Дата документу 02.04.2020 Справа № 310/6042/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/6042/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/455/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2020 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Бердянськ Запорізької області, громадянина України, який має середню освіту, є студентом 3-го курсу Бердянського державного педагогічного університету, не працює, неодружений, військовозобов`язаний, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Кіров Кіровської області, громадянина України, який має професійно-технічну освіту, не працює, неодружений, військовозобов`язаний, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в режимі відеоконференції з приміщенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області,

захисників адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 в режимі відеоконференції з приміщенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області.

Обвинувачений ОСОБА_6 , прокурор Бердянської місцевої прокуратури ОСОБА_11 , потерпіла ОСОБА_12 та її представник-адвокат ОСОБА_13 звернулись до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 листопада 2019 року, яким ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за ч.1 ст.286 КК України до 1 року обмеження волі без позбавлення права керування транспортними засобами, на підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання, якщо він протягом 1 року іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ч.1 ст.76 КК України, а саме: періодично з`являтись на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти зазначений орган про зміну місця мешкання.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_12 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 13913,23 грн, в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 грн, в рахунок відшкодування процесуальних витрат 6500 грн.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати на суму 3656 грн.
Цим же вироком ОСОБА_7 визнано невинуватим за недоведеності наявності в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_12 до ОСОБА_7 залишено без розгляду.
Вирішена доля речових доказів.

В апеляційній скарзі з доповненнями до неї обвинувачений ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію його дій, просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити, а саме: призначити йому покарання у виді штрафу без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Також змінити вирок суду в частині суми стягнення з нього на користь потерпілої моральної шкоди, зменшивши суму, що підлягає стягненню з нього у рахунок відшкодування моральної шкоди, до 30 000 грн.
В обґрунтування своєї скарги зазначає, що стороною захисту суду першої інстанції надано відомості, які підтверджують його спроможність сплатити суму штрафу, однак суд, призначаючи йому покарання у виді обмеження волі, не навів для цього переконливого обґрунтування. Також, суд не врахував той факт, що обмеження у зв`язку із призначеним покаранням будуть викликати труднощі у пошуку роботи обвинуваченим.

Обвинувачений ОСОБА_6 також вказує, що задовольняючи частково цивільний позов потерпілої в частині стягнення з нього моральної шкоди, суд не навів переконливого обґрунтування, не проаналізував всі докази, не надав оцінку всім його доводам. Так, судом не витребувано жодних відомостей, які характеризують його майновий стан; не взято до уваги те, що він є студентом.

Апелянт вважає, що позовна заява в частині стягнення моральної шкоди вирішена з порушенням Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», так як судом не залучено до участі у справі страхову компанію.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині виправдання ОСОБА_7 , у зв`язку із неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд допустив неповноту судового розгляду, оскільки відхилив клопотання прокурора про призначення повторної інженерно-транспортної експертизи для підтвердження чи спростування наявності в діях водія ОСОБА_7 порушень ПДР України та їх причинний зв`язок з ДТП, не зважаючи на те, що висновки експерта ОСОБА_14 щодо одного предмету дослідження суперечать один одному.

Вказує, що судом не надано належну оцінку висновкам судової інженерно-транспортної експертизи №9-395 від 27 червня 2018 року в частині дій ОСОБА_7 . Натомість, суд взяв до уваги лише висновок додаткової судової інженерно-транспортної експертизи №9-390 від 09 серпня 2019 року, в якій надано протилежний висновок щодо дій ОСОБА_7 , в порівнянні з первинною експертизою, чим суд допустив вибіркове надання оцінки дослідженим доказам, не навів переконливих мотивів, чому прийняв додатковий висновок експерта та відкинув первісний.

У зв`язку із викладеним, прокурор вважає, що суд необґрунтовано виправдав обвинуваченого ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі потерпіла та її представник просять вирок суду в частині призначеного покарання ОСОБА_6 скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 більш суворе покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки; стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_12 4000 грн в рахунок відшкодування понесених процесуальних витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначають, що при призначенні ОСОБА_6 покарання судом не враховано, що останній грубо порушив ПДР, які призвели до травмування потерпілої, наслідки зазначеної травми на даний час ним не усунуто, свою вину обвинувачений визнав, однак пробачення у потерпілої не попросив, не відшкодував матеріальної та моральної шкоди, не цікавився станом здоров`я потерпілої.

Вказують на те, що з огляду на поведінку обвинуваченого, останній визнав вину лише для пом`якшення покарання, а також судом помилково визнано в якості обставини, яка пом`якшує покарання, щире каяття, оскільки таке каяття не підтверджене матеріалами кримінального провадження.

В матеріалах кримінального провадження відсутня будь-яка інформація про те, що обвинувачений відшкодував потерпілій шкоду, у зв`язку із чим судом необґрунтовано визнано в якості обставини, яка пом`якшує покарання - часткове відшкодування шкоди.

Призначаючи покарання, суд не надав оцінки тому, що потерпілій спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження та моральні страждання, а також характер та мотиви допущених обвинуваченим ПДР, його ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину.

Обвинувачений ухиляється від відшкодування завданої шкоди потерпілій та на час звернення з апеляційною скаргою не відшкодував будь-яких коштів; не попросив пробачення у потерпілої та не цікавиться станом її здоров`я.

В запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 представник потерпілої - адвокат ОСОБА_13 просить вказану скаргу залишити без задоволення.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що твердження обвинуваченого про часткове визнання позову є неправдивим та не відповідає дійсності, оскільки він свідомо ухиляється від сплати шкоди потерпілій, на теперішній час ніяких коштів в рахунок відшкодування шкоди не надав, пробачення за скоєне не попрохав, не цікавиться станом її здоров`я.

На даний час потерпілий відомо, що обвинувачений ОСОБА_6 постійно має стабільні заробітки, продовжує працювати в службі таксі, тому має змогу в повній мірі компенсувати потерпілій всі витрати, що були нею понесені на лікування, та відшкодувати моральну шкоду, адже потерпіла ще два роки поспіль буде знаходитись на реабілітації та продовжувати лікування.

Згідно з вироком суду, 04 червня 2018 року приблизно о 17 годині 30 хвилин в світлу пору доби в м.Бердянськ Запорізької області, водій ОСОБА_6 , керуючи технічно справним легковим автомобілем «Nissan Leaf», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався проїзною частиною вул.Меотіди з боку вул. Ревуцького в напрямку вул.Покровської, наближаючись до нерегульованого перехрестя з вул.Дачною, перед виїздом на яке встановлено дорожній знак 2.1 «Дати дорогу».
В цей же час, проїзною частиною вул.Дачної з боку вул.Нахімова в напрямку пр.Західного, керуючи легковим автомобілем «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухався водій ОСОБА_7 , який наближався до перехрестя з вул.Меотіди, перед виїздом на який не встановлено жодного дорожнього знаку.
В салоні автомобіля «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_2 , водій ОСОБА_7 перевозив пасажира ОСОБА_12 .
Під час проїзду перехрестя вул.Меотіди та вул.Дачної, водій ОСОБА_6 , при виїзді на дорогу вул.Дачної порушив вимоги дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» та пункту 16.11 Правил дорожнього руху України, не дав дорогу автомобілю «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_2 , в результаті чого відбулось зіткнення вказаних транспортних засобів.
В результаті зіткнення пасажир ОСОБА_12 отримала тілесні ушкодження, з якими її госпіталізовано до КУ БМР «Бердянське територіальне медичне об`єднання».
Згідно з висновком судово-медичної експертизи №216 від 26 червня 2018 року, ОСОБА_12 знаходилась на лікуванні з діагнозом: «Закритий гвинтоподібний осколковий перелом середньої третини, нижньої третини лівої великогомілкової кістки зі зміщенням». Вказане ушкодження, можливо, виникло від дії (дій) тупого (тупих) предмета (предметів), можливо, в умовах дорожньо-транспортної пригоди, можливо, від удару об виступаючі частини салону автомобіля, можливо, в строк вказаний в ухвалі, кваліфікується як тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості, не супроводжувалось небезпечними для життя явищами, спричинило тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш ніж 21 день), згідно з п.2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень».
Згідно з висновком судової інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю 10.1 «Дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод» №9-395 від 27 червня 2018 року, в даній дорожній ситуації водій ОСОБА_6 для забезпечення безпеки руху повинен був діяти відповідно до вимог п.п.12.4, 12.9б), 16.11 та вимог дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» Правил дорожнього руху України.
Технічна можливість у водія автомобіля «Nissan Leaf», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_6 уникнути дорожньо-транспортної пригоди залежала від виконання ним вимог п.16.11 та вимог дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» Правил дорожнього руху України.
У діях водія ОСОБА_6 є невідповідність вимогам п.п. 2.4, 12.9 б), 16.11 та вимог дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» Правил дорожнього руху України.
Невідповідність вимогам п.16.11 та дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» в діях водія ОСОБА_6 знаходиться в причинному зв`язку з подією даної дорожньо-транспортної пригоди, де зазначено: «16.11. На перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху. Дорожній знак 2.1 «Дати дорогу». Водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що під`їжджають до нерегульованого перехрестя по головній дорозі, а за наявності таблички 7.8 - транспортним засобам, що рухаються по головній дорозі».

Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, а саме у тому, що він 04 червня 2018 року приблизно о 17 годині 30 хвилин, в світлу пору доби, в м.Бердянськ Запорізької області, керуючи технічно справним легковим автомобілем «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухався проїжджою частиною вул.Дачної з боку вул.Нахімова в напрямку пр.Західного, наближаючись до перехрестя з вул.Меотіди, перед виїздом на яке не встановлено жодного дорожнього знаку.
В салоні автомобіля «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_2 , водій ОСОБА_7 перевозив пасажира ОСОБА_12 .
В цей же час, проїжджою частиною вул.Меотіди з боку вул.Ревуцького в напрямку вул.Покровської рухався автомобіль «Nissan Leaf», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_6 , який наближався до нерегульованого перехрестя з вул.Дачна праворуч від водія ОСОБА_7 .
Під час проїзду перехрестя вул.Дачної та вул.Меотіди, водій ОСОБА_7 , при виїзді на дорогу вул.Меотіди порушив вимоги пункту 16.12 Правил дорожнього руху України, не дав дорогу автомобілю «Nissan Leaf», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в результаті чого відбулось зіткнення вказаних транспортних засобів.
В результаті зіткнення пасажир ОСОБА_12 отримала тілесні ушкодження, з якими її госпіталізовано до КУ БМР «Бердянське територіальне медичне об`єднання».
Згідно з висновком судово-медичної експертизи №216 від 26 червня 2018 року, ОСОБА_12 знаходилась на лікуванні з діагнозом: «Закритий гвинтоподібний осколковий перелом середньої третини, нижньої третини лівої великогомілкової кістки зі зміщенням». Вказане ушкодження, можливо, виникло від дії (дій) тупого (тупих) предмета (предметів), можливо в умовах дорожньо-транспортної пригоди, можливо, від удару об виступаючі частини салону автомобіля, можливо, в строк, вказаний в ухвалі, кваліфікується як тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості, не супроводжувалось небезпечними для життя явищами, спричинило тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш ніж 21 день), згідно з п.2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень».
Згідно з висновком судової інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю 10.1 «Дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод» №9-395 від 27 червня 2018 року, в даній дорожній ситуації водій ОСОБА_7 повинен був діяти відповідно до вимог п. 16.12 Правил дорожнього руху України. Технічна можливість уникнути дорожньо-транспортної пригоди у водія автомобіля «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_7 залежала від виконання ним вимог п. 16.12 Правил дорожнього руху України.
У діях водія ОСОБА_7 є невідповідність вимогам п.16.12 Правил дорожнього руху України.
Невідповідність вимогам п.16.12 Правил дорожнього руху України у діях водія ОСОБА_7 знаходяться в причинному зв`язку з подією даної дорожньо-транспортної пригоди, де зазначено: «16.12. На перехресті рівнозначних доріг водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу транспортним засобам, що наближаються праворуч, крім перехресть, де організовано круговий рух».
Вказані дії ОСОБА_7 стороною обвинувачення в особі прокурора Бердянської місцевої прокуратури ОСОБА_11 кваліфіковані за ч.1 ст.286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Потерпіла ОСОБА_12 , її представник адвокат ОСОБА_13 в судове засідання апеляційного суду не з`явились. Адвокат ОСОБА_13 надала на адресу апеляційного суду заяву про розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 за апеляційними скаргами за її відсутності та відсутності потерпілої ОСОБА_12 та додатково зазначила, що апеляційну скаргу підтримує, просить її задовольнити з підстав, викладених у скарзі, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 просить залишити без задоволення.

Заслухавши:

доповідь судді;

прокурора, яка повністю підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги прокурора та просила її задовольнити;

обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_10 , які заперечували проти задоволення апеляційних скарг потерпілої та прокурора, підтримали свою апеляційну скаргу та просили задовольнити її в межах заявлених вимог. Захисник - адвокат ОСОБА_10 надав на адресу апеляційного суду копію квитанції про сплату обвинуваченим ОСОБА_6 потерпілій ОСОБА_12 грошових коштів в сумі 30000,00 грн;

обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_9 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили вирок суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим;

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого ОСОБА_6 не підлягають задоволенню, апеляційні скарга потерпілої ОСОБА_12 та її представника адвоката ОСОБА_13 підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Чинне кримінальне процесуальне законодавство зобов`язує суд дослідити усі докази у провадженні (які відповідають вимогам ст.84 КПК України) та надати ним відповідну оцінку у вироку, за винятком процесуальної процедури, передбаченої ч.3 ст.349 КПК України.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог закону дотримався при розгляді даного провадження і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчинені вищевказаного правопорушення при викладених у вироку обставинах, правильно встановив фактичні обставини справи і правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.1 ст.286 КК України.

Доведеність вини й кваліфікація дій обвинуваченого ніким з учасників провадження не оспорюється.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд призначив у відповідності з положеннями Загальної частини КК України у межах, встановлених санкцією статті Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за вчинене ним кримінальне правопорушення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, в тому числі із застосуванням положень статті 75 КК України, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_6 злочину, який відповідно до вимог ст.12 КК України, є злочином невеликої тяжкості, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, добре характеризується за місцем проживання. Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнав визнання обвинуваченим своєї вини, сприяння органу досудового слідства та суду у встановленні обставин справи, вжиття заходів щодо часткового відшкодування потерпілій шкоди. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, а також фактичних обставин кримінального провадження, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі в межах санкції ч.1 ст.286 КК України, але на мінімальний строк, без позбавлення права керування транспортним засобом.

Доводи, викладені в апеляційних скаргах обвинуваченого та потерпілої, правильність вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки обставини, на які посилаються останні, фактично вже були враховані судом при призначенні покарання.

З врахуванням відомостей про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який є студентом вищого навчального закладу, має постійне місце проживання, на час апеляційного розгляду додатково відшкодував потерпілій у рахунок завданої шкоди 30 000 грн, а також приймаючи до уваги досудову доповідь органу з питань пробації, відповідно до якої виправлення ОСОБА_6 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить небезпеки для суспільства (у т.ч. окремих осіб), колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування призначеного покарання.

Отже колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог ст.ст.50,65,75 КК України.

Також суд правильно вирішив цивільний позов потерпілої, а доводи обвинуваченого про протилежне є безпідставними, з огляд на таке.

Відповідно до положень ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, окрім того, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Відповідно до вимог ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Положеннями ч.2 ст.1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Згідно з вимогами ч.5 ст.1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Жодних сумнівів не виникає в тому, що потерпіла у наслідок отриманих під час ДТП травм і змін у зв`язку з цим звичного для неї способу життя зазнала моральних страждань.
Отже, моральна шкода стягнута в обвинуваченого на користь потерпілої правомірно.
При визначенні суми, яка підлягає стягненню с обвинуваченого на користь потерпілої у рахунок відшкодування моральної шкоди, суд врахував, окрім іншого, і майновий стан обвинуваченого, у зв`язку з чим задовольнив вказані позовні вимоги частково.
З врахуванням фактичних обставин провадження та наслідків, що настали для здоров`я потерпілої, що підтверджено медичними документами, вважати стягнуту суму надмірною підстав немає.
Перевіряючи доводи обвинуваченого ОСОБА_6 в апеляційній скарзі про незалучення судом до участі у справі страхової компанії, колегія суддів звертає увагу на таке.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, транспортний засіб «Nissan Leaf», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким на час ДТП керував ОСОБА_6 , застрахований у ПрАТ «Арсенал Страхування», страхова сума ( ліміт відповідальності на одного потерпілого) становить: за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю - 200 000 грн, за шкоду, заподіяну майну - 100 000 грн.
В той же час, потерпілий вільно, на свій розсуд обирає спосіб здійснення свого права: шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; шляхом звернення вимоги до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування.
Крім того, за змістом п. 22.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно з вимогами ст.23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.
Відповідно до положень ст.26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.
Відповідно до ст.1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до наявних в матеріалах провадження чеків, розмір понесених потерпілою витрат на лікування становить 13913,23 грн.
Обвинувачений ОСОБА_6 не оспорює вирок суду в частині стягнення з нього вказаної суми.
Виходячи із положень ст.26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», та з урахуванням розміру витрат на лікування, страховиком може бути відшкодована моральна шкода лише у сумі 695,66 грн (13913,23х5%), що є значно меншою від визначеного судом розміру моральної шкоди, яка завдана потерпілій.
Більш того, обвинувачений ОСОБА_6 не позбавлений права звернутися до страховика з регресним позовом про стягнення розміру моральної шкоди, яка підлягала відшкодуванню страховиком.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд з дотриманням вимог закону вирішив цивільний позов, а доводи, викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого про протилежне, є безпідставними.

Перевіряючи доводи потерпілої та її представника про необхідність стягнення з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілої витрат на правову допомогу у сумі 4000,00 грн колегія суддів доходить таких висновків.
Положеннями ч.1 ст.124 КПК України установлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. До таких витрат, відповідно до п.1 ч.1 ст.118 цього Кодексу, належать і витрати на правову допомогу. Правовою підставою відшкодування таких витрат є договір, укладений між потерпілим та адвокатом - представником, а також документи, що з одного боку підтверджують надання правових послуг представником, а з іншого боку свідчать про сплату вартості зазначеної правової допомоги.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, між потерпілою ОСОБА_12 та адвокатом ОСОБА_13 05 грудня 2019 року укладено договір про надання останньою правової допомоги потерпілій.
Понесення потерпілою витрат на правову допомогу, наданою адвокатом ОСОБА_13 , підтверджені документально (квитанція до прибуткового касового ордера від 05 грудня 2019 року та акт розрахунку витрат за послуги адвоката та виконані роботи).
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення зазначених витрат з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_12 .

Що стосується доводів прокурора в апеляційній скарзі про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного вироку суду в частині виправдання обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України, то колегія суддів вважає ці доводи необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до вимог ч.1 ст.373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Так, відповідно до вимог п.1 ч.3 ст.374 КПК України, у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку зазначаються: формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Так, згідно з правовою позицією, викладеною у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 червня 1990 року №5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» (яка узгоджується і з положеннями ч.1 ст.374 КПК України), зазначено, що виправдувальний вирок постановляється:
- за відсутністю події злочину, коли судовим розглядом справи встановлено, що діяння, у вчиненні якого обвинувачувався підсудний, взагалі не мало місця або відсутній причинний зв`язок між діянням підсудного і шкідливими наслідками, настанням яких обумовлюється злочинність діяння, зокрема, коли шкідливі наслідки настали внаслідок дій особи, якій заподіяно шкоду, або в результаті дії сил природи тощо;
- за відсутністю в діянні підсудного складу злочину, коли встановлено, що діяння, яке ставилось у вину підсудному, ним вчинено, але кримінальним законом воно не визнається злочинним, зокрема, якщо воно лише формально містить ознаки злочину, але через малозначність не являє суспільної небезпеки; відсутні інші умови, за яких діяння визнається злочинним (повторність діяння, попереднє притягнення до адміністративної відповідальності тощо); діяння вчинено у стані необхідної оборони чи крайньої необхідності; мала місце добровільна відмова від вчинення злочину, а фактично вчинене не містить складу іншого злочину; підсудний не є суб`єктом злочину через відсутність спеціальних ознак, встановлених для суб`єкта даного складу злочину; підсудний не досяг віку, з якого він може нести кримінальну відповідальність;
- за недоведеністю участі підсудного у вчиненні злочину, коли факт суспільно небезпечного діяння встановлено, але досліджені судом докази виключають або не підтверджують вчинення його підсудним.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано виправдав ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України у зв`язку з відсутністю в діянні останнього складу кримінального правопорушення.
При цьому, суд належним чином вмотивував своє рішення у вказаній частині.
Так, під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 винним себе у порушенні ним 04 червня 2018 року правил безпеки дорожнього руху при керуванні транспортним засобом, внаслідок якого сталася ДТП та потерпілій ОСОБА_12 спричинені середньої тяжкості тілесні ушкодження при викладених у обвинувальному акті обставинах, не визнав, послідовно стверджував, що 04 червня 2018 року він, керуючи автомобілем «Daewoo Lanos» з пасажиркою ОСОБА_12 , яка сиділа на задньому пасажирському кріслі, їхав по вул.Дачній в м.Бердянську, яка є головною дорогою відносно других доріг, з якою перетинається, зі швидкістю 40 км/год.
Коли він проїжджав перехрестя вул.Дачної з вул.Меотіда, в бокову частину його автомобіля врізався автомобіль «Nissan Leaf», який їхав по другорядній дорозі та повинен був його пропустити.
Знаку «Головна дорога» на вказаному перехресті на полосі руху його автомобіля по вул.Дачній в момент ДТП не було, проте, цей знак був на перехрестях з іншими дорогами, які він перетинав до цього. Крім того, на вул.Меотіда перед перехрестям з вул.Дачною в напрямку руху водія ОСОБА_6 встановлено дорожній знак 2.1 «Дати дорогу».
Згідно з протоколом огляду місця події від 04 червня 2018 року встановлено місце розташування автомобілів після ДТП, пошкодження на автомобілях, дорожня обстановка, сліди від шин, відсутність з боку проїжджої частини вул.Дачна на перехресті з вул.Меотіда дорожнього знаку 2.3. «Головна дорога», та наявність на проїжджій частині вул.Меотіда перед перехрестям з вул.Дачна дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу».
Відповідно до висновку судової інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю 10.1 «Дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод» №9-395 від 27 червня 2018 року, у діях водія ОСОБА_6 є невідповідність вимогам п.п.12.4,12.9б),16.11 та вимогам дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу», у діях водія ОСОБА_7 вимогам п.16.12 ПДР України.
Невідповідність вимогам п.16.11 та дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» у діях водія ОСОБА_6 , вимогам п.16.12 ПДР України у діях водія ОСОБА_7 знаходяться в причинному зв`язку з подією даної дорожньо-транспортної пригоди,
Згідно з протоколом повторного огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 23 травня 2019 року та схеми до нього, встановлено що по вул.Дачна в м.Бердянську по напрямку руху в бік вул.Консульська на перехрестях з вулицями Вітрильна, Причальна, Нахімова встановлені дорожні знаки 2.3 «Головна дорога», а на зазначених вулицях перед перехрестями з вул.Дачна встановлені знаки 2.1 «Дати дорогу». Перед перехрестям на вул.Дачна з вул.Меотіда дорожній знак 2.3 «Головна дорога» відсутній, також відсутній і дорожній знак 2.3 «Кінець головної дороги».
Згідно з протоколом огляду від 13 червня 2018 року, диску з відеозаписом з відеореєстратора автомобіля «Деу Ланос», наданого ОСОБА_7 , а також дослідженням відеоряду з вказаного диску судом встановлено, що по напрямку руху автомобіля ОСОБА_7 по вул.Дачна в м.Бердянську в бік вул.Консульська 04 червня 2018 року на перехрестях з вулицями Вітрильна, Причальна, Нахімова встановлені дорожні знаки 2.3 «Головна дорога», а на зазначених вулицях перед перехрестями з вул. Дачна встановлені знаки 2.1 «Дати дорогу». Перед перехрестям на вул.Дачна з вул.Меотіда дорожній знак 2.3 «Головна дорога» відсутній, також відсутній і дорожній знак 2.3 «Кінець головної дороги».
Відповідно до висновку додаткової судової інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю 10.1 «Дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод» №9-390 від 09 серпня 2019 року, в даній дорожній ситуації водій ОСОБА_6 для забезпечення безпеки руху повинен був діяти відповідно до вимог п.п.12.4, 12.9 б), 16.11 та вимог дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» Правил дорожнього руху України. Водій ОСОБА_7 повинен був діяти відповідно до вимог п.12.3 ПДР України.
Технічна можливість у водія автомобіля «Nissan Leaf», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_6 уникнути дорожньо-транспортної пригоди залежала від виконання ним вимог п.16.11 та вимог дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» Правил дорожнього руху України.
Водій автомобіля «Daewoo Lanos» ОСОБА_7 з моменту виникнення небезпеки руху не мав технічної можливості уникнути дорожньо-транспортної пригоди.
В діях водія ОСОБА_6 є невідповідність вимогам п.п. 12.4, 12.9 б), 16.11 та вимог дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» Правил дорожнього руху України, де невідповідність його дій вимогам п. 16.11 та дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» в діях водія ОСОБА_6 знаходиться в причинному зв`язку з подією даної дорожньо-транспортної пригоди.
Дії водія ОСОБА_7 відповідають вимогам Правил Дорожнього руху України при проїзді перехрестя вулиць Меотіди та Дачної в м.Бердянську Запорізької області на момент ДТП.
Враховуючи організацію дорожнього руху на вул.Дачній, як зазначено у висновку, відсутність дорожнього знаку 2.3 «Головна дорога» на перехресті з ву.Меотіди не відповідає вимогам п.10.4.4 ДСТТУ 4100-2002, оскільки на попередніх перехрестях по вул.Дачній були встановлені відповідні дорожні знаки, та на перехресті з вул.Меотіди відсутні дорожній знак 2.4 «Кінець головної дороги» або дорожній знак 2.3 «Головна дорога» з табличкою 7.8 «Напрямок головної дороги».
При цьому, водій ОСОБА_7 , керуючись вимогами розділу 33 ПДР України, повинен був розраховувати, що рухається головною дорогою, оскільки по вул.Дачній, за ходом руху водія ОСОБА_7 на попередніх перехрестях були встановлені дорожні знаки 2.3 «Головна дорога», а на перехресті з вул.Меотіди відсутній дорожній знак 2.4 «Кінець головної дороги» або дорожній знак 2.3 «Головна дорога» з табличкою 7.8 «Напрямок головної дороги».
Таким чином, вказаним висновком підтверджено, що водій автомобіля «Daewoo Lanos» ОСОБА_7 з моменту виникнення небезпеки руху не мав технічної можливості уникнути дорожньо-транспортної пригоди, а також, що дії водія ОСОБА_15 відповідають вимогам Правил Дорожнього руху України при проїзді перехрестя вулиць Меотіди та Дачної в м. Бердянську Запорізької області на момент ДТП.
Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_14 підтвердив свої висновки, викладені в додатковій експертизі від 09 серпня 19 року за № 9-390 щодо відповідності дій водія ОСОБА_7 вимогам Правил дорожнього руху України, та суду повідомив, що під час додаткового експертного дослідження він використовував додаткові вихідні дані про дорожню обстановку під час ДТП від 04 червня 2018 року за участі водіїв ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , які він не досліджував та не враховував під час первинної експертизи.
Обвинувачений ОСОБА_6 , як зазначено вище, вказав на те, що проїжджаючи перехрестя, він не дав дорогу автомобілю під керуванням ОСОБА_7 , що і стало причиною ДТП. Знак «Дати дорогу» на своїй полосі він бачив, проте думав швидко проїхати перехрестя.

Дослідивши всі надані сторонами докази та оцінивши їх кожен окремо та у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність в діях ОСОБА_7 складу інкримінованого йому правопорушення.
Висновки суду першої інстанції фактичним обставинам провадження відповідають.
Суд обґрунтовано критично поставився до висновку судової інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю 10.1 «Дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод» №9-395 від 27 червня 2018 року, оскільки цей висновок зроблений на підставі неповних вихідних даних, а додаткові вихідні дані експерту надані лише при призначенні додаткової експертизи.
Таким чином, висновок експерта №9-395 від 27 червня 2018 року спростований висновком додаткової експертизи № 9-390 від 09 серпня 2019 року. При цьому експерт в судовому засіданні роз`яснив свої висновки і ці роз`яснення, на думку колегії суддів є переконливими.
Доводи прокурора в апеляційній скарзі про те, що у вироку суду не наведено належного обгрунтування, чому суд прийняв один висновок експерта (№9-390 від 09 серпня 2019 року) та відкинув інший (№9-395 від 27 червня 2018 року), суперечать змісту оскаржуваного вироку.

Твердження прокурора в апеляційній скарзі про те, що суд допустив неповноту судового розгляду, оскільки відмовив у задоволенні клопотання сторони обвинувачення про призначення повторної інженерно-транспортної експертизи, є необґрунтованими, оскільки суд дослідив всі надані сторонами докази та у встановленому законом порядку вирішив всі клопотання, заявлені учасниками провадження.

Наявних в провадженні доказів достатньо для вирішення справи по сутті, а доводи прокурора в апеляційній скарзі про протилежне є безпідставними.

Істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які б тягнули за собою скасування вироку суду, колегія суддів не вбачає.
Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційні скарги прокурора Бердянської місцевої прокуратури ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення; апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_12 та її представника-адвоката ОСОБА_13 задовольнити частково.

Вирок Берядянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 листопада 2019 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, а обвинуваченого ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та виправдано, залишити без змін.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_12 документально підтверджені нею витрати на правову допомогу в сумі 4000,00 грн.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4