ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2235/19 Справа № 205/2732/16-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

обвинуваченої ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №4 та обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000013 відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Дніпропетровська, українки, громадянки України, незаміжньої, непрацюючої, з освітою середньою-спеціальною, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.
Вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2019 року ОСОБА_8 було визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України та призначено покарання у виді семи років позбавлення волі.
Строк відбуття покарання відраховувати з моменту затримання в порядку виконання цього вироку.
Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином залишено без розгляду, роз`яснено позивачу право на звернення до суду з позовом в порядку цивільного судочинства.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Як встановлено судом, 01 січня 2016 року, біля 15 год. 20 хв., у ОСОБА_8 , що знаходились у кімнаті будинку АДРЕСА_1 , на ґрунті особистих неприязних відносин раптово винила сварка із співмешканцем ОСОБА_9 , яка перейшла в бійку та під час якої у ОСОБА_8 , раптово виник умисел спрямований на умисне вбивство, тобто, умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, а саме ОСОБА_9 . Реалізуючи свій злочинний умисел спрямований на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, а саме ОСОБА_9 діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, ОСОБА_8 , узяла металеву сокиру для рубки дров, яка знаходилася в кімнаті та маючи намір, спрямований на умисне вбивство ОСОБА_9 , діючи умисно та бажаючи настання смерті потерпілого, нанесла не менше 6 ударів сокирою по голові та тілу потерпілого, від яких ОСОБА_9 втратив свідомість та не подавав ознак життя. ОСОБА_8 , усвідомлюючи, що довела свій злочинний умисел до кінця, викликала карету швидкої допомоги, по приїзду якої ОСОБА_9 був госпіталізований до КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І.І. Мечнікова» та, внаслідок надання йому своєчасної медичної допомоги, смерть останнього від заподіяних ОСОБА_8 сокирою ударів у життєво важливий орган не настала. При цьому, ОСОБА_9 заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: тяжкої відкритої проникаючої черепно-мозкової травми, забію головного мозку 3-го ступеню, пневмооцефалії, перелому потиличної кістки праворуч з переходом на основу черепа (травматична ампутація частини потиличної кістки праворуч), масивної скальповано-рубленої рани в потиличній області праворуч (в проекції перелому), з розвитком загрозливих для життя явищ (втрата свідомості кома 1, порушення зовнішнього дихання трахеотомія), які відноситься до тяжких тілесних ушкоджень; крайового перелому акроміального відростку правої ключиці без зміщення уламків та різаної рани в наплічній області праворуч, яка розташована в проекції перелому, які відносяться до ушкоджень середньої тяжкості; масивної скальповано-рубленої рани на шиї праворуч, різаної рани правої щоки, різаної рани у правій наплічній області та непроникаючої забійно-рубленої рани на задній поверхні грудної клітини в проекції правої лопатки (як кожне окремо), які відноситься до легких тілесних ушкоджень.
Дії ОСОБА_8 кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, як закінчений замах на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Прокурор в апеляційній скарзі просить вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2019 року змінити, зазначивши у вступній частині вироку відомості про особу обвинуваченої ОСОБА_8 , що мають значення для справи, а саме: що обвинувачена до кримінальної відповідальності раніше не притягувалась, обґрунтовуючи такі вимоги тим, що відсутність даної інформації у вступній частині вироку є порушенням норм кримінального процесуального законодавства, зокрема, ст. 374 КПК України.
Обвинувачена в своїй апеляційній скарзі просить скасувати вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2019 року та ухвалити відносно неї новий вирок, яким звільнити її від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.
В обґрунтування апеляційної скарги обвинувачена посилається на те, що при ухваленні вироку судом першої інстанції не було враховано ряду істотних обставин, наявність яких дає підстави для перекваліфікації дій ОСОБА_8 з умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині на умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень у разі перевищення меж необхідної оборони.
Так, ОСОБА_8 зазначає, що ініціатором конфлікту був сам потерпілий, який знаходився у стані сильного алкогольного сп`яніння і така поведінка потерпілого може бути визнана обставиною, що зменшує суспільну небезпечність злочину і пом`якшує покарання винного. Також, обвинувачена зазначає, що внаслідок дії ОСОБА_9 в результаті конфлікту вона отримала численні тілесні ушкодження, дії потерпілого, які виразилися в тому, що він душив обвинувачену, створювали небезпеку для її життя та здоров`я, що підтверджується висновком судово-медичного експерта. Вказані обставини могли істотно вплинути на висновки суду, але при ухваленні вироку вони не були взяті до уваги.
Окрім цього, обвинувачена в своїй скарзі звертає увагу на те, що суд не призначив проведення комплексної судової психолого-психіатричної експертизи, щоб встановити в якому душевному стані знаходилась ОСОБА_8 в момент скоєння кримінального правопорушення, що могло б свідчити про перевищення нею меж необхідної самооборони при захисті від дії потерпілого. Також, зазначає, що факт захисту від потерпілого підтверджується протоколом з огляду місця події від 01 січня 20169 року, згідно якого на місці огляду події було знайдено сережку зі слідами крові, яка належить обвинуваченій і яку вирвав з вуха потерпілий, та синтетичний халат з обільними розривами, що свідчить про боротьбу обвинуваченої з потерпілим.
Позиції учасників судового провадження.
Прокурор в судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, з підстав та мотивів, викладених в ній. Проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченої заперечував.
Обвинувачена в судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити, проти задоволення апеляційної скарги прокурора не заперечувала.
Потерпілий проти задоволення апеляційних скарг не заперечував.
Мотиви суду.
Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого не пiдлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом; ухваленим судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України; в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно із вимогами ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. При цьому, більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження нових злочинів.
Виходячи з положень ст. 50 КК України, рішення суду про призначення покарання, повинно досягати мети виправлення та запобігання вчинення нових злочинів як обвинуваченим, так й іншими особами.
Призначаючи ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції повністю дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд при призначенні обвинувачені покарання дотримувався положень ст. 65 КК України, а саме принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для подальшого виправлення та попередження скоєння нових злочинів як самою обвинуваченою, так і іншими особами, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України класифікується як особливо тяжкий злочин, дані про особу обвинуваченої, яка раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем мешкання характеризується позитивно, неодружена, має на утриманні неповнолітнього сина ІНФОРМАЦІЯ_2 , якого виховує сама, а також мати пенсійного віку, ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка страждає на хронічні захворювання, а також обставини, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання - наявність на утриманні неповнолітньої дитини та матері пенсійного віку, відсутність обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання та призначив ОСОБА_8 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 115 КК України.
Істотних порушень під час судового провадження, дослідженні доказів та призначенні покарання обвинуваченій, які б впливали на прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, колегією судів не встановлено.
Щодо доводів обвинуваченої ОСОБА_8 про те, що ініціатором конфлікту був сам потерпілий, який знаходився у стані сильного алкогольного сп`яніння і така поведінка потерпілого може бути визнана обставиною, яка зменшує суспільну небезпечність злочину і пом`якшує покарання винного, а також, про те, що в результаті конфлікту обвинувачена отримала численні тілесні ушкодження від дій потерпілого, які виразилися в тому, що він душив обвинувачену і які створювали небезпеку для її життя та здоров`я, а тому вона була змушена захищатись і таким чином умисно заподіяла тяжкі тілесні ушкодження потерпілому внаслідок перевищення меж необхідної оборони, що свідчить про наявність правових підстав для перекваліфікації дій ОСОБА_8 , то на думку колегії суддів такі доводи обвинуваченої є безпідставними, необґрунтованими, невідповідними фактичним обставинам справи та надуманими, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2003 року №2 Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи, питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин злочину, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень, причини припинення злочинних дій. При умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.
При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.
Згідно ч. 3 ст. 36 КК України, перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 цього Кодексу.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 4 зазначеної Постанови, особа, яка добровільно відмовилась від убивства потерпілого підлягає кримінальній відповідальності лише за умови, що фактично вчинене нею діяння містить склад іншого злочину. Якщо ж відмова мала місце вже після вчинення дій, які особа вважала за необхідне виконати для доведення злочину до кінця, але його не було закінчено з причин, що не залежали від її волі, діяння належить кваліфікувати відповідно до ч. 2 ст. 15 КК як закінчений замах на злочин, який особа бажала вчинити. При цьому треба мати на увазі, що замах на злочин може бути вчинено лише з прямим умислом (коли особа усвідомлює суспільне небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання).
При цьому, п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України №1 від 26 квітня 2002 року Про судову практику у справах про необхідну оборону роз`яснено, щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини. Якщо суд визнає, що в діях особи є перевищення меж необхідної оборони, у вироку слід зазначити, в чому саме воно полягає.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 нанесла потерпілому не менше 6 (шести) ударів сокирою в область голови та тулуба, тобто життєво важливі органи.
Водночас, сама потерпіла під час судового провадження як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції пояснила, що після першого удару сокирою потерпілий впав. Тобто, після нанесення першого удару, потерпілий впав та не ніс ніякої загрози для життя та здоров`я обвинуваченої, після чого остання нанесла ще 5 (п`ять) ударів потерпілому, що свідчить про надуманість показів обвинуваченої. Наслідки від своїх дій вона усвідомлювала, оскільки відповідно до проведеної судово-психіатричної експертизи психічними розладами не страждала в момент скоєння злочину, однак своєчасно не зупинилась, продовжила наносити потерпілому, який лежав та не чинив супротив, удари сокирою, що свідчить про наявність умислу, усвідомлення свої дій та їх наслідків, а також бажання довести злочин до кінця, про що свідчить інкримінована обвинуваченій ч. 2 ст. 15 КК України.
Окрім цього, доводи обвинуваченої щодо самозахисту спростовує також те, що згідно наявних в матеріалах кримінального провадження судово-медичних експертиз, в потерпілої не виявлено тілесних ушкоджень, нанесених в результаті дій потерпілого, а саме удушення обвинуваченої, як вона зазначала в своїй апеляційній скарзі, і які нібито створювали небезпеку для її життя та здоров`я, що стало підставою для самозахисту, а як наслідок, перевищення меж необхідної оборони.
А тому, виходячи з викладеного, колегія суддів не може прийняти до уваги доводи обвинуваченої, що вона за допомогою сокири захищалася від потерпілого та спричинила йому тяжкі тілесні ушкодження внаслідок перевищення меж необхідної оборони, у зв`язку з чим, підстав для перекваліфікації дій обвинуваченої не встановлено.
Щодо посилань прокурора на те, що судом першої інстанції в порушення вимог ст. 374 КПК України в резолютивній частині вироку не було зазначено відомості про відсутність раніше судимостей в обвинуваченої, то колегія суддів вважає такі доводи безпідставними, оскільки складаючи мотивувальну частину вироку, судом першої інстанції було зазначено та враховано при призначенні покарання ОСОБА_8 відсутність в неї раніше судимостей.
Щодо доводів прокурора в доповненнях до апеляційної скарги, згідно яких сторона обвинувачення просила виключити з мотивувальної частини оскаржуваного вироку посилання суду як на доказ вини обвинувачено на протокол огляду місця події від 01 січня 2016 року, об`єктом якого був оглянутий синтетичний халат червоного кольору із слідами бурого кольору, вилучений в ОСОБА_10 , а також виключення з мотивувальної частини вироку посилання як на обставину, яка пом`якшує покарання наявність на утриманні неповнолітньої дитини та матері пенсійного віку, то суд апеляційної інстанції не вбачає правових підстав для зміни вироку суду, оскільки такі вимоги прокурором належним чином в доповненнях не було обґрунтовано, зокрема, не наведено жодного доводу щодо того, у зв`язку з чим вказані посилання підлягають виключенню з вироку суду першої інстанції і в чому полягає порушення суду першої інстанції вимог кримінального процесуального закону України, які б відповідно до ст. 409 КПК України свідчили про наявність підстав для зміни вироку.
Тож, враховуючи вищевикладене та керуючись положеннями ст. ст. 404, 407, 419 КПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №4 та обвинуваченої ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2019 року відносно ОСОБА_8 , за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Дніпровського
апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4