Справа № 372/1563/20
Провадження 1-кс-572/20
ухвала
Іменем України
21 травня 2020 року Обухівський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у залі судових засідань Обухівського районного суду Київської області клопотання слідчого СВ Обухівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області про накладення арешту,

В С Т А Н О В И В:
Слідчий СВ Обухівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_3 звернулася до суду із клопотанням про накладення арешту у кримінальному провадженні № 0000739 від 07.05.2020 року, за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, яке обгрунтовує тим, що 07.05.2020 до Обухівського ВП ГУНП в Київській області надійшла заява від ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_5 за попередньою змовою та разом з ОСОБА_6 , шахрайським шляхом заволоділа належним ОСОБА_4 майном, а саме земельною ділянкою, житловими будинками та квартирами, що знаходяться в Київській та Львівській областях. ОСОБА_6 було вчинено суспільно небезпечні дії, які полягають в умисному заволодіння з корисливих мотивів майном ОСОБА_4 , а також незаконним набуттям права власності на його майно та грошові кошти шляхом обману та зловживання його довірою. Так, з метою як найшвидшої реалізації злочинного умислу, ОСОБА_6 додатково вчинено незаконне проникнення до житла ОСОБА_4 , незаконне привласнення правовстановлючих документів на майно та майнові права, а також грошових коштів, вчинення, за допомогою третіх осіб інших дій, що порушують недоторканність житла потерпілого, поєднане з вчиненням самоправства всупереч інтересам ОСОБА_4 в особливо зухвалий спосіб, грубо нехтуючи основні моральні засади суспільства, що призвело до істотного погіршення майнового стану потерпілого, завдало довготривалих душевних страждань та призвело до руйнування сім`ї як первинного та основного осередку суспільства. Будучи допитаний як потерпілий, ОСОБА_4 , перебуває з ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі протягом 20 років, та у громадянському, який передував вищезазначеному, який складав 7 років перебування у фактичних шлюбних відносинах до моменту реєстрації шлюбу. За час перебування у даному шлюбі народилося двоє дітей 2003 р. та 2006 року народження. Починаючи з 1999 року ОСОБА_4 працює за фаховою освітою в сфері юриспрунденції, а з 2010 року, з моменту отримання свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю, поєднує загально-юридичну роботу з професійною адвокатською діяльністю. ОСОБА_4 є засновником та керуючим партнером низки підприємств та організацій, діяльність яких так чи інакше пов`язана з регулюванням правових засад господарської діяльності суспільства. Такими підприємствами є ЮФ «Писаренко і партнери», ТзОВ «Девелопмент консалтінг компані», Корпорація «САПО ГРУП», ТзОВ «АБМ-Компані», ТзОВ Охорона фірма «Цербер» та деяких інших. ОСОБА_5 , після виходу із декретної відпустки, починаючи із 2009 року, працювала на ЮФ «Писаренко і партнери» обіймаючи посаду фінансового консультанта, в подальшому - директора. Її мати - ОСОБА_6 , - останні декілька років перебуває на пенсії, до того часу - завідувач кафедри соціології Національного Лісотехнічного Університету, м. Львів. За результатами здійснення господарської діяльності, ОСОБА_4 разом із тестем - ОСОБА_7 , в АДРЕСА_1 , було побудовано житловий будинок, загальною площею 499,5 кв.м. та господарські будівлі (реєстраційний номер 227 у ЄДРРПНМ, номер у РПВН: 30400662, свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 12.05.2010 року), в якому вони спільно проживали до 2017 року. Крім того, враховуючи значне покращення майнового стану в результаті здійснення підприємницької діяльності, ОСОБА_4 , за особисті кошти, було придбано квартиру АДРЕСА_2 , площею 50.1 кв.м. (реєстраційний номер 01 у ЄДРРПНМ) та квартиру АДРЕСА_3 , які перебували у житловому фонді. В подальшому, ліцензованою організацією, на замовлення ОСОБА_4 та за рахунок його особистих коштів, було виготовлено та погоджено, з урахуванням вимог до історичних пам`яток ЮНЕСКО, проект реконструкції даних квартир під приміщення торгівлі із відновленням зовнішнього входу. Крім того, з метою покращення житлових умов, враховуючи зміни, що відбувалися в економічних та політичних сферах життя країни, було прийнято рішення про зміну постійного місця проживання з м. Львів на м. Київ. З цією ж метою у 2014 році ОСОБА_4 за особисті кошти придбав наступне майно: квартиру, загальною площею 365.2 кв. м. за адресою: АДРЕСА_4 (реєстраційний номер 1 у ЄДРРПНМ), земельну ділянку загальною площею 0,054 га, кадастровий номер: :04:014:0065, реєстраційний номер 31 у ЄДРРПНМ). Одночасно, з огляду на перспективу проживання дітей поруч із батьками, ОСОБА_4 було внесено більшу частину коштів для придбання ще одного об`єкта житлової нерухомості, який розташований за цією ж адресою: АДРЕСА_5 (реєстраційний номер 31 ЄДРРПНМ) та зареєстровано право власності. На залишок суми коштів, які підлягали оплаті, було оформлено кредит строком на 25 років з можливістю дострокового погашення. Протягом наступних трьох років ОСОБА_4 за особисті кошти, було здійснено ремонт та перепланування зазначеного нерухомого майна, включаючи комплекс робіт по встановленню інженерних мереж та комунікацій, внутрішньому та зовнішньому оздобленню. Відтак, у серпні 2017 року, враховуючи стан готовності об`єктів, було прийнято рішення про остаточну зміну постійного місця проживання. Водночас, на прохання дружини, тимчасово, до моменту повноліття дітей, ОСОБА_6 було надано дозвіл на проживання у квартирі, що в АДРЕСА_5 з правом реєстрації за даною адресою. Водночас було прийнято рішення щодо передання нерухомого майно, яке залишилось у м. Львові, в оренду третім особам для здійснення підприємницької діяльності. На початку 2018 року, перебуваючи під впливом тяжких обставин, якими стали спроби незаконного кримінального переслідування ОСОБА_4 , як захисника особи, якій було надано правову допомогу під час досудового розслідування в рамках кримінального провадження №00000162 за ознаками злочинів, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 209 КК України та вжито у правовому полі ряд заходів з метою недопущення незаконного притягнення особи до кримінальної відповідальності, з боку окремих представників правоохоронних органів Львівської області. Ця небезпека мала реальний характер, оскільки полягала у грубому порушені гарантій адвокатської діяльності, ототожнені адвоката з клієнтом, втручанні у приватне життя адвоката, і, як наслідок, закінчилась спробою притягнути потерпілого до кримінальної відповідальності, що підтверджується врученням повістки з метою оголошення повідомлення про підозру у вчиненні злочинів. Зважаючи на небезпеку ситуації, що склалася в цілому, враховуючи той факт, що на утриманні ОСОБА_4 перебувають дружина та двоє неповнолітніх дітей, з метою збереження майна та щомісячних грошових надходжень у вигляді орендної плати, потерпілим, на неодноразові прохання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено низку договорів дарування вищепереліченого нерухомого майна з ОСОБА_6 . Дані договору були укладені на вкрай не вигідних для ОСОБА_4 умовах, внаслідок чого істотно погіршився майновий стан останнього. Крім того, підтвердження формальної мети укладення даних договорів є їх укладення без дотримання особливостей укладання договору дарування, коли його учасниками є подружжя. Згідно зі ст. 67 Сімейного кодексу України чоловік, дружина мають право укласти з іншою особою договір дарування щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном. Більше того, всі подальші дії ОСОБА_6 свідчать про наявність умислу та свідоме зловживання довірою з метою заволодіння вищезгаданим майном. Такі дії полягали у незаконному протиправному періодичному проникненні до житла потерпілого, незаконному вилученні з його робочого місця оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно, яке було предметом договорів дарування, інших документів, які становлять адвокатську таємницю та категорична відмові їх повернути, спроби втрутитися у приватне життя, ініціювання постійних конфліктів з метою розірвання шлюбних відносин та остаточного заволодіння майном. (Відповідно до ст.722 ЦКУ право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі. Черговим свідченням умислу в діях ОСОБА_6 , спрямованих на заволодіння майном, є той факт, що саме з її ініціативи 17.11.2019 року було зареєстровано заяву про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з огляду на той факт, що 16.11.2019 року було укладено з нею останній із договорів дарування нерухомого майна. Умисел на заволодіння підтверджується і фактом звернення ОСОБА_6 до правоохоронних органів із заявою про вимогу потерпілого щодо сплати орендарями орендних коштів, мотивуючи це тим, що це її власність. Таким чином, ОСОБА_6 , зловживаючи довірою вчинила злочин шляхом недобросовісного використання ОСОБА_4 . довіри до неї для заволодіння його майном та правом на дивіденти від нього. З цією метою, ОСОБА_6 використала особливі довірчі стосунки, які склалися між нею та потерпілим, заздалегідь спланувавши зазначений злочин, укладаючи договори без наміру повернути отримане майно. 08.05.2020 до Обухівського ВП ГУНП в Київській області надійшло клопотання від потерпілого ОСОБА_4 , в якому він просить накласти арешт на незаконно відчужене майно, а саме заклади торгівлі, магазини, житлові будинки, земельні ділянки. Тому, з метою перешкоджання відчуження вказаного вище нерухомого майна, його поділу, об`єднання тощо, слідчий звернувся до суду з даним клопотанням.

Слідчий в судове засідання не з`явився, просив розглядати клопотання без участі слідчого та прокурора, вимоги клопотання підтримав в повному обсязі, просив не здійснювати фіксацію процесуальної дії за допомогою технічних засобів, в тому числі не здійснювати аудіо запис та відео запис за допомогою технічних засобів.

Слідчий суддя, дослідивши матеріали клопотання, вважає клопотання таким, що не підлягає задоволенню зважаючи на наступне.

Судом встановлено, що СВ Обухівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні, зареєстрованому в Єдиному реєстрі досудових розслідувань під № 0000739 від 07.05.2020 року, за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення, слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним ( рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22.09.1994 року, та «Кушоглу проти Болгарії» від 10.05.2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар ( рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23.09.1982 року). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21.02.1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

У відповідності до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Так, завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Органом досудового розслідування у клопотанні про накладення арешту на майно зазначено, що метою застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна є збереження речових доказів.

Однак, майно на яке просить накласти арешт слідчий речовими доказами у даному кримінальному провадженні не визнавалось, а тому слідчим не доведено існування правових підстав для накладення арешту на майно, передбачених ч. 2 ст. 170 КПК України, про які лише формально вказано у його клопотанні, оскільки ним не надано доказів, що вказане майно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Згідно ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

Слідчий в клопотанні зазначив, що метою арешту на вищезазначене майно а саме заклади торгівлі, магазини, житлові будинки, земельні ділянки, які розташовані у м. Львів, Львівській області м. Дубляни, в смт. Козин, Обухівського району Київської області, є запобігання їх приховування, зникнення, втрати, використання, реалізації, передачі, відчуження. Проте відповідних доказів не надав, та не довів можливість використання вказаного майна як доказу у кримінальному провадженні.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу. При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Тобто, обов`язок доведення необхідності арешту майна та наявності відповідних ризиків, законодавцем покладено на особу, що звернулася з клопотання про арешт майна.

При вирішенні питання про арешт майна, відповідно до ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; наслідки арешту майна для інших осіб; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

На підставі викладеного слідчий суддя вважає, що клопотання слідчого є необґрунтованим, оскільки ним не доведено необхідність його задоволення, в матеріалах клопотання відсутні достатні та переконливі докази, що майно може бути певним чином приховане, знищене, втрачене, використане, реалізоване, передане, відчужене. Наведені слідчим обставини свідчать про відсутність підстав для накладення арешту саме з метою забезпечення збереження речового доказу, а іншої мети ініціатором клопотання не зазначено та не доведено доданими до клопотання матеріалами наявність ризиків, передбачених частиною першою статті 170 КПК України.

З огляду на це слідчий суддя вважає, що підстави накладення арешту відсутні.

Згідно норми ч. 4 ст. 107 КПК України, у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 132, 170, 171-173, 309, 369-372, 532 КПК України, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В:
В задоволенні клопотання слідчого СВ Обухівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області про накладення арешту, відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 5-денний строк з дня проголошення ухвали; у разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 5 днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Слідчий суддя: ОСОБА_1