Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

04 травня 2020 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю:
прокурора ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 (в режимі відео конференції),
захисника-адвоката ОСОБА_6 ,
потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
представника потерпілих адвоката ОСОБА_9 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції в залі суду кримінальне провадження №00000217 за апеляційними скаргами захисника-адвоката ОСОБА_6 , представника потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 на вирок Рокитнівського районного суду Рівненської області від 15 жовтня 2019 року стосовно
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Дроздинь Рокитнівського району Рівненської області, де проживає по АДРЕСА_1 , громадянина України, з повною загальною середньою освітою, не працюючого, не одруженого, раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України,

в с т а н о в и л а :

Вироком Рокитнівського районного суду Рівненської області від 15 жовтня 2019 року ОСОБА_5 визнано винним та засуджено за ч.2 ст.286 КК України на 5 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
До вступу вироку в законну силу ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою та взято його під варту в залі суду.
Зараховано у строк відбуття покарання ОСОБА_5 строк попереднього увязнення з 26 липня 2015 року по 28 липня 2015 року.
На підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України, ОСОБА_5 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.135 КК України у звязку із закінченням строків давності та кримінальне провадження в цій частині закрито.
Також цим вироком постановлено стягнути із ОСОБА_5 на користь:
- ОСОБА_7 8794,10 грн. майнової шкоди та 200 000 грн. моральної шкоди;
- ОСОБА_8 200 000 грн. моральної шкоди;
- ОСОБА_11 51387,43 грн. майнової шкоди та 70 000 грн. моральної шкоди;
- держави 3561,24 грн. процесуальних витрат та 2436 грн. судового збору.
Цивільний позов ОСОБА_12 про стягнення майнової та моральної шкоди залишено без розгляду.
Судом вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

ОСОБА_5 визнаний винним та засуджений за те, що він 26 липня 2015 року близько 01 год. 30 хв., в порушення вимог підпункту «б» пункту 2.1, підпункту «б» пункту 2.3, підпункту «а» пункту 2.9, пункту 10.1, пункту 12.3, пункту 12.4 Правил дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (далі ПДР), перебуваючи в стані алкогольного спяніння, керуючи легковим автомобілем «AUDI 80», який незареєстрований у встановленому порядку в підрозділах Державтоінспекції та на якому встановлений реєстраційний номер НОМЕР_1 , що не належить даному транспортному засобу, рухаючись зі сторони с.Глинне в напрямку с.Заболоття Рокитнівського району Рівненської області з увімкненим дальнім світлом фар по зустрічній смузі руху в с.Березове по вул.Центральна Рокитнівського району Рівненської області, поблизу кафе «Фантазія», проявив неуважність до дорожньої обстановки, неправильно її оцінив, перед початком зміни руху не переконався, що це буде безпечним та не створить небезпеки або перешкоди іншим учасникам руху, виїхав на праву смугу руху, де здійснив наїзд на пішоходів ОСОБА_13 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які стояли на правій смузі руху проїзної частини, хоча мав можливість уникнути наїзду.
У наслідок цієї події потерпілі: ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження від яких помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в пункті медичної допомоги с.Березове Рокитнівського району Рівненської області; ОСОБА_11 отримав тяжкі тілесні ушкодження; ОСОБА_12 отримав середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження.
Порушення ОСОБА_5 вимог пункту 10.1 ПДР, який вимагає від водія перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, знаходиться у прямому безпосередньому причинному звязку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди і суспільно-небезпечними наслідками, що настали.
Окрім того, ОСОБА_5 , усвідомлюючи, що в результаті наїзду на пішоходів ОСОБА_13 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , останні залишилися лежати на проїзній частині дороги, перебувають у небезпечному для життя стані і позбавлені можливості вжити заходів до самозбереження через свій безпорадний стан, маючи змогу надати потерпілим допомогу, не надав першу медичну допомогу, свідомо залишив їх без допомоги та зник з місця вчинення дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП).

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати цей вирок та закрити справу у звязку з відсутністю в діях ОСОБА_5 складу злочину. Покликався, що висновки суду про порушення обвинуваченим Правил дорожнього руху та вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки не ґрунтуються на матеріалах провадження, стороною обвинувачення винуватість не доведено і ґрунтується лише на припущеннях. Зокрема, захисник вказав на те, що обвинувачений під час допиту пояснював, що їдучи по вул. Центральній у с.Березове на своєму автомобілі, він рухався по правій смузі проїзної частини дороги, якою рухались пішоходи ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 . Коли він рухався напроти клубу, хтось із мешканців села штахетою розбив йому лобове скло, а тому він не бачив проїзну частину, однак напрямок руху не міняв. Після розбиття скла він відчув звук ударів, як виявилось в результаті вибігання потерпілих на проїзну частину дороги.
Захисник вказав на те, що місцевий суд не проаналізував показань свідків, зокрема того, що пояснення ОСОБА_5 щодо нанесення пошкодження його автомобілю мешканцями села підтверджується показаннями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 . Також апелянт покликався на те, що місцевий суд не надав належної оцінки порушенню пішоходами ПДР, зокрема п.4.1.
Крім того, на думку захисника, протокол огляду місця дорожньо-транспортної підтверджує, що контактування потерпілого з транспортним засобом відбулось на проїзній частині дороги, а не на узбіччі, оскільки плями темно-бурого кольору, схожі на кров, виявлені саме на правій смузі руху. Також слідчим при огляду місця події не виявлено слідів шин, в тому числі й на узбіччі, що свідчить про те, що ОСОБА_5 свій транспортний засіб не скеровував на узбіччя, а тому є безпідставним його звинувачення у порушенні п.10.1 ПДР.
Апелянт зазначив, що обвинувачений вимушено порушив п.12.3 ПДР, чого судом також не було враховано. Окрім того, вважає, що факт порушення його підзахисним п.12.4 ПДР, не доведений допустимими доказами, оскільки про перевищення швидкості його автомобіля дали показання тільки двоє свідків ОСОБА_17 , який є двоюрідним братом потерпілого і на момент цієї ДТП був неповнолітнім, та слідчими не проведено слідчого експерименту з метою встановлення можливості визначити швидкість руху автомобіля, лише спостерігаючи за ним. Свідок ОСОБА_15 пояснив, що машина обвинуваченого їхала швидко, але як швидко не знає, і слідчий експеримент з ним також не було проведено.
На переконання захисника, місцевий суд безпідставно визначив факт перебування ОСОБА_5 у стані алкогольного сп`яніння на момент ДТП, оскільки жоден із допитаних свідків не підтвердив факту перебування ОСОБА_5 у цьому стані. Водночас, суд взяв до уваги висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, який є неналежним доказом, оскільки у ньому не зазначено необхідної інформації.
Також вказав, що судом чинився тиск на потерпілих, оскільки їх було попереджено про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань, що не передбачено Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК). Окрім того, судом не взято до уваги висновки експертиз Волинського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, які проведено за клопотанням захисника.

Представник потерпілого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_9 просить скасувати цей вирок в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого і в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 200 000 грн. компенсації моральної шкоди. Постановити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_5 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавлення права керування транспортними засобами строком 3 роки та стягнути з обвинуваченого ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 500 000 грн. компенсації моральної шкоди.
На обґрунтування цих вимог апелянт зазначила, що судом першої інстанції не в повній мірі враховано ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 злочину, який характеризується підвищеним рівнем і ступенем суспільної небезпеки та заподіяні цим злочином наслідки - смерть людини. Крім того, обвинувачений ОСОБА_5 своєї вини у вчиненому злочині не визнавав, посилаючись на винність пішоходів та не визнавав цивільних позовів потерпілих, не відшкодував моральної шкоди, злочин вчинив в стані алкогольного сп`яніння, не попросив вибачення за вчинене і не розкаявся у скоєному. Захисник зазначила, що при обранні міри покарання, місцевий суд не врахував в повній мірі посередню характеристику обвинуваченого за місцем проживання, думку потерпілих.
Також апелянт покликалась на те, що місцевий суд неправомірно не задовільним позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 500 000 грн., оскільки потерпілий дуже важко переживає втрату сина, у нього постійна нервозність, почуття образи, а також постійне хвилювання за здоров`я дружини, яка також вкрай тяжко переживає смерть сина.

В апеляційній скарзі, поданій в інтересах потерпілого ОСОБА_11 , адвокат ОСОБА_9 також просить скасувати цей вирок в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого і в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_11 70 000 грн. компенсації моральної шкоди. Постановити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_5 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавлення права керування транспортними засобами строком 3 роки та стягнути з обвинуваченого ОСОБА_5 на користь ОСОБА_11 300 000 грн. компенсації моральної шкоди.
Обґрунтовуючи свої вимоги в частині призначення ОСОБА_18 більш суворого покарання, апелянт покликалась на обставини, аналогічні викладеним в апеляційній скарзі в інтересах ОСОБА_7 .
Ставлячи вимогу щодо стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого моральної шкоди у розмірі 300 000 грн., апелянт вказала на те, що потерпілий ОСОБА_11 в результаті даної ДТП отримав тяжкі тілесні ушкодження, переніс значний фізичний біль, пережив емоційний стрес, який супроводжувався почуттям тривоги, страху за своє життя та здоров`я. У зв`язку з вказаними ушкодженнями, ОСОБА_11 понад три місці перебував на стаціонарному лікуванні, йому було проведено декілька хірургічних операцій, він був змушений проходити болісні лікувальні та діагностичні процедури, потребував сторонньої допомоги, змушений був пристосовуватись до негативних умов існування. Крім того, потерпілий на даний час потребує ще хірургічних втручань, стан його здоров`я так і не відновився, наслідки перенесеної травми призвели до порушення сну, швидкої втомлюваності, пригнічення, нервозності, невпевненості в собі, відчуття власної трудової неповноцінності тощо.

В апеляційній скарзі в інтересах потерпілої ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 з підстав, аналогічних викладеним в двох інших апеляційних скаргах, також просить скасувати вказаний вирок і постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_5 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Заслухавши суддю-доповідача, представника потерпілих адвоката ОСОБА_9 , потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які просили задовольнити їх апеляційні скарги та відмовити у задоволенні апеляційних вимог захисника, доводи обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника-адвоката ОСОБА_6 на підтримання апеляційної скарги сторони захисту та безпідставність апеляційних вимог адвоката ОСОБА_9 в інтересах потерпілих, міркування прокурора ОСОБА_4 , перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.

Згідно вимог ч.1 ст.404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Частина 3 цієї статті передбачає, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Однак, ставлячи вимогу про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_5 складу злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, стороною захисту не було заявлено клопотання про повторне дослідження обставин із зазначенням підстав для такого дослідження.

Таким чином, в силу вимог ч.3 ст.404 КПК, колегія суддів приймає до уваги докази, безпосередньо досліджені судом першої інстанції під час судового розгляду, не даючи їм іншої оцінки, ніж надав місцевий суд.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, за викладених у вироку обставин, є вірним, відповідає фактичним обставинам даного провадження і підтверджений наявними у справі доказами, що в апеляційних скаргах не оспорюється.

Також колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку щодо наявності причинного зв`язку між порушенням ОСОБА_5 Правил дорожнього руху та настанням наслідків у виді смерті потерпілого та отримання іншими потерпілими тяжких та середньої тяжкості тілесних ушкоджень відповідно, тобто у вчиненні ним злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Зокрема, згідно показань свідка ОСОБА_17 , наданих ним при допиті в суді першої інстанції, вбачається, що влітку 2015 року, точної дати він не пам`ятає, він з друзями, загалом 7-8 чоловік, йшов із клубу додому, знаходячись 0,5 1 м від дороги. Автомобіль марки «Ауді-80» їхав їм на зустріч зі швидкістю близько 100 км/год. Свідок зазначив, що приблизно за 10-20 метрів автомобіль раптово звернув направо в групу людей і після удару різко повернув та «полетів» далі. ОСОБА_19 перелетів та впав на тротуар за 3 метри, ОСОБА_20 відлетів за 5-10 метрів, а ОСОБА_21 злетів з капота за 50 метрів.

Свідок ОСОБА_14 пояснив суду, що влітку 2015 року у вихідний день, після закриття клубу, йшов додому. ОСОБА_22 йшов позаду нього, а рухались вони по узбіччю зліва. Зі сторони с.Глинне їм на зустріч їхав автомобіль по зустрічній смузі руху, з повороту набирав швидкість, а потім цей автомобіль перелаштувався у свою смугу руху, звернув у натовп та, не збавляючи швидкості, поїхав далі.

Як вбачається зі звукозапису судового засідання, свідок ОСОБА_15 при допиті у суді першої інстанції пояснив, що в той вечір, коли вони з друзями йшли додому, їм на зустріч по лівій смузі руху їхав автомобіль марки «Ауді А80» та, наблизившись до них, різко звернув на право у натовп.

При цьому, колегія суддів зауважує, що кожен зі вказаних вище свідків, у відповідності до ст.352 КПК, перед допитом був попереджений судом про кримінальну відповідальність за давання завідомо неправдивих показань, підстав щоб обмовити обвинуваченого колегією суддів не встановлено.

Показання вказаних свідків щодо руху автомобіля марки «Ауді-80» та зміни ним напрямку руху об`єктивно узгоджуються між собою, а також з іншими матеріалами кримінального провадження, зокрема з протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 26.07.2015 року зі схемою та фототаблицею до нього. Зокрема, як вбачається з цього протоколу, на правій смузі руху наявні плями темно-бурого кольору, схожі на кров, розміром 0,07х0,05 м. Вказані плями знаходяться на відстані 9,0 м від ЛЕП «ЛЗ ТП 257» та на відстані 4,05 м від центру проїзної частини. На відстані 2,13 м від центру проїзної частини розпочинається ділянка осипу скла фар автомобіля, пластмасових частин автомобіля чорного кольору та пластмасових частин зеленого кольору. На відстані 3,8 м від початку ділянки осипу та на відстані 4,65 м від центру проїзної частини виявлено пляму темно-бурого кольору, схожу на кров, розміром 0,35х0,2 м. На відстані 4,4 м від другої плями та на відстані 5,5 м від центру проїзної частини виявлено пляму темно-бурого кольору, схожу на кров.

Також, із протоколів слідчого експерименту від 19 жовтня 2015 року, проведених за участі потерпілого ОСОБА_12 , а також свідка ОСОБА_15 вбачається, що вказані особи, кожен окремо, розповіли та показали на місцевості місце, час та обставини вчиненого обвинуваченим ДТП. При цьому, як потерпілий, так і свідок, беззаперечно зазначали, що автомобіль марки «Ауді-80» рухався саме по лівій смузі руху в напрямку с.Заболоття зі швидкістю приблизно 80 км/год.

Окрім того, згідно висновку експерта №3.1-665/15 від 22.09.2015 року за наслідками проведення судової інженерно-транспортної експертизи встановлено, що при заданому слідством комплексі вихідних даних, в даній дорожній обстановці в діях водія автомобіля «Ауді-80» з реєстраційним номером НОМЕР_2 , вбачаються невідповідності вимогам горизонтальної дорожньої розмітки 1.1 та п.п.12.2, 12.3, 12.4, 10.1 ПДР, при цьому з технічної точки зору невідповідність вимогам саме п.10.1 ПДР знаходиться у причинному зв`язку зі скоєнням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Вказані докази у своїй сукупності, зокрема і локалізація - місце виявлених плям темно-бурого кольору, схожих на кров, а також уламків автомобіля, на переконання колегії суддів, підтверджують версію сторони обвинувачення щодо руху автомобіля під керуванням ОСОБА_5 зустрічною смугою руху, тобто по лівій частині проїзної дороги, та зміни ним напрямку руху, а саме виїзду на праву смугу руху.

Таким чином, місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку про порушення обвинуваченим ОСОБА_5 п.10.1 ПДР, згідно якого перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

Окрім того, жоден із допитаних потерпілих та свідків, в тому числі і свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , на показання яких послався захисник в апеляційній скарзі, не зазначали про нанесення пошкоджень автомобілю обвинуваченого перед цією дорожньо-транспортною пригодою, тому апеляційні доводи в цій частині позбавлені підстав.

Водночас, колегія суддів наголошує, що навіть у разі наявності в діях потерпілих пішоходів порушень Правил дорожнього руху України, не виключають наявності вини обвинуваченого, оскільки, незалежно від причин виникнення небезпеки для руху або перешкоди, водій зобов`язаний був виконати вимогу пункту 12.3 Правил і негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Зважаючи на те, що жодних обставин, які б вказували на неможливість обвинуваченого виявити перешкоду, а саме групу осіб пішоходів, не було встановлено ні під час розгляду провадження судом першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду, колегія суддів вважає, що навіть перебування пішоходів на проїзній частині дороги, створене внаслідок власної протиправної поведінки пішохода, не звільняє водія від виконання вимог зазначеного пункту Правил. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладене у постанові від 10 грудня 2019 року у справі № 759/2926/16-к.

Щодо порушення обвинуваченим вимог п.12.4 ПДР, колегія суддів зазначає, що перевищення ним допустимої швидкості руху, було встановлено місцевим судом з показань свідків, а також з результатів проведеного слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_15 , під час якого він послідовно відтворив місце, час та обставини даного ДТП, в тому числі і швидкість руху автомобіля. Тому, доводи захисника і в цій частині не заслуговують на увагу.

Також, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду щодо недопустимості як доказів висновків судових експертиз, наданих стороною захисту, оскільки такі докази отримані з порушенням вимог КПК.
Так, ч.2 ст.101 КПК справді визначає, що кожна сторона кримінального провадження має право надати суду висновок експерта, який ґрунтується на його наукових, технічних або інших спеціальних знаннях.
Однак порядок та процедуру призначення такої експертизи під час судового розгляду регламентовано статтею 332 цього Кодексу, яка визначає, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених статтею 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.
З огляду на те, що судові експертизи, за наслідками яких були складені висновки судової автотехнічної експертизи №7049 від 03.02.2016 року та судової транспортно-трасологічної експертизи №7186 від 29.03.2016 року, були проведені вже під час судового розгляду, однак захисником не було заявлено суду клопотанням про їх призначення та, відповідно, судом не було постановлено ухвали про призначення таких експертиз, тому є всі підстави стверджувати, що вони є недопустимими доказами у відповідності до ст.86 КПК.
Водночас, сторона захисту не заявляла клопотання про дослідження зазначених висновків експертів під час апеляційного розгляду, а тому суд апеляційної інстанції позбавлений можливості оцінки змісту вказаних документів.
Окрім того, висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції №85 від 26.07.2015 року, відповідає вимогам Інструкції про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним Наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоровя України 09.09.2009 № 400/666, яка діяла на час складення зазначеного висновку.
Зокрема, цією Інструкцією не передбачено зазначення посади особи, яка направляє на проходження обстеження на стан сп`яніння, а також не вимагає підпису обстежуваної особи про ознайомлення з результатами Висновку або наявності підписів свідків про відмову у такому ознайомленні.
Разом з тим, колегія суддів зауважує, що попередження потерпілих перед їх допитом про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань, не є істотним порушенням вимог КПК, яке б слугувало підставою для скасування законного та обґрунтованого вироку, а також не може розцінюватись як тиск суду на потерпілих, тим більше що від них таких повідомлень не надходило.
Таким чином, між діями водія та наслідками, які настали, є необхідний і достатній причинний звязок для встановлення в його діях складу злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Також згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.1 Постанови від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Ухвалюючи вказаний вирок, суд першої інстанції в повній мірі дотримався вказаних вимог закону, призначивши обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, яке за своїм видом та розміром відповідає як особі винного, так і встановленим обставинам кримінального провадження.
Так, судом було враховано характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, за класифікацією ст.12 КК України є тяжким, з необережною формою вини, і тяжкі наслідки, які настали внаслідок його вчинення, в тому числі й смерті одного з потерпілих, обтяжуючу обставину вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та відсутність пом`якшуючих обставин, дані про особу винного посередню характеристику за місцем проживання, відсутність судимостей, а також думку потерпілих. Тобто місцевим судом, при обранні виду та міри покарання обвинуваченому, були враховані усі обставин, на які покликалась ОСОБА_9 в апеляційних скаргах, поданих в інтересах потерпілих.
Окрім того, колегія суддів враховує молодий вік обвинуваченого.
Сукупність вказаних обставин слугувала підставою для призначення ОСОБА_5 покарання, передбаченого санкцією частини статті, що відповідає меті покарання, яке полягає не тільки в карі, але й виправленні засуджених.
Згідно ст.414 КПК, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через мякість або через суворість. В апеляційних скаргах представника потерпілих не зазначено в чому саме проявилась явна несправедливість призначеного покарання.
Частиною 1 ст.128 КПК передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

При цьому, частини 4, 5 цієї статті визначають, що форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Як роз`яснив Верховний Суд України у п.3 Постанови Пленуму N 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Як вбачається з матеріалів провадження, судом першої інстанції правильно встановлено, що винними діями обвинуваченого ОСОБА_5 потерпілим ОСОБА_7 , ОСОБА_11 була заподіяна моральна шкода, яка полягає в моральних переживаннях і стражданнях, що їх зазнав ОСОБА_7 внаслідок смерті сина ОСОБА_13 , а ОСОБА_11 внаслідок отримання тяжких тілесних ушкоджень, у зв`язку з якими він вимушений був проходити лікування з оперативним втручанням.

Також, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, місцевий суд належним чином оцінив характер та обсяг моральних страждань, що їх зазнали потерпілі. При цьому, колегія суддів враховує, що обвинувачений не працює, а отже не має постійного джерела доходу, проживає з батьками. Тому, задоволення позовних вимог потерпілих у повному обсязі буде непомірним матеріальним тягарем для обвинуваченого та не буде відповідати засадам розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції дотримався вимог як закону про кримінальну відповідальність, так і кримінального процесуального закону, ухвалив законний, обґрунтований та вмотивований вирок, а тому підстав для його зміни чи скасування та задоволення апеляційних вимог як сторони захисту, так і потерпілих не вбачається.

Водночас, як убачається із матеріалів цього кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_5 з 26 липня 2015 року по 28 липня 2015 року, на підставі ст.208 КПК, був затриманий як підозрюваний у вчиненні злочину, а 15 жовтня 2019 року взятий під варту за цим вироком та по даний час утримується у Рівненському слідчому ізоляторі, а тому, приймаючи до уваги положення Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання, яким було внесено зміни в ч.5 ст 72 КК України, та правовий висновок Великої палати Верховного Суду, викладений у постанові від 29.08.2018 року, в строк відбуття покарання ОСОБА_5 слід зарахувати його попереднє ув`язнення із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 26 липня 2015 року по 28 липня 2016 року та з 15 жовтня 2019 року по день набрання вироком законної сили.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Вирок Рокитнівського районного суду Рівненської області від 15 жовтня 2019 року стосовно ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційні скарги захисника-адвоката ОСОБА_6 , представника потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 - без задоволення.
На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати попереднє ув`язнення в строк відбуття покарання ОСОБА_5 з 26.07.2015 р. по 28.07.2015 р. та з 15.01.2019 року по 04.05.2020 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3