Дата документу 12.03.2020 Справа № 314/5109/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/645/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №314/5109/18Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.309 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 20 грудня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Мала Білозерка Василівського району Запорізької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.309 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він 02.10.2018 року у денний час, діючи умисно, повторно, знайшовши у приміщенні Василівського районного суду Запорізької області (вул.Державна, буд.2, в м.Василівка Запорізької області) згорток з фольги з особливо небезпечним наркотичним засобом метадоном масою 0,0283 гр. в перерахунку на основу, привласнив його та зберігав цей наркотичний засіб при собі з метою особистого вживання до 04.10.2018 року, а вказаного дня перевіз його до ДУ «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)», де цей наркотичний засіб був виявлений працівниками поліції.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.2 ст.309 КК, як незаконне придбання, перевезення та зберігання наркотичного засобу без мети збуту, вчинені повторно. Йому призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК шляхом поглинення призначеного покарання як менш суворого більш суворим покаранням, призначеним за вироком Василівського районного суду Запорізької області від 27.12.2018 року, остаточно призначено покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, процесуальні витрати та речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого через м`якість, просив вирок суду скасувати. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.309 КК у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ч.4 ст.70 КК шляхом часткового складання призначеного покарання з покаранням за вироком Василівського районного суду Запорізької області від 27.12.2018 року, остаточно призначити покарання у виді 6 років 2 місяців позбавлення волі. Свої вимоги мотивував тим, що суд при призначенні покарання не врахував, що обвинувачений раніше неодноразово судимий, у тому числі за вчинення тяжких та корисливих злочинів, а також за злочин, пов`язаний з незаконним обігом наркотичних засобів. За вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.309 КК з урахуванням вимог ч.4 ст.70 КК суд всупереч вимог ст.50 КК залишив обвинуваченому попереднє покарання, призначене вироком Василівського районного суду Запорізької області у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі. Тобто кари за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.309 КК, обвинувачений взагалі не зазнав. Відтак, призначене обвинуваченому покарання є недостатнім для його виправлення.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, яка підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні; обвинуваченого, який заперечив проти апеляційної скарги та просив вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_7 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння злочину обвинуваченим ОСОБА_7 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Вимагаючи в апеляційній скарзі скасувати вирок суду прокурор виходив з того, що призначене обвинуваченому покарання є явно несправедливим через м`якість.

Разом з тим, колегія суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження, не може погодитися із такими доводами прокурора виходячи з такого.

Визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

На переконання колегії суддів, вирішення судом питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання ґрунтується на наведених вимогах закону.

Так, мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який віднесено до злочинів середньої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, характеризується посередньо, обставини, які пом`якшують покарання щире каяття, сприяння розкриттю злочину. Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого, судом визнано рецидив злочинів.

Врахувавши зазначені обставини, а також з огляду на повне визнання обвинуваченим своєї вини, вчинення ним одного епізоду злочину, внаслідок якого тяжких наслідків не настало, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення обвинуваченому покарання у розмірі, яке є мінімально можливим за санкцією ч.2 ст.309 КК.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Разом з тим, апеляційна скарга прокурора не містить в собі переконливих доводів, які би доводили явну несправедливість призначеного обвинуваченому покарання через м`якість. Прокурор належним чином не обґрунтував, чому покарання за ч.2 ст.309 КК у виді 2 років позбавлення волі є явно несправедливим покаранням, а 3 роки буде справедливим.

Попередні судимості обвинуваченого ОСОБА_7 вже були враховані судом при призначенні покарання і вони, з огляду на встановлені у даній справі обставини, не дають підстав для призначення обвинуваченому більш суворого покарання.

Не погоджується колегія суддів і з доводами прокурора про м`якість призначеного обвинуваченому остаточного покарання на підставі ч.4 ст.70 КК, оскільки таке покарання суд визначив із дотриманням загальних засад призначення покарання, обґрунтовано застосувавши при цьому принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим. Розмір остаточно визначеного покарання, усупереч доводам прокурора, є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

До заперечень апеляційної скарги прокурора про те, що обвинувачений фактично не поніс покарання за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.309 КК, колегія суддів ставиться критично. Адже суд призначив обвинуваченому за ч.2 ст.309 КК покарання у виді 2 років позбавлення волі, яке було поглинуто більш суворим покаранням, призначеним вироком Василівського районного суду Запорізької області від 27.12.2018 року, що не суперечить положенням кримінального закону, з чим фактично погоджується й прокурор в своїй апеляційній скарзі.

Відтак, правових підстав вважати призначене обвинуваченому покарання явно несправедливим через м`якість колегія суддів не вбачає. А тому апеляційна скарга прокурора є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не виявлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 20 грудня 2019 року щодо ОСОБА_7 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а особою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення їй копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4