Справа № 305/1974/18
Провадження по справі 1-кп/305/112/20

ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2020. Рахівський районний суд Закарпатської області

у складі: головуючої судді ОСОБА_1

з участю: секретаря с/з ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

потерпілої ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Рахів кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30.08.2018 за № 0000739 про обвинувачення

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , фактично проживаючого в АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не військовозобов`язаного, не працюючого, раніше не судимого, -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 , 28 серпня 2018 року, близько 19 години 00 хвилин, в АДРЕСА_2 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, зайшов в житловий будинок АДРЕСА_2 , за місцем свого проживання, де в цей час у спальному приміщенні вказаного будинку відбувалася словесна суперечка між його батьком, ОСОБА_7 та матір`ю ОСОБА_8 , в ході якої ОСОБА_7 висловлювався на адресу ОСОБА_8 нецензурною лайкою та погрожував останній фізичною розправою. Вказані висловлювання обурили ОСОБА_5 і він вступив у словесну суперечку із батьком ОСОБА_7 , під час якої ОСОБА_5 , з метою захисту своєї матері, наніс своєму батьку один удар рукою, стиснутою у кулак, в область голови, після чого ще два удари відкритою долонею в область обличчя, внаслідок чого ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження, у вигляді синців обох параорбітальних ділянок, забою головного мозку, субдуральної гематоми та субарахноідального крововиливу, що ускладнилося набряком та ущемленням речовини головного мозку, які згідно висновку судово-медичного експерта № 111 від 12.10.2018, виникли внаслідок дії тупих твердих предметів з обмеженою травмуючою поверхнею по ударному механізму спричинення, якими могли бути руки стиснуті в кулак, і які відповідно до п. 2.1.1 Наказу № 6 МОЗ України від 17.01.95 відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, оскільки були небезпечними для життя в момент їх заподіяння і знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_7 .

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_5 висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.121 КК України за наступних фактичних обставин.

ОСОБА_5 , 28 серпня 2018 року, близько 19 години 00 хвилин, в АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, зайшов в житловий будинок АДРЕСА_2 , за місцем свого проживання, де в цей час у спальному приміщенні вказаного будинку відбувалася словесна суперечка, між його батьком ОСОБА_7 та матір`ю ОСОБА_8 , в ході якої ОСОБА_7 висловлювався на адресу ОСОБА_8 нецензурною лайкою та погрожував останній фізичною розправою. Вказані висловлювання обурили ОСОБА_5 і він вступив у словесну суперечку із батьком ОСОБА_7 , під час якої у ОСОБА_5 з ціллю помсти батькові за образу матері виник злочинний умисел, спрямований на заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень. Після чого ОСОБА_5 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на спричинення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, скоротив відстань між ним та ОСОБА_7 , який в цей час перебував в стоячому положенні, та наніс йому чотири удари руками стиснутими у кулак в область голови, зокрема перший в лобову кістку та перенісся від чого ОСОБА_7 впав на підлогу в положення сидячи. Продовжуючи свої злочинні дії ОСОБА_5 наніс, сидячому ОСОБА_9 , другий удар в область скроні справа та третій і четвертий в область голови зверху, внаслідок чого Йонаш чого ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження, у вигляді синців обох параорбітальних ділянок, забою головного мозку, субдуральної гематоми та субарахноідального крововиливу, що ускладнилося набряком та ущемленням речовини головного мозку, які згідно висновку судово-медичного експерта № 111 від 30.08.2018, виникли внаслідок дії тупих твердих предметів з обмеженою травмуючою поверхнею по ударному механізму спричинення, якими могли бути руки стиснуті в кулак, і які відповідно до п. 2.1.1 Наказу № 6 МОЗ України від 17.01.95 відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, оскільки були небезпечними для життя в момент їх заподіяння і знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_7 .

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_5 кваліфіковано за ч. 2 ст. 121 КК України, за ознаками умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 вину у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 121 КК України визнав частково, зокрема суду пояснив, що 28 серпня 2018 року близько 17-18 години він прийшов з роботи додому і побачив, що батько, будучи у п`яному вигляді, бив маму. Це відбувалось у спальні. З метою захисту мами, ударив батька два рази долонею по щоках та один раз кулаком в голову. Від цього, його батько впав назад і вдарився об поріг. Коли між ними була сутичка, то вони стояли лицем до лиця. Після падіння на підлогу у батька з носа трохи пішла кров, яку він витер. Після цього, поклав батька на ліжко у спальні. Мама все це бачила. Потім зранку спитав чи батьку не погано, на що той відповів, що ні. У батька під оком був синяк. Зазначив також, що у той вечір був випившим. Ствердив також, що не бажав смерті батьку, лише хотів припинити його протиправні дії стосовно матері. У вчиненому щиро розкаявся. Просив сурового його не карати.

Потерпіла ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснила, що брат, ОСОБА_5 , прийшов до неї і сказав, що батько впав. Вона одяглася і пішла до батька. Коли прийшла, то батько лежав у постелі. Чи були якісь ушкодження у батька не знає, бо вона не дивилася, а брат не розповідав. Зазначила також, що дійсно, останнім часом батько дуже пив і бив маму. Тому вона її часто забирала до себе. Претензій до обвинуваченого не має, просить його суворо не карати та не позбавляти волі. Врахувати також і протиправну поведінку потерпілого.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснила, що загиблий був її чоловіком. У той день був п`яним та сердитим. Коли прийшов син, то чоловік намахувався на неї, але вона відступила. Син вдарив його два рази. Наступного ранку, її чоловік встав, ходив по двору, ще яблуко їй приніс. Ні на що на скаржився, не падав. Потім пішов в будинок, приліг. Десь біля п`ятої години вона побачила, що чоловік помер. Вона налякалася і пішла в будиночок, у якому приживав син. Коли ОСОБА_10 повернувся з роботи, вона повідомила, що боїться заходити в будинок, бо батько не дихає. Син одразу пішов туди , виявив що батько мертвий і викликав поліцію.

Вина обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України підтверджується показаннями, наданими під час судового розгляду обвинуваченим ОСОБА_5 , потерпілою ОСОБА_4 , свідком ОСОБА_9 та наявними письмовими доказами, які були досліджені у ході судового слідства, а саме:

- висновком експерта № 111 від 12.10.2018 згідно якого смерть ОСОБА_7 настала внаслідок закритої черепно-мозкової травми у вигляді забою головного мозку, субдуральної гематоми, субарахноідального крововиливу, що ускладнилося набряком та ущемленням речовини головного мозку, який і став безпосередньою причиною його смерті. Дана причина смерті підтверджується даними судово-медичного дослідження трупа: синців обох параорбітальних ділянок, субдуральної гематоми, забою головного мозку, субарахноідального крововиливу, набряку речовини головного мозку, а також даними додаткових судово-гістологічних методів дослідження (субарахноідальний крововилив з мінімальними реактивними змінами, крововилив у речовину головного мозку, енцефалопатія, глибокі некротично-дистрофічні зміни нейроцитів, набряк набухання речовини головного мозку).

Тілесні ушкодження у вигляді синців обох параорбітальних ділянок, забою головного мозку, субдуральної гематоми, субарахноідального крововиливу виникли внаслідок дії тупих предметів з обмеженою травмуючою поверхнею по ударному механізму спричинення, якими могли бути руки, стиснуті у кулак сторонньої особи. Дані тілесні ушкодження знаходяться у прямому причинному зв`язку із настанням смерті ОСОБА_7 та відносно живих осіб відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Окрім цього, у ОСОБА_7 виявлені тілесні ушкодження у вигляді синців передньої поверхні грудної клітки в ділянці грудини, лівого передпліччя. Дані тілесні ушкодження виникли внаслідок дії тупих предметів з обмеженою травмуючою поверхнею по ударному механізму спричинення, якими могли бути руки, стиснуті у кулак сторонньої особи. Дані тілесні ушкодження не знаходяться у прямому причинному зв`язку із настанням смерті ОСОБА_7 та відносно живих осіб відносяться до легких тілесних ушкоджень, що не призвели до короткочасного розладу здоров`я.

Тілесні ушкодження у вигляді саден поперекової ділянки та лівої бокової поверхні грудної клітки, виникли внаслідок дії тупих предметів по механізму тертя та могли виникнути при переміщенні особи. Дані тілесні ушкодження не знаходяться у прямому причинному зв`язку із настанням смерті ОСОБА_7 та відносно живих осіб відносяться до легких тілесних ушкоджень, що не призвели до короткочасного розладу здоров`я.

Від часу отримання тілесних ушкоджень до часу настання смерті пройшло близько 24-32 годин.

- протоколом слідчого експерименту від 30.08.2018, проведеного із підозрюваним ОСОБА_5 , у ході якого ОСОБА_5 детально показав яким чином наніс тілесні ушкодження своєму батьку та що відбувалося потім.

Суд, керуючись ч. 6 ст. 22 КПК України, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови сторонам процесу для реалізації їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею.

Досудовим слідством дії обвинуваченого кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК України. При цьому досудове слідство кваліфікуючи дії обвинуваченого виходило з того, що обвинувачений умисно заподіяв потерпілому тяжкі тілесні ушкодження які спричинили смерть потерпілого.

Суд, ґрунтуючись на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин даного кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, розглядаючи кримінальне провадження в межах пред`явленого обвинувачення, приходить до висновку про те, що кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 121 КК України, є не доведеною, виходячи з наступного.

Так, відповідно до п. 22 ППВСУ № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 07 лютого 2003 року, при відмежуванні ч. 2 ст. 121 КК України від інших злочинів проти життя та здоров`я особи, питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

У п. 26 вказаної вище постанови передбачено, що у випадках, коли особа, яка позбавила потерпілого життя чи заподіяла йому тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії слід розглядати як убивство через необережність чи заподіяння необережного тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження і кваліфікувати відповідно за ст. 119 чи ст. 128 КК України.

Не можна, зокрема, розглядати як умисне вбивство випадки, коли смерть потерпілого настала від ушкодження, одержаного при падінні від поштовху чи удару, якщо винний не бажав або свідомо не припускав настання таких наслідків. Такі дії, залежно від змісту суб`єктивної сторони злочину, можуть кваліфікуватись як убивство через необережність чи як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Така ж позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17 грудня 2019 року у справі №707/2859/17 (провадження №51-954км19). Зокрема, у вказаній постанові зазначено, що специфіка вбивства з необережності (ст. 119 КК) полягає в його суб`єктивній стороні: воно має місце лише при необережній формі вини, яка може виступати у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості. Тому розмежування складу цього злочину від іншого здебільшого здійснюється за їх суб`єктивною стороною, для чого слід досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень.

Як вбачається з показань обвинуваченого ОСОБА_5 , він ударив батька два рази долонею по щоках та один раз кулаком в голову. Від цього, його батько впав назад і вдарився об поріг. Будь-якого умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, у обвинуваченого не було.

Такого висновку суд дійшов, враховуючи обставини вчиненого кримінального правопорушення, а саме те, що обвинувачений ОСОБА_5 був сином потерпілого та, прийшовши додому, побачив, що батько хоче бити маму, а тому втручання обвинуваченого ОСОБА_5 у сварку між батьками, було вмотивовано не спричиненням батьку тілесних ушкоджень, а наміром припинити суперечку, свідком якої він став, що виключає наявність умислу на умисне завдання тяжких тілесних ушкоджень потерпілому.

Відсутність у ОСОБА_5 умислу на тяжке тілесне ушкодження підтверджується також показаннями свідка ОСОБА_9 , яка пояснила, що у той день її чоловік був п`яним та сердитим. Коли прийшов син, то чоловік намахувався на неї, але вона відступила. Син вдарив його два рази.

Крім того, висновком експерта встановлено, що смерть ОСОБА_7 настала внаслідок закритої черепно-мозкової травми у вигляді забою головного мозку, субдуральної гематоми, субарахноідального крововиливу, що ускладнилося набряком та ущемленням речовини головного мозку, якій і став його безпосередньою причиною його смерті. Дана причина смерті підтверджується даними судово-медичного дослідження трупа: синців обох параорбітальних ділянок, субдуральної гематоми, забою головного мозку, субарахноідального крововиливу, набряку речовини головного мозку, а також даними додаткових судово-гістологічних методів дослідження (субарахноідальний крововилив з мінімальними реактивними змінами, крововилив у речовину головного мозку, енцефалопатія, глибокі некротично-дистрофічні зміни нейроцитів, набряк набухання речовини головного мозку).

Наведені тілесні ушкодження узгоджуються з показаннями як обвинуваченого ОСОБА_5 , так і з показаннями свідка ОСОБА_9 .

Окрім наведеного, виявлені у загиблого ОСОБА_7 тілесні ушкодження саден поперекової ділянки та лівої бокової поверхні грудної клітки, як зазначив експерт могли виникнути при переміщенні особи, що також підтверджує те, що після конфлікту із батьком, ОСОБА_5 перемістив його на ліжко.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», суд зобов`язаний суворо дотримуватись вимог чинного законодавства, що передбачає відповідальність за злочини проти життя та здоров`я особи. Суди зобов`язані установлювати вину обвинувачених.

Статтею 7 КПК України закріплені загальні засади кримінального провадження, серед яких є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Статтею 8 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ч. 2 ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину (кримінального правопорушення), має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Відповідно до ч. 2 ст. 62 Конституції України та ч.ч. 2, 4 ст. 17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи, якщо їх неможливо усунути, тлумачаться на користь такої особи.

З приводу зазначених обставин неодноразово висловлював свою правову позицію і Європейський суд з прав людини.

Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Барбера, Мессегує і Джабардо проти Іспанії» в розумінні Суду принцип презумпції невинуватості полягає в наступному: тягар доведення вини обвинуваченого покладається на обвинувачення, а всі сумніви повинні тлумачитися на його користь. Обвинувач повинен повідомити обвинуваченому про докази, що мають проти нього для того, щоб обвинувачений міг підготуватися та надати доводи в свій захист, і, врешті- решт, обвинувачення повинно надати докази, достатні для визнання його винуватим».

Згідно з приписами ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб, та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотиви і мета вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, ст. 92 КПК України визначено, що обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, за винятком випадків передбачених ч. 2 цієї статті покладається на слідчого, прокурора та, в установленому порядку на потерпілого.

Відповідно до вимог ст.ст. 84-86 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК України, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи не достовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Доказ визначається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КПК України. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухвалення судового рішення.

Підсумовуючи досліджені та проаналізовані у сукупності докази, надані стороною обвинувачення, щодо вини обвинуваченого в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, суд приходить до висновку, що надані суду докази обвинувачення не можуть вважатися такими, що доводять вину обвинуваченого поза розумним сумнівом, у інкримінованому йому злочині.

Доведення вини має випливати із сукупності ознак чи не спростованих презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведена поза розумним сумнівом (п. 43 рішення ЄСПЛ від 14 лютого 2003 року у справі «Кобець проти України»).

Зі змісту ч. 3 ст. 26 КПК України, випливає, що суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень КПК України.

Суд, оцінивши надані докази, керуючись внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, в їх сукупності вважає, що пред`явлене ОСОБА_5 обвинувачення за ч. 2 ст. 121 КК України не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки обвинуваченим, свідком та матеріалами кримінального провадження, в судовому засіданні, спростовано кваліфікацію дій обвинуваченого, яка інкримінована йому досудовим слідством за ч. 2 ст. 121 КК України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_5 , завдаючи удари ОСОБА_7 , не передбачав наслідків у виді смерті, хоча повинен був і міг їх передбачити, тобто діяв не умисно, а з необережності, а тому вважає невірною кваліфікацію за ч. 2 ст. 121 КК України, та дії обвинуваченого необхідно перекваліфікувати на ч. 1 ст. 119 КК України, тобто вбивство, вчинене через необережність.

Зазначені вище судом докази винуватості обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України є такими, що доповнюють одне одного, є повними, безсумнівними, належними та допустимими, оскільки, у відповідності до ст.ст. 84-86 КПК України, прямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженню, та інші обставини, які мають значення для кримінального провадження, а також є такими, що отримані у порядку, встановленому КПК та Конституцією України.

При визначенні виду та міри покарання обвинуваченому, виходячи з вимог закону про достатність покарання для його виправлення, запобігання скоєнню ним нових злочинів, суд враховує ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, наявність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд виходить із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.

Згідно зі ст. 65 КК України, призначаючи покарання, у межах санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Так, обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 згідно з ст. 66 КК України, є те, що він раніше не судимий, у вчиненому щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину, даючи послідовні покази.

Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_5 згідно з ст. 67 КК України, суд визнає вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується протоколом медичного освідчення та встановлення факту вживання алкоголю та стану сп`яніння від 30.08.2018.

Так, обвинувачений ОСОБА_5 свою вину в інкримінованому йому злочині визнав частково, від вчинення злочину є потерпіла, проте матеріальні збитки відсутні, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, офіційно не працює, неодружений, під наглядом у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебував та не перебуває, характеризується позитивно.

Крім того, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, суд враховує те, що злочин, передбачений ч. 1 ст. 119 КК України, відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості.

Згідно зі ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

При розгляді справи судом також враховано п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».

Зі змісту закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 50 КК України випливає, що покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.

Також, слід зазначити, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні кримінального правопорушення, суди мають суворо дотримуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

На підставі викладеного, суд вважає за доцільне призначити обвинуваченому ОСОБА_5 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 119 КК України, у вигляді позбавлення волі.

В той же час, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.

Таким чином, при призначенні виду, міри покарання та можливості застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК України, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд, з урахуванням положень ст.ст. 50, 65-67 КК України, враховує тяжкість вчиненого злочину, віднесеного законом до категорії злочинів середньої тяжкості, не перебування ОСОБА_5 на обліку у наркологічному, психіатричному та фтизіатричному кабінетах Рахівської районної лікарні, те, що обвинувачений позитивно характеризується за місцем свого проживання, то суд вважає, що його виправлення можливе без ізоляції від суспільства.

З огляду на викладене, суд вважає, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі з подальшим звільненням його від відбування покарання з іспитовим строком буде відповідати тяжкості вчиненого правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи.

Дія обраного відносно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою скінчилася, а тому питання про його дію суд не вирішує.

Потерпілій ОСОБА_4 кримінальним правопорушенням майнового збитку не завдано. Цивільний позов не заявлено. Право потерпілій на пред`явлення позову роз`яснено.

Питання про речові докази суд вирішує у відповідності до положень ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати відсутні.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.368, 370, 371, 374-376 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.

На підставі вимог ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_5 не застосовувати.

Речовий доказ по справі, а саме футболку, яка знаходиться у кімнаті зберігання речових доказів Рахівського ВП Тячівського ВП ГУНП в Закарпатській області, відповідно до приписів ст. 100 КПК України, по вступу вироку в законну силу знищити.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Вирок може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду через Рахівський районний суд протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Копію вироку негайно після проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники кримінального провадження мають право отримати копію вироку в канцелярії суду.

Головуюча суддя: ОСОБА_1