ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/1797/19 Справа № 202/1888/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0002409 за апеляційною скаргою прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2019 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання слідчого СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_7 , погоджене прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_6 , про арешт майна, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2019 року було відмовлено у задоволенні клопотання слідчого СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_7 , погоджене прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_6 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0002409.
Мотивуючи ухвалене рішення слідчий суддя посилався на те, що клопотання слідчого не містить належного обґрунтування необхідності застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна. Не обґрунтовано і наявність обставин, передбачених частинами 3-6 ст. 170 КПК щодо випадків, у яких накладається арешт з підстав, зазначених в ч. 2 ст. 170 КПК. З тексту клопотання вбачається, що воно складається з викладення скороченого змісту фактичних обставин кримінального правопорушення (фабули), встановлених органом досудового розслідування та формального посилання на положення ст. ст. 131, 132, 170, 171 КПК без належного обґрунтування співвідношення вказаних положень процесуального закону з фактичними обставинами даного кримінального провадження.
В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання слідчого про накладення арешту на майно.

Обґрунтовуючи заявлені в апеляційній скарзі вимоги прокурор посилається на те, що ухвала суду є незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню.

Вказує, що в своїй ухвалі слідчий суддя посилається на те, що клопотання слідчого не містить належного обґрунтування застосування арешту майна до вказаного автомобіля, не обґрунтовано наявність обставин, передбачених ч. 3-6 ст. 170 КПК України щодо випадків, у яких накладається арешт майна.
Однак, у клопотанні наведено те, що автомобіль у встановленому порядку визнано речовим доказом, відповідно до вимог ст. 98 КПК України, як об`єкт кримінально протиправних дій.
Зазначає, що 24.10.2016 до Індустріального ВП з заявою звернувся ОСОБА_8 , щодо самоуправних дій ОСОБА_9 , що мали місце 22.10.2016 за адресою вул. Змагань, 26 у м. Дніпро. За вказаним фактом слідчим відділенням Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області були внесені відомості до Єдиному реєстру досудових розслідувань за №0002409 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України.
В ході досудового розслідування встановлено, що 31.05.2001 ОСОБА_9 , в AT «Райффайзен Банк Аваль» оформила договір кредитування №014/093699/3161/73 на автомобіль «LEXUS GX470» чорного кольору, 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , vin - НОМЕР_2 , який відповідно до повідомлення Територіальний Сервісний Центр (далі - ТСЦ) 1241, що розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Маліновського, 130, станом на 24.10.2016 згідно облікових даних баз ТСЦ 1241 РСЦ МВС України в Дніпропетровській області, на праві приватної власності зареєстрований за ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, фактично без законних на те підстав зазначений автомобіль знаходиться у ОСОБА_9 .
Також, автомобіль «LEXUS GX470» чорного кольору, 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , vin - НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_8 , працівниками ТСЦ 1249 РСЦ МВС України в Дніпропетровській області 07.08.2019 здійснено перереєстрацію на нового власника за договором купівлі продажу на ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без дозволу та підписання такого договору власником ОСОБА_8 , та змінено номерний знак на НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 .
Крім цього, втретє без законних підстав 12.10.2019 працівниками ТСЦ 1242 РСЦ МВС України в Дніпропетровській області здійснено перереєстрацію вже зазначеного автомобіля, а саме: д.н.з. НОМЕР_3 на д.н.з НОМЕР_5 власник ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Вказує, що вказаний автомобіль 18 жовтня 2019 року було оголошено в розшук.
29.10.2019 року слідчим СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області в період часу з 15:07 год. по 15:24 год. оглянуто та вилучено автомобіль «LEXUS GX470» чорного кольору, 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_5 , vin - НОМЕР_2 .
30.10.2019 року автомобіль «LEXUS GX470» чорного кольору, 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_5 , vin - НОМЕР_2 визнано речовими доказами по даному кримінальному провадженню.
Будучи повідомленим належним чином про місце та час розгляду апеляційної скарги, прокурор до суду апеляційної інстанції не з`явився.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора про необґрунтованість рішення слідчого судді та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, апеляційний суд дійшов висновку, що вказані вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про арешт майна, слідчим суддею виконані належним чином.
Стаття 170 КПК України передбачає, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
За змістом п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна - є заходом забезпечення кримінального провадження.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом 2 частини 1 статті 170 цього Кодексу.
При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:
1) правову підставу для арешту майна;
2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);
3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);
3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);
4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);
5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;
6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
У відповідності до ч. 8 ст. 170 КПК України вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову або стягнення отриманої неправомірної вигоди, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові, розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою.
З аналізу процесуальних норм закону вбачається, що слідчий, прокурор подаючи клопотання про арешт майна повинні довести завдання арешту майна, а саме те, що незастосування арешту на майно може призвести до його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Доведеною повинна бути і мета щодо такого майна, передбачена ч. 2 ст. 170 КПК України, зокрема: відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).
Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати усі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним.
Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесено і засади недоторканості права власності. Згідно з вимогами ст. 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення ухваленого в порядку, передбаченому КПК.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню. Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя згідно із положеннями ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
На думку колегії суддів, за наслідками розгляду клопотання, слідчий суддя дійшов до законного та обґрунтованого висновку про відсутність передбачених кримінальним процесуальним законом підстав для його задоволення.
Як вбачається з наданих матеріалів, СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області проводиться досудове розслідування в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002409 від 24.10.2016 року , за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України.
Слідчий суддя місцевого суду у своєму рішення вказав про те, що слідчим не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження вимог клопотання слідчого.
Так, з тексту клопотання вбачається, що воно складається з з викладення показань потерпілого, скороченого змісту фактичних обставин кримінального правопорушення (фабули), встановлених органом досудового розслідування та формального посилання на положення ст.ст. 131, 132, 170, 171 КПК України без належного обґрунтування співвідношення вказаних положень процесуального закону з фактичними обставинами даного кримінального провадження.
А тому, колегія суддів повністю погоджується з висновком слідчого судді місцевого суду про відсутність законних підстав для накладення арешту на майно. Не було таких здобуто і в ході апеляційного розгляду провадження.
При цьому, усі доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі щодо незаконності оскаржуваного судового рішення не заслуговують на увагу суду оскільки, на думку колегії суддів, фактично зводяться до довільної та суперечливої інтерпретації дійсних обставин справи та відповідних норм чинного законодавства і жодним чином не спростовують наведених вище висновків суду першої інстанції.
Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не вбачається.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла остаточного висновку, що рішення суду першої інстанції прийнято у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2019 року про відмову у задоволенні клопотання слідчого СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_7 , погоджене прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_6 , про арешт майна,- залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4