УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2020 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого-судді ОСОБА_1

секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі клопотання засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпропетровська, громадянина України про звільнення від покарання, -

з участю сторін кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6

представника ДУ «Житомирська установа виконання покарань (№8)» ОСОБА_7

засудженого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_8

В С Т А Н О В И В :

Засуджений ОСОБА_4 звернувся з клопотанням про звільнення від покарання. В обгрунтування зазначив, що до нього мають бути застосовані положення Конвенції з прав людини і основоположних свобод та практика Європейського суду з прав людини, що пом`якшують покарання та іншим чином поліпшують становище засудженого. Вважає, що призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі не відповідає стандартам Конвенції, є незаконним, тому має бути замінене на більш м`яке, а саме на 15 років позбавлення волі, а оскільки він вже відбув більше 15 років призначеного покарання, тому його слід звільнити від подальшого відбуття покарання, обмежившись вже відбутим строком.
В судовому засіданні засуджений підтримав клопотання, просив звільнити його від відбування покарання з врахуванням рішення Європейського суду з прав людини «Петухов проти України».

Захисник підтримала клопотання засудженого.

Представник установи виконання покарань заперечував щодо задоволення клопотання засудженого.

Прокурор просив відмовити у задоволенні клопотання засудженого за відсутністю підстав.

Заслухавши засудженого, захисника, представника установи виконання покарань, думку прокурора, дослідивши матеріали особової справи засудженого, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.08.2001 року, ОСОБА_4 засуджено за ст. ст. 17 ч.2 93 п. «з», 93 п.п. «ж,з», 145 ч.2, 215-3 ч.1, 42 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

Ухвалою Верховного Суду України від 22.01.2002року вирок апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.08.2001 року щодо ОСОБА_4 залишено без зміни.
Засуджений відбуває покарання в ДУ «Житомирська установа виконання покарань (№ 8)». Відповідно до ст. 2 «Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» право кожного на життя охороняється законом. Захист цього права не поширюється на випадки коли це було необхідним заходом для: здійснення законного арешту або для запобігання втечі особи, яку законно тримають під вартою. Окрім того, відповідно до ст. 5 Конвенції право на свободу та особисту недоторканність означає, що жодна людина не може бути позбавлена свободи, за винятком таких випадків і в порядку, передбаченому законом, зокрема: законне ув`язнення особи після засудження її судом.

Оскільки ОСОБА_4 був визнаний винним у вчинені вмисного вбивства іншої людини, щодо нього і було застосовано певний вид обмеження волі, а саме покарання у виді довічного позбавлення волі, що в даному випадку не є надмірний, не є шкідливим для особи, тобто право ОСОБА_4 на життя, свободу не були порушені.

Визначена Кримінальним кодексом України (ст. 51) система покарань, є обов`язковою для суду, є вичерпною і не може бути довільно розширена за розсудом суду, і лише законодавець має звузити або розширити існуючий та закріплений у законі перелік покарань. Суд не є законодавцем згідно ст.75 Конституції України, а тому самостійно змінити перелік покарань не має права.

Окрім того, згідно вимог КК України види покарання діляться на строкові та безстрокові, щодо строкових видів кримінальним законодавством передбачені види звільнення від покарання, що стосується безстрокового покарання (довічного позбавлення волі), то щодо осіб, які засуджені до вказаного виду покарання, передбачено лише статтею 87 КК України право на помилування після відбуття певного строку покарання, інших умов звільнення від відбування покарання діючим Кримінальним кодексом України на даний час не передбачено.

Діючий Кримінальний кодекс України передбачає види звільнення від покарання, зокрема:

- щодо осіб, які засуджені за злочини, караність яких усунена законом;

- внаслідок закінчення строків давності;

- за хворобою;

- внаслідок втрати особою суспільної небезпечності;

- на підставі законів про амністію або помилування.

Враховуючи вимоги діючого Кримінального кодексу України, зокрема ч. 1 ст. 74, де передбачено, що звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, інше пом`якшення покарання, може застосовуватися тільки у випадках, передбачених цим Кодексом, а оскільки ОСОБА_4 засуджений до довічного позбавлення волі, то можливе лише звільнення від відбування покарання внаслідок помилування.

В рішенні Європейського суду з прав людини «Петухов проти України» від 12.03.2019р., яке набуло статусу остаточного 09.09.2019р., зазначено, що суд постановив порушення ст. 3 Конвенції у зв`язку з «нескоротністю покарання у виді довічного позбавлення волі», в рішенні зазначено, що органи влади України закликаються до виправлення законодавства з метою створення доступних умов звільнення (дострокового) для усіх довічно засуджених, після перегляду передбаченої загрози від них суспільству, на підставі індивідуальної оцінки ризику.

Оскільки на даний час відсутні законодавчо встановлені підстави для застосування звільнення від покарання щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, механізм застосування, клопотання засудженого задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 537, 539, 372, 376 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про звільнення від відбування покарання відмовити у зв`язку з відсутністю підстав.

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м. Житомира протягом 7 днів з дня оголошення, засудженим протягом того ж часу з дня отримання копії ухвали (повного тексту).

Суддя ОСОБА_1