Справа №491/254/20
У Х В А Л А

27 травня 2020 року Ананьївський районний суд Одеської області

у складі: головуючого у справі судді ОСОБА_1 ,

за участю:

- секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

- прокурора ОСОБА_3 ,

- обвинуваченого ОСОБА_4 ,

- потерпілої ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в місті Ананьїв Одеської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000027, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 7 лютого 2020 року, за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Липецьке Котовського району Одеської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, тимчасово не працюючого, неодруженого, на утриманні неповнолітніх дітей не маючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Котовським МРВ УМВС України в Одеській області 15 червня 2002 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , раніше не судимого,

ВСТАНОВИВ:

На адресу Ананьївського районного суду Одеської області 24 березня 2020 року надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні №000027, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 7 лютого 2020 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України.

Ухвалою суду від 24 березня 2020 року у кримінальному провадженні призначено проведення підготовчого судового засідання.

27 травня 2020 року у підготовчому судовому засіданні, після виконання вимог ст.ст.342-345 КПК України, головуючим у справі суддею ОСОБА_1 було повідомлено учасникам судового процесу про те, що при підготовці до розгляду кримінального провадження було встановлено наявність, передбачених ст.75 КПК України, підстав для відводу головуючого судді.

Так, з обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України, тобто домашнього насильства, що являє собою умисне систематичне вчинення психологічного насильства щодо колишнього подружжя, що призводить психологічних страждань потерпілої особи, а саме вчинення ОСОБА_4 12, 13, 14, 15 та 16 лютого, 27 квітня та 14 травня 2019 року відносно його колишньої дружини ОСОБА_5 адміністративних правопорушень, передбачених ч.2 ст.173-2 КУпАП.

В обвинувальному акті зазначено, що за результатами розгляду заяв потерпілої стосовно ОСОБА_4 ДОП Ананьївського ВП Подільського ВП ГУНП в Одеській області складено протоколи про адміністративні правопорушення, за ч.2 ст.173-2 КУпАП, скоєні ним 12, 13, 14, 15 та 16 лютого 2019 року. Ананьївським районним судом Одеської області 21 березня 2019 року винесено постанову, якою визнано ОСОБА_4 винним у вчиненні зазначених адміністративних правопорушень, передбачених ч.2 ст.173-2 КУпАП.

Також, в обвинувальному акті вказано, що ДОП Ананьївського ВП Подільського ВП ГУНП в Одеській області відносно ОСОБА_4 складено протоколи про адміністративні правопорушення, за ч.2 ст.173-2 КУпАП, скоєні ним 27 квітня та 14 травня 2019 року. Ананьївським районним судом Одеської області 22 травня 2019 року винесено постанову, якою визнано ОСОБА_4 винним у вчиненні зазначених адміністративних правопорушень, передбачених ч.2 ст.173-2 КУпАП.

При цьому, у відповідності до зазначеної норми частиною 1 статті 11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що судові рішення, судові засідання та інформація щодо справ, які розглядаються судом, є відкритими, крім випадків, установлених законом. Ніхто не може бути обмежений у праві на отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа має право на вільний доступ до судового рішення в порядку, встановленому законом.

З метою визначення порядку доступу до судових рішень, забезпечення відкритості діяльності судів загальної юрисдикції, прогнозованості судових рішень та сприяння однаковому застосуванню законодавства Верховною Радою України 22 грудня 2005 року прийнято Закону України «Про доступ до судових рішень», про що йдеться в преамбулі вказаного Закону.

Частиною 1 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» визначено, рішення суду проголошується прилюдно, крім випадків, коли розгляд справи проводився у закритому судовому засіданні. Кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом.

Відповідно до частини 2 зазначеної статті Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Судові рішення також можуть публікуватися в друкованих виданнях із додержанням вимог цього Закону.

Частиною 1 статті 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» визначено, що для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

На виконання ч.1 ст.3, ч.1 ст.4 Закону України «Про доступ до судових рішень» Державною судовою адміністрацією України забезпечується функціонування та ведення Єдиного державного реєстру судових рішень, які знаходиться у вільному доступі в мережі Інтернет за адресою http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Шляхом моніторингу відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень було встановлено, що постанову від 21 березня 2019 року, якою ОСОБА_4 було визнано винним у вчиненні 12, 13, 14, 15 та 16 лютого 2019 року адміністративних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 173-2 КУпАП, було постановлено суддею Ананьївського районного суду Одеської області ОСОБА_1 .

Також, з відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень було встановлено, що постанову від 22 травня 2019 року, якою ОСОБА_4 було визнано винним у вчиненні 27 квітня та 14 травня 2019 року адміністративних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 173-2 КУпАП, було постановлено суддею Ананьївського районного суду Одеської області ОСОБА_1 .

З наведеного вбачається, що головуючий у справі суддя ОСОБА_1 здійснював розгляд справ про адміністративні правопорушення та виніс за результатами їх розгляду постанови про накладення на ОСОБА_4 адміністративних стягнень, які безпосередньо лежать в основі обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України, що може викликати у стороннього спостерігача сумніви щодо неупередженості головуючого під час розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_4 , у зв`язку з чим, у відповідності до положень ч.1 ст.80 КПК України, головуючий у справі суддя вважає за доцільне заявити самовідвід.

Прокурор у підготовчому судовому засіданні заяву про самовідвід головуючого у справі судді ОСОБА_1 підтримала, зазначивши, що дійсно в основі обвинувачення пред`явленого ОСОБА_4 лежать постанови Ананьївського районного суду Одеської області про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.173-2 КУпАП, які були винесені головуючим у справі суддею ОСОБА_1 , що може викликати сумніви у його неупередженості під час розгляду кримінального провадження.

Обвинувачений ОСОБА_4 у підготовчому судовому засіданні заяву про самовідвід головуючого у справі судді ОСОБА_1 підтримав.

Потерпіла ОСОБА_5 питання щодо заявленого самовідводу залишила на розсуд суду.

Частиною 1 статті 82 КПК України визначено У разі заявлення відводу слідчому судді або судді, який здійснює судове провадження одноособово, його розглядає інший суддя цього ж суду, визначений у порядку, встановленому частиною третьою статті 35 цього Кодексу. У разі заявлення відводу одному, кільком або всім суддям, які здійснюють судове провадження колегіально, його розглядає цей же склад суду.

Зі змісту ч.1 ст.81 КПК України вбачається, що нею визначено суддю або склад суду, який має розглядати лише заяви про відвід судді, подану іншими учасниками судового провадження.

При цьому, питання розгляду всіх інших відводів врегульовано частиною 2 статті 81 КПК України, якою визначено, що усі інші відводи під час досудового розслідування розглядає слідчий суддя, а під час судового провадження - суд, який його здійснює.

Розглянувши заяву про самовідвід судді ОСОБА_1 та інші матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява про самовідвід підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 2 статті 1 КПК України визначено, що кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Пунктами 1 та 2 статті 7 КПК України визнано одними з основних загальних засад кримінального провадження верховенство права законність.

Частиною 1 статті 8 КПК України визначено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до частини 2 статті 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Частиною 1 статті 9 КПК України, якою дано визначення такої засади кримінального провадження, як законність визначено, що суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

При цьому, частиною 4 статті 9 КПК України визначено, що у разі якщо норми цього Кодексу суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України.

Частиною 1 статті 6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 4 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року (далі - Конвенція), визначено, зокрема, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Зазначену норму закріплено у статті 21 Кримінального процесуального кодексу України, якою визначено, що кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.

З наведених норм, вбачається, що забезпечення особі права на розгляд її справи незалежним і неупередженим судом, є одним з прав людини, гарантованих як національним так і міжнародним законодавством.

Пунктом 4 частини 1 статті 81 КПК України визначено, що суддя не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.

При цьому, КПК України не дано визначення поняттю неупередженості та критеріїв визначення її наявності або відсутності.

У зв`язку з чим, суд при вирішення питання про наявність підстав для відводу вважає за необхідне звернутися до практики Європейського суду з прав людини та положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Частина 1 статті 6 Конвенції містить вимоги щодо неупередженості суду. Так, Європейський суд з прав людини розрізняє чи в конкретній справі існує яке-небудь переконання або особиста зацікавленість даного судді та вимоги, чи суддя забезпечує достатню гарантію, щоб виключити підозру в цьому. Крім того, згідно принципу, який є стабільним, суд має бути неупередженим і безстороннім.

З огляду на це, навіть зовнішні прояви можуть мати певну важливість або, іншими словами, «правосуддя повинно не тільки чинитися, повинно бути також видно, що воно чиниться» (рішення у справі «Де Куббер проти Бельгії» («De. Belgium»), від 26 жовтня 1984 року, п.26).

Важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти в громадськість у демократичному суспільстві (рішення у справі "Ветштайн проти Швейцарії" та рішення у справі «Кастілло Альгар проти Іспанії», від 28 жовтня 1998 року, п.45).

У справі «П`єрсак проти Бельгії» Європейський суд з прав людини висловив позицію, згідно з якою, незважаючи на той факт, що безсторонність зазвичай означає відсутність упередженості, або, навпаки, її наявність може бути перевірено різноманітними способами провів розмежування між суб`єктивним підходом, який відображає особисте переконання громадянина у конкретній справі, та об`єктивним підходом, який визначає, чи були достатні гарантії, щоб виключити будь-які сумніви з цього приводу. Таким чином, на основі вищезазначеного, слід зробити висновок, що при оцінці безсторонності суду слід розмежовувати суб`єктивний та об`єктивний аспект.

Щодо суб`єктивної складової даного поняття, то у справі «Хаушильд проти Данії» зазначається, що Європейському суду з прав людини не потрібні докази фактичної наявності упередженості судді для відсторонення його від справи. Суддя вважається безстороннім, якщо тільки не з`являються докази протилежного.

Суд бере до уваги те, що Пунктом 2.5 Бангалорських принципів поведінки суддів (далі Принципи) від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН 27 липня 2006 №2006/23 передбачено, що суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об`єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.

При цьому, вивченням обвинувального акту у кримінальному провадженні №000027, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 7 лютого 2020 року, встановлено, що в основі обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст.126-1 КПК України, тобто домашнього насильства, що являє собою умисне систематичне вчинення психологічного насильства щодо колишнього подружжя, що призводить психологічних страждань потерпілої особи, лежать факти вчинення ОСОБА_4 12, 13, 14, 15 та 16 лютого, 27 квітня та 14 травня 2019 року відносно його колишньої дружини ОСОБА_5 адміністративних правопорушень, передбачених ч.2 ст.173-2 КУпАП.

Шляхом моніторингу відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень було встановлено, що постанову від 21 березня 2019 року, якою ОСОБА_4 було визнано винним у вчиненні 12, 13, 14, 15 та 16 лютого 2019 року адміністративних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 173-2 КУпАП, було постановлено суддею Ананьївського районного суду Одеської області ОСОБА_1 .

Також, з відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень було встановлено, що постанову від 22 травня 2019 року, якою ОСОБА_4 було визнано винним у вчиненні 27 квітня та 14 травня 2019 року адміністративних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 173-2 КУпАП, було постановлено суддею Ананьївського районного суду Одеської області ОСОБА_1 .

З наведеного вбачається, що головуючий у справі суддя ОСОБА_1 здійснював розгляд справ про адміністративні правопорушення та виніс за результатами їх розгляду постанови про накладення на ОСОБА_4 адміністративних стягнень, які безпосередньо лежать в основі обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України, що може викликати у стороннього спостерігача сумніви щодо неупередженості головуючого під час розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_4 .

Крім того, Європейський суд з прав людини в рішенні від 11 липня 2013 року у справі Рудніченко проти України» (Application No. 2775/07; Rudnichenko v. Ukraine, 11 July 2013) констатував наявність порушення п.1 ст.6 Конвенції через відсутність безсторонності суду першої інстанції, яка полягала в тому, що суддя раніше розглядав іншу справу за фактом вчинення злочину особою, яка вчинила злочин в даній справі у співучасті з ОСОБА_6 .

На виконання зазначеного рішення ЄСПЛ Верховним судом було винесено постанову Великої Палати від 14 листопада 2018 року у справі № 1-96/2007 (провадження № 13-13зво18), в пунктах 10-13, якої зазначив, що ЄСПЛ зауважив, що суддя ОСОБА_7 , яка одноособово визнала заявника винним, раніше розглядала по суті справу про обвинувачення стосовно іншої особи , яка вчинила злочин у співучасті з заявником, в межах якої вона виразила своє ставлення щодо участі та ролей іншої особи та заявника, зазначивши, серед іншого, що вони діяли за попередньою змовою та що заявникові належала ініціатива красти разом з іншою особою обладнання з автомобілів. Обидві вищезазначені справи стосувалися тих самих подій і означали оцінку тих самих доказів. ЄСПЛ врахував те, що суддя ОСОБА_7 сама вказала на вищезазначені обставини як на причину своєї заяви про самовідвід, у задоволенні якої, тим не менше, було відмовлено з формальної причини, яка полягала в тому, що відвід цієї судді не був необхідним згідно з відповідним законодавством. Таким чином, ЄСПЛ погоджується з тим, що ця ситуація могла спричинити появу у заявника об`єктивно обумовленого внутрішнього сумніву щодо безсторонності цієї судді (див. «Морел проти Франції» (Morel v. France), заява № 34130/96, п. 44, ЕСНR 2000-VІ). ЄСПЛ вважає, що сам факт того, що справа заявника розглядалася суддею, яка сама мала сумніви щодо своєї безсторонності у цій справі, підриває видимість справедливого судового розгляду. Відповідно ЄСПЛ вважав, що цього достатньо, щоб зробити висновок, що суд, який визнав заявника винним, не може розглядатись як безсторонній і констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції (п. 119-120).

Наявність підстави для відводу головуючого у справі судді, який раніше розглядав іншу справу стосовно притягнення обвинуваченого до юридичної відповідальності висловлено також в постанові Касаційного кримінального суду Верховного суду України від 13 грудня 2018 року у справі № 552/4932/17 (провадження № 51-5235 км 18) в якому Верховний суд констатував наявність підстав для відводу судді, який розглядав справу за обвинуваченням особи у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, попередньо розглянувши та визнавши зазначену особу винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що заява головуючого у справі судді ОСОБА_1 про самовідвід підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 75, 80, 309, 369, 372, 395 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Заяву про самовідвід головуючого у справі за обвинувальним актом у кримінальному провадженні №0000027, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 7 лютого 2020 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України, судді ОСОБА_1 , - задовольнити.

У відповідності до положень ч.ч.2, 4 ст.82 КПК України, справу за обвинувальним актом у кримінальному провадженні №0000027, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 7 лютого 2020 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України, передати до канцелярії Ананьївського районного суду Одеської області для визначення судді для його подальшого розгляду, у відповідності до положень ст.35 КПК України.

Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

У відповідності до положень ч.5 ст.532 КПК України ухвала суду, яка не може бути оскаржена набирає законної сили з моменту її оголошення.

Суддя: ОСОБА_1