ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/894/20 Справа № 194/665/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
потерпілої ОСОБА_8
представника потерпілої ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000029 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_10 та в його інтересах захисника ОСОБА_7 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2019 року щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Павлограда Дніпропетровської області, громадянина України, одруженого, працюючого ВСП Шахтоуправління Тернівське шахта Західно Донбаська дільниця УПР-2 прохідником, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,
В с т а н о в и л а:

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2019 року ОСОБА_10 визнано винним за ч. 1 ст. 115 КК України та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком 14 років.
Строк відбуття покарання ухвалено обчислювати з 18 січня 2019 року.
Позовні вимоги потерпілої ОСОБА_8 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 23 457 грн. 00 коп., та в рахунок моральної шкоди 500 000 грн. 00 коп.
Судом також вирішено долю речових доказів та питання розподілу процесуальних витрат.

Вироком суду ОСОБА_10 визнано винним у тому, що він 17.01.2019 року, приблизно о 03:30 год., перебуваючи у стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, після роботи, знаходився за місцем свого мешкання у кв. АДРЕСА_2 , де спільно з ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які знаходились у приміщенні вказаної квартири за запрошенням ОСОБА_10 , з приводу майбутньої відпустки останнього, разом вживали алкогольні напої.
Під час проведення дозвілля у зазначений спосіб, між ОСОБА_10 та ОСОБА_12 на побутовому грунті виник словесний конфлікт, що переріс у сварку.
Діючи по злочинному умислу, спрямованому на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_11 , що раптово виник внаслідок сварки між вказаними особами, ОСОБА_10 , в той час, коли ОСОБА_11 знаходився у коридорі, розташованому між зальною та кухонною кімнатами вказаної квартири, взяв у праву руку саморобну сокиру, та з метою доведення свого злочинного умислу до кінця, умисно наніс лезом сокири один удар ОСОБА_11 у тім`яну частину голови та один удар у завушну частину голови зліва, внаслідок чого у ОСОБА_11 утворились тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми: рубані рани голови тім`яної області зліва та в лівій завушній області, лінійний та багатоуламковий переломи лівої тім`яної кістки та кісток основи черепу(лівої скроневої кістки); поверхнева забійна рана лівої лобно-тім`яної області, які утворились прижиттєво, по ударному механізму від дії гострого предмету який мав рублячі властивості та за своїм характером відносяться до тяжких тілесних пошкоджень за ознакою небезпечності для життя в момент спричинення.
Виявлені тілесні ушкодження які були заподіяні гострим рублячим предметом, що призвели до настання смерті, утворились не менш ніж від двох травматичних дій(ударів).
Від умисних, злочинних дій ОСОБА_10 , смерть ОСОБА_11 настала на місці скоєння злочину.
Смерть ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , настала внаслідок відкритої черепно-мозкової травми, яка супроводжувалась множинними рубаними ранами голови, багатоуламковим переломом кісток основи та склепіння черепу, забоєм головного мозку. Даний висновок підтверджується морфологічною картиною характерною для даного виду смерті виявленою при розтині трупа, а також судово-гістологічним дослідженням при якому виявлено: масивні субарахноїдальні крововиливи, численні мікрогеморагії та вогнищеві крововиливи, переваскулярні та непов`язані з судинами, ознаки набряку у речовині головного мозку.

В апеляційних скаргах:

-обвинувачений ОСОБА_10 просить переглянути вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2019 року у зв`язку з його суворістю та пом`якшити йому покарання.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд не прийняв до уваги його повне визнання вини, щире каяття та сприяння розкриттю злочину, пенсійний вік та стан здоров`я, а також те, що він має 23 роки стажу роботи у шахті.

-захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 просить вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2019 року змінити. Призначити ОСОБА_10 покарання в мінімальних межах санкції, передбаченої ч.1 ст. 115 КК України. Зменшити розмір відшкодування, стягнутої з ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_8 моральної шкоди за цивільним позовом.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що даний вирок є занадто суворим. Зазначає, що судом першої інстанції не враховано визнання вини обвинуваченим в повному обсязі, про що він зазначив у судових дебатах, його щиросердне розкаяння, вибачення перед потерпілою, активне сприяння слідству у розкритті злочину та самовільне з`явлення до органів досудового розслідування.
Призначаючи фактично максимальне покарання в межах санкції ч.1 ст. 115 КК України суд першої інстанції зазначив, що пом`якшувальних обставин колегією не встановлено, хоча в обвинувальному акті відносно ОСОБА_10 зазначено, що обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_10 , передбачені ст. 66 КК України, під час досудового розслідування є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину. Також, на думку апелянта, суд не надав взагалі жодної оцінки заяві обвинуваченого від 18.01.2019 року, з якою він звернувся до поліції, де зазначив, що він добровільно з`явився до Тернівського відділення поліції для того, щоб повідомити про факт вбивства ОСОБА_13 та для того, щоб вказати на місце, де він закопав тіло та сокиру. Вважає, що ОСОБА_10 18 січня 2019 року, перебуваючи на автовокзалі в м. Дніпро мав реальну можливість виїхати в іншу країну, сам подзвонив свідку ОСОБА_12 та дізнавшись про те, що останній перебуває у відділі поліції з приводу зникнення ОСОБА_14 , попрохав ОСОБА_12 передати слідчому телефон та пояснив, що це він вбив ОСОБА_11 і де знаходиться. Далі він чекав автовокзалі м. Дніпро приїзду за ним поліцейських, які з його слів приїхали через 30 хвилин, затримали та доставили ОСОБА_10 до Тернівського ВП Павлоградського ВП ГУНП у Дніпропетровській області.
Звертає увагу на те, що судом першої інстанції не був переглянутий диск з відеозаписом слідчого експерименту, який був проведений за участю обвинуваченого з метою встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, що свідчить про неповноту судового розгляду, а також при ухвалені фактично максимального покарання, передбаченого санкцією ч.1 ст. 115 КК України, не було надано оцінки характеризуючим особистість обвинуваченого обставинам, зокрема, що він є пенсіонером, раніше не судимий, одружений, до затримання мешкав за адресою постійного місця проживання разом зі своєю дружиною, будучи пенсіонером, працював прохідником на ВСП "Шахтоуправління Тернівське" шахта "Західно-Донбаська" ПрАТ "ДТЕК "Павлоградвугілля", на обліку у лікаря-психіатра та нарколога не перебуває, що свідчить про наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків. Не надано належної оцінки і ставленню обвинуваченого до скоєного правопорушення, зокрема його з`явлення до поліції із зізнанням ще до того, як його викрили та в подальшому активне сприяння слідству. Вважає, що достатнім у даному випадку було б покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції, передбаченої цією статтею.
Також апелянт не погоджується і з вироком суду в частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_15 на користь потерпілої ОСОБА_8 моральної шкоди в розмірі 500 000 гривень, виходячи з того, що вона не грунтується на належних та допустимих доказах стягнення саме такої суми, оскільки ані під час досудового розслідування, ані під час судового розгляду не було потерпілою стороною заявлено клопотання про проведення судової психологічної експертизи, на вирішення якої було б поставлено питання щодо визначення розміру грошової компенсації за завдані потерпілій страждання (моральної шкоди).

Під час апеляційного розгляду обвинувачений та його захисник, кожен окремо, підтримали вимоги апеляційних скарг, просили їх задовольнити.
Прокурор, потерпіла та її представник заперечували проти задоволення даних апеляційних скарг, просили вирок суду залишити без змін як законний та обгрунтований.
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддюдоповідача, думки учасників судового провадженняя, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступних висновків.
Суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК, згідно з якими, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Судом дотримано вимоги ст. 17 ЗУ від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», де передбачено, що при розгляді справ суду застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції повністю враховано і п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані в повному обсязі.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених у вироку, правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 115 КК України, відповідають вимогам закону та ґрунтуються на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінці сукупності доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності, та ніким з учасників кримінального провадження не оспорюються, а тому апеляційним судом не перевіряються.
Що ж стосується призначення обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, то апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно зі ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Для його вибору суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші обставини, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини кримінального провадження, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення відповідно до ст. 414 КПК насамперед передбачає з`ясування питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, наведена в санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як убачається з вироку, при обранні обвинуваченому ОСОБА_10 виду та міри покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно зі ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, особу винного, який є раніше не судимою особою, має постійне місце проживання та роботи, відсутність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, та вчинення злочину у стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, яку визнав обтяжуючою покарання обставиною. Також суд першої інстанції взяв до уваги і встановлені судовим розглядом обставини вчинення обвинуваченим злочину, використане при цьому знаряддя злочину побутова сокира, настання непоправних наслідків скоєного у вигляді смерті потерпілого, ставлення обвинуваченого до злочину та його посткримінальну поведінку, а саме те, що труп потерпілого був заритий обвинуваченим у підвальному приміщенні власного ж під`їзду.
Колегія суддів цілком погоджується з висновком суду першої інстанції, що обвинуваченому ОСОБА_10 необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції інкримінованої статті у виді позбавлення волі строком саме 14 років, за відсутності підстав для застосування положень ст.. 69 КК України. Зазначений висновок суду є обґрунтованим та відповідає вимогам ст.ст. 65 67 КК України, а призначене судом покарання у відповідності до ст. 50 КК України є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_10 та для запобігання вчиненню ним нових злочинів.
Доводи ж апелянтів про безпідставне не врахування судом у якості пом`якшуючих покарання обставин щире каяття обвинуваченого, з`явлення його із зізнанням та повне визнання вини не знайшли свого підтвердження як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду. Колегія суддів вважає, що місцевий суд цілком обгрунтовано не взяв до уваги у даному конкретному випадку вказані обставини, передбачені п.1 ч.1 ст. 66 КК України, під час призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_10 , оскільки щире каяття у вчиненому злочині передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Однак, всупереч твердженням сторони захисту, у матеріалах справи відсутні дані на підтвердження вищевказаних обставин, а тому неможливо визнати каяття обвинуваченого ОСОБА_10 таким, що є щирим в розумінні ст. 66 КК України. Не можна в даному випадку казати про каяття та визнання в повному обсязі вини обвинуваченим, про ще йдеться в апеляційних скаргах, оскільки органи поліції він повідомив про скоєний злочин під впливом обставин у зв`язку з тим, що про його скоєння всім вже було відомо, до того ж обвинувачений під час допиту в суді першої інстанції вину визнав лише частково, оспорював фактичні обставини скоєння злочину, зазначаючи про те, що заподіяв смерть потерпілому у стані необхідної оборони. Ця версія захисту від пред`явленого обвинувачення була перевірена судом під час судового розгляду.
Так, суд першої інстанції з приводу вищевказаного досить слушно зазначив, що обвинувачений ОСОБА_10 , вважаючи себе ображеним, грунтуючи свої дії неприязними відносинами до потерпілого, що раптово виникли в процесі сварки, під час розвитку конфлікту з потерпілим, маючи на те відповідну можливість, не залишив місце конфлікту, не звернувся за допомогою до сторонніх осіб, з метою його припинення, не використав, зважаючи на відсутність перепон на те, інших можливостей припинити конфлікт, а навпаки, умисно, використовуючи знаряддям злочину сокиру, що перебувала в нього вдома, двома ударами в життєво важливий орган позбавив потерпілого життя.
В даному випадку суд першої інстанції дійшов висновку, з яким повністю погоджується і колегія суддів, що досліджені ж в судовому засіданні докази, свідчать про те, що за відсутності будь-якого реального протиправного посягання, чи загрози його застосування, яке, з боку потерпілого було б направлене на порушення прав та інтересів обвинуваченого, або присутніх поруч з ним членів його родини, не маючи об`єктивних причин побоюватися за своє життя та здоров`я, та членів своєї сім`ї, маючи реальну можливість завершити конфліктну ситуацію, обвинувачений навпаки, умисно, протиправно, бажаючи настання смерті потерпілого, вбив останнього двома ударами лезом сокири в тім`яну область голови потерпілого. При цьому, схематичне зображення розташування тілесних ушкоджень, виявлених на тім`яній ділянці голови потерпілого, зокрема, напрямок рублених ран голови, з урахуванням встановленого факту, що зазначені удари лезом сокири обвинувачений наносив потерпілому утримуючи сокиру у правій руці, свідчать саме про те, що під час нанесення вказаних смертельних ударів у життєво важливий орган потерпілий знаходився спиною до обвинуваченого. Зазначене розташування виключає будь яку погрозу з боку потерпілого на адресу обвинуваченого. На користь вказаного висновку колегії суддів свідчить і той факт, що у обвинуваченого не встановлена наявність будь-яких тілесних ушкоджень.
Даний висновок суду першої інстанції, з яким повністю погоджується і колегія суддів, цілком узгоджується і з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в його постанові №759/7784/15-к від 22.03.2018 року, а отже апеляційні доводи в цій частині даний висновок суду не спростовують, а тому і задоволенню не підлягають.
Не можна також визнати належною підставою для пом`якшення обвинуваченому ОСОБА_10 покарання вказану в апеляції захисника заяву обвинуваченого від 18.01.2019 року, з якою він звернувся до поліції, де зазначив, що він добровільно з`явився до Тернівського відділення поліції для того, щоб повідомити про факт вбивства ОСОБА_13 та для того, щоб вказати на місце, де він закопав тіло та сокиру, оскільки, на думку колегії суддів, органи поліції обвинувачений повідомив про скоєний злочин під впливом обставин у зв`язку з тим, що про його скоєння всім вже було відомо, що певною мірою підтверджується і наступними показами учасників кримінального провадження.
Так, під час судового розгляду обвинувачений надав пояснення з приводу того, що 16 січня 2019 року він пригощав колектив в зв`язку зі своєю відпусткою. Коли всі інші працівники поїхали додому він запропонував ОСОБА_12 та ОСОБА_11 піти до нього та продовжити розпивати спиртне. Останні погодилися та завітали до нього до дому. Під час вживання алкоголю вони грали в азартні ігри та стали сваритися. ОСОБА_12 та ОСОБА_11 пішли на кухню палити та почали голосно сваритись. Він пішов на кухню та побачив, що ОСОБА_11 б`є ОСОБА_12 головою о бетону підлогу. Він почав відтягувати ОСОБА_11 , але той у відповідь вдарив його. На це він взяв у коридорі сокиру та вдарив лезом сокири ОСОБА_11 по голові. Не пам`ятає, яким чином він наносив потерпілому другий удар сокирою по голові, оскільки в нього відбулося запаморочення, він на деякий час втратив свідомість, а коли прийшов до тями, то побачив, що потерпілий лежить весь у крові без ознак життя. Він переніс труп потерпілого до ванної кімнати та там замотав його у килим. В цей час прийшов до тями ОСОБА_12 , який пішов за пивом. Після цього він зніс труп, загорнутий в килим, до підвалу будинку, у якому проживав, згодом взяв лопату та закопав труп ОСОБА_11 у тому ж підвалі. В місце поховання потерпілого він поклав і сокиру, а зазначене місце присипав будівельним сміттям. Після вчинення вказаного злочину він поїхав на вокзал в м.Дніпро з метою поїздки до доньки, яка проживає в Російській Федерації, але потім він у телефонному режимі повідомив правоохоронні органи про вчинення вбивства потерпілого.
Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні надав пояснення, що працював разом з обвинуваченим та вбитим у ВСП «Шахтоуправління Тернівське» шахта «Західно-Донбаська» дільниця УПР-2. 16 січня 2019 року ОСОБА_10 пригощав колектив за свою відпустку. Вживали спиртні напої. Коли всі інші працівники поїхали додому ОСОБА_10 запропонув їм з ОСОБА_16 піти до нього та продовжити розпивати спиртне. Вони з ОСОБА_11 пішли до ОСОБА_10 додому. ОСОБА_11 та ОСОБА_10 грали в нарди. Під час цих подій вінчув, що ОСОБА_17 звинувачував ОСОБА_11 у нечесній грі, в в`язку з чим між ними почалась сварка. У нього в той час закінчилось пиво, в зв`язку з чим він одягнувся та, приблизно о 23.40 год., пішов до магазину. Повернувшись хвилин через двадцять, ОСОБА_10 йому повідомив, що «завалив» ОСОБА_11 .. Він не знав чи вірити тому, чи ні, але пішов додому. Вранці він прийшов до ОСОБА_10 та запитав в нього ще раз, де ОСОБА_11 , на що той відповів, що останній пішов до дому.
Потерпіла ОСОБА_8 в судовому засіданні показала, що17 січня 2019 року її чоловік ОСОБА_11 не прийшов додому ночувати, однак попередив, що буде в гостях у ОСОБА_10 . Приблизно о 01.30 год. вона зателефонувала чоловіку, але той сказав, щоб вона не хвилювалася та лягала спати. Вранці телефон у чоловіка було вимкнено. Вона зателефонувала до лікарень та поліції, а також до ОСОБА_12 , який підтвердив, що вночі її чоловік був у ОСОБА_10 . Коли вона приходила до ОСОБА_10 той сказав, що її чоловік пішов від нього після того, як йому зателефонувала якась жінка. Пізніше, вона дізналась від слідчого, що ОСОБА_10 після того, як вона його відвідала втік, згодом його затримали на вокзалі в м. Дніпро.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що наведені судом обставини ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та даних судового розгляду справи, та вважає, що при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчиненого злочину, дані по особу ОСОБА_10 , та призначив покарання, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, у зв`язку з чим доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника про наявність підстав для призначення обвинуваченому більш м`якого покарання колегія вважає необґрунтованими, оскільки судом оцінено всі докази по справі у їх сукупності та у вироку обґрунтовано зазначено всі мотиви прийнятого ним рішення.
Обговорюючи доводи поданих апеляційних скарг про наявність підстав для зміни вироку шляхом зменшення розміру стягнення з обвинуваченого ОСОБА_10 моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_8 колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статей 55, 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом; юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.
Згідно з положеннями частини 2 статті 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Відповідно до частини 1 статті 129 КПК України суд, ухвалюючи, зокрема, обвинувальний вирок, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому залежно від доведеності підстав і розміру позову.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає між іншим у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 постанови № 4 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
В даному випадку колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції зазначені вимоги закону виконав в повному обсязі.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілою ОСОБА_8 було заявлено уточнений цивільний позов про стягнення з обвинуваченого в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 23457 грн. 00 коп., та моральної шкоди в розмірі 1000000 грн. Свої позовні вимоги потерпіла підтримала і під час допиту в судовому засіданні, прохаючи задовольнити їх у повному обсязі.
Суд першої інстанції, вирішуючи цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 , дійшов висновку, що позовні вимоги останньої про відшкодування матеріальної шкоди на суму 23457 грн. 00 коп. мають бути задоволені повністю та стягнуті з обвинуваченого на її користь, оскільки судом встановлена винність обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні злочину та причинний зв`язок між вчиненим обвинуваченим злочином та наслідками його злочинних дій, і спричинення матеріального збитку саме на таку суму, пов`язане з похованням вбитого чоловіка, було встановлено та доведено під час судового розгляду кримінального провадження.
Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, місцевий суд дійшов висновку про часткове задоволення цивільного позову в цій частині, врахувавши характер вчиненого злочину, ступінь вини обвинуваченого, характер немайнових втрат, глибину фізичних та душевних страждань потерпілої ОСОБА_8 , яка внаслідок злочинних дій обвинуваченого втратила чоловіка, та у молодому віці стала вдовою з двома малолітніми дітьми, яким також завдана непоправна психологічна травма, адже замінити батьківську любов вже ніхто не зможе. Весь тягар матеріального забезпечення та виховання дітей лягло на плечі потерпілої, але дуже тяжко одній заробляти кошти на утримання родини, зокрема дітей, які повинні отримувати повноцінний як фізичний так і духовний розвиток, а тому навіть сума у розмірі 500 000 гривень не буде відповідати глибині перенесених страждань потерпілої, яка морально і психічно переживає з приводу трагічної гибелі свого чоловіка, непоправної утрати рідної людини. Усі ці хвилювання, а також дії обвинуваченого погіршили її душевне та соціальне благополуччя, погіршився стан здоров`я, порушилися її нормальні ділові та життєві зв`язки, і загалом весь хід її звичайного способу життя. Родина потерпілої не є матеріально-забезпеченою, а за весь цей час обвинувачений не відшкодував шкоду, спричинену кримінальним правопорушенням.
Таким чином, рішення суду про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_8 500 000 гривень за рахунок спричинення моральної шкоди є обґрунтованим та вмотивованим.
Враховуючи вищенаведене, підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника в цій частині колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає, а тому в даному конкретному випадку це питання не є підставою піддавати сумніву законність оскаржуваного судового рішення і не тягне за собою його зміну або скасування в частині заявлених апеляційних вимог.
Отже, виходячи з системного аналізу матеріалів кримінального провадження можливо зробити висновок, що суд першої інстанції під час ухвалення даного обвинувального вироку виходив першочергово з загальних засад кримінального процесуального законодавства, у зв`язку з чим було постановлено законне та обґрунтоване рішення, яке підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника залишенню без задоволення.
Будь-яких даних, які б свідчили про наявність при розслідуванні кримінального провадження та його розгляді істотних вимог норм кримінально-процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування всього вироку, по справі не встановлено
На підставі вищевикладеного, керуючись ч.2 ст. 376, ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 та в його інтересах захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення.
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2019 року щодо ОСОБА_10 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня його проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4