоджуючись з вказаноюухвалою суду,обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати і змінити йому на запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

В обґрунтування апеляційних доводів посилається на те, що судом безпідставно продовжено йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки прокуроромне доведено існування ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, а усі свідки та обвинувачений ОСОБА_10 під час судового розгляду заявили про те, що покази давали під тиском поліцейських. Також зазначає, що суд першої інстанції ігнорує його клопотання про виклик експертів в судове засідання, а також про відвід прокурора.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник - адвокат ОСОБА_9 підтримали вимоги апеляційної скарги;

- прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді, учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Рішенням Конституційного Суду України №4 р/2019 від 13.06.2019 р. визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч. 2 ст. 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Вищевказаним рішенням Конституційний суд України зобов`язав Верховну Раду України привести нормативне регулювання у відповідність до прийнятого рішення.

Визнання Конституційним Судом України положення ч. 2 ст. 392 КПК України неконституційним, свідчить про те, що ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному розгляду.

Незважаючи на те, що діючим національним кримінальним процесуальним законом не встановлено порядок оскарження ухвал суду про продовження строку тримання під вартою, які постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що з метою забезпечення ефективної реалізації права на судовий захист та задля досягнення цілей правосуддя, обвинувачений ОСОБА_8 має право на оскарження ухвали Івано-Франківського міського суду 12 грудня 2019 року, і його апеляційна скарга підлягає розгляду.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 вказує на відсутність правових підстав для продовження строку тримання під вартою, оскільки прокурором не доведено наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України та не надано доказів його вини.

Відповідно до матеріалів контрольного провадження, на досудовому слідстві ухвалою слідчого судді Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 22 березня 2016 року підозрюваному ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Після передачі обвинувального акту до суду ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 листопада 2016 року продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 по 03.01.2017 року. В подальшому, за клопотанням прокурора, строк тримання під вартою обвинуваченого неодноразово продовжувався.

12 грудня 2019 року прокурором повторно заявлено клопотання про продовження строку діїзапобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 строком на 60 діб, оскільки термін його перебування під вартою закінчується 15.12.2019 року, а судовий розгляд не завершено, заявлені ризики не зменшились з часу застосування щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Крім того, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 заявив клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченому з тримання під вартою на домашній арешт, оскільки його підзахисний не буде впливати на свідків, які вже допитані судом, а також прокурором не наведено нових ризиків та обвинувачений вже тривалий час знаходиться під вартою.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_9 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 на домашній арешт, а клопотання прокурора задоволено тапродовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 до 09 лютого 2020 року.

Своє рішення суд мотивував тим, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину, а також встановлені під час досудового розслідування ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України, на даний час не змінилися, а саме ризик того, що обвинувачений,знаходячись на волі, може переховуватись від суду з метою уникнення покарання; може перешкоджати кримінальному провадженню, вчинити інше кримінальне правопорушення. Обставини, що слугували підставою застосування обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не змінилися, інших обставин, котрі давали б підстави до зміни чи скасування запобіжного заходу, судом не встановлено.Окрім того, суд вважав, що перебування під домашнім арештом не зможе на даному етапі судового розгляду в повній мірі нівелювати наявні ризики.

Колегія суддів вважає, що висновки суду, викладені в оскаржуваній ухвалі щодо підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 ґрунтуються на матеріалах провадження та відповідають вимогам закону, а при розгляді питання про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд не порушив вимог кримінального процесуального закону.

Колегія суддів приймає до уваги, що дане кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.

Зокрема, на стадії судового розгляду кримінального провадження, такий стандарт доказування як «обґрунтована підозра» втрачає свою актуальність і при оцінці доказів повинен бути застосований критерій доведеності «поза розумним сумнівом», який випливає із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Однак, цей критерій може бути застосований тільки під час ухвалення остаточного судового рішення, яким буде розглянуто по суті та вирішено питання про визнання особи винною у вчинені злочину та призначення їй покарання.

Намагання надати оцінку доказам, які були досліджені в результаті судового розгляду кримінального провадження до ухвалення остаточного судового рішення, може бути визнано сторонами як ознака упередженості суду та визнана правовою підставою для відводу складу суду.

Саме із зазначених вище підстав колегія суддів не приймає до уваги та не в праві надавати оцінку доводам обвинуваченого ОСОБА_8 щодо недоведеності стороною обвинувачення факту здійснення інкримінованого йому злочину.

Відповідно до ч.2ст.331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Згідно з ч.2ст.177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1ст.177 КПК України.

Як вбачається з ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою суд першої інстанції повинен з`ясувати доцільність продовження застосування запобіжного заходу, що у свою чергу повинно відповідати ризикам та обставинам, що передбаченістаттями 177 - 178 КПК України, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими учасниками судового провадження.

Положеннями ч.3 ст.331 КПК України встановлено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою, судом правильно встановлено, що воно є доцільним, а підстави для заміни цього запобіжного заходу більш м`яким відсутні, зважаючи на те, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину та на даний час продовжують існувати ризики того, що він може переховуватись від суду, перешкоджати кримінальному провадженню, а також вчинити інше кримінальне правопорушення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що відсутні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, є необґрунтованими, оскільки зазначені ризики встановлені в ухвалі суду та підтверджуються матеріалами провадження.

Матеріали провадження не містять інших переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин вчинення злочину, який інкримінується ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального закону та прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість утримання особи під вартою, що не порушує прав, гарантованих ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини, при цьому суд дослідив належним чином всі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що суд першої інстанції повинен вживати необхідних заходів щодо розгляду кримінального провадження у розумні строки, оскільки недотримання строків розгляду кримінальних справ порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади.

Розумним, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Критеріями для визначення розумності строків під час кримінального провадження є складність кримінального провадження; поведінка учасників кримінального провадження; спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень.

Кримінальне провадження стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 не може бути визнано надзвичайно складним, оскільки останній обвинувачується у вчиненні одного епізоду злочинної діяльності стосовно одного потерпілого.

Однак, розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції триває з листопада 2016 року і до теперішнього часу суд не розглянув його по суті.

Зі змісту пояснень учасників судового розгляду вбачається, що розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції знаходиться на завершальній стадії і суд відклав розгляд справи за клопотанням сторони захисту у зв`язку із необхідність надання захиснику часу для підготовки для дебатів.

Колегія суддів приймає до уваги, що на стадії судового розгляду кримінального провадження суд самостійно вирішує питання про застосування чи продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, яка дозволить розглянути кримінальне провадження у розумні строки.

Рішення апеляційного суду щодо розгляду питання про законність продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого, кримінальне провадження щодо якого розглядається по суті судом першої інстанції, не повинно виглядати як втручання у порядок розгляду кримінального провадження судом першої інстанції та створювати перешкоди суду в організації ефективного судового розгляду у розумні строки.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстав для її скасуванняне встановлено, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 176-178, 183, 194, 331, 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2019 рокупро продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5