ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/744/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст. 186 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного судуу складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, дистанційно в режимі відео конференції, матеріали кримінального провадження, відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, маючого середню освіту, не одруженого, має на утриманні малолітню дитину, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
1) 20.01.2012 року Заводським районним судом м. Запоріжжя за ч.1 ст.185, ст. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 190, ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі з випробувальним терміном 1 рік 6 місяців;
2) 11.02.2014 року Заводським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 190 КК України. до 2 років позбавлення волі з випробувальним терміном 3 роки;
3) 11.04.2014 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі;
4) 03.07.2014 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі строком 4 роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України частково приєднано за вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11.04.2014 року та призначено покарання у вигляді 4 років 3 місяців позбавлення волі, звільнений 05.10.2016 року на підставі ст. 81 КК України умовно-достроково. Невідбуте покарання 1 рік 1 місяць 21 день,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_8 ,

за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 січня 2020 року,

в с т а н о в и л а:

в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 вказує, що вирок є занадто суворим. Зауважує, що він перебуває в цивільному шлюбі, має двохрічну дитину, мати інваліда, які потребують його матеріальної підтримки. Вказує, що у нього погіршилося здоров`я, щиро розкаюється в скоєному. Просить призначити йому більш м`яке покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

В доповненні до апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_6 також вказує, що вважає вирок занадто суворим. Зауважує, що у вироку не зазначено, що він активно сприяв розкриттю злочину з самого початку досудового розслідування, не мав умислу пограбувати потерпілу, чесно розповів що і як сталося, але суд не прийняв це до уваги. Вважає, що суд мав врахувати те, що має на утриманні малолітню дитину та цивільну дружину, мати інваліда 2 групи, неодноразово просив пробачення у потерпілої й добровільно відшкодував шкоду, скоїв злочин внаслідок тяжких особистих обставин, тяжких наслідків від якого не настало, дуже шкодує про вчинене та бажає виправитися. Просить скасувати вирок суду в частині покарання та постановити вирок, яким призначити йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 вважає вирок суду незаконним, тому, що призначене судом покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, тобто строк покарання є явно несправедливий та суворий. Не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, зауважує, що при прийнятті рішення про покарання ОСОБА_6 судом першої інстанції, призначаючи покарання, зобов`язаний був враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, також покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Зауважує, що у її підзахисного існує безліч пом`якшуючих покарання обставин: щире каяття у вчиненому, визнання своєї провини, активне сприяння органам досудового слідства в розкритті злочину, повне відшкодування збитків потерпілій, має стійкі соціальні зв`язки, зареєстрований та мешкає разом з матір`ю інвалідом та має на своєму утриманні малолітню дитину, не перебуває на жодному обліку (а ні в лікаря нарколога, а ні в лікаря психіатра). Крім того, судом встановлено, що в матеріалах справи мається заява потерпілої ОСОБА_9 , яка матеріальних претензій до обвинуваченого не має та просить призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі. Зауважує, що відсутні будь-які обставини що обтяжують покарання. Просить змінити вирок суду і призначити покарання ОСОБА_6 у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки із застосуванням звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: захисника, обвинуваченого, у тому числі і в останньому слові, які просили задовольнити їх апеляційні скарги, прокурора, який просив вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_8 задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 січня 2020 року ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та призначено йому покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі. Строк відбування покарання обчислювати - з 09 жовтня 2019 року. В вироку вирішена доля речових доказів по справі.

Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, 09.10.2019 року, приблизно о 05 годині 05 хвилин, ОСОБА_6 , знаходячись біля головного входу до комп`ютерної академії «Шаг», яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Рекордна 20, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів підійшов до ОСОБА_9 та шляхом ривку, зірвав з правого плеча її жіночу сумку чорного кольору, яка матеріальної цінності не має, в якій знаходились наступні речі: мобільний телефон «Samsung», в корпусі чорного кольору, вартістю 500 гривень, грошові кошти у розмірі 120 гривень, ключі від квартири, хрестик на нитці та гребінець для волосся, які матеріальної цінності не мають.
Після чого, утримуючи при собі сумку з зазначеним майном, ОСОБА_6 почав тікати з місця скоєння кримінального правопорушення та забіг до першого під`їзду будинку АДРЕСА_2 , де піднявся між третім та четвертим поверхами. Знаходячись на вказаному місці, ОСОБА_6 , витягнув з сумки: грошові кошти у розмірі 120 гривень та поклав їх до задньої кишені штанів, зіп - пакет з хрестиком на нитці та поклав його до передньої кишені штанів, а також мобільний телефон « Samsung », в корпусі чорного кольору, яким розпорядився на власний розсуд, при цьому сумку з рештою речей залишив на підвіконні вказаного будинку. Після чого, ОСОБА_6 , разом з викраденими речами, піднявся на четвертий поверх та забіг до вбиральні, де був затриманий співробітниками патрульної поліції. Таким чином, ОСОБА_6 спричинив потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 620 гривень.

За наслідками розгляду апеляційних скарг колегією суддів встановлено наступне.

ВинуватістьОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, за обставин вказаних у вироку суду першої інстанції, підтверджується показаннями самого обвинуваченого в судовому засіданні, де він повністю визнавав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, а тому, враховуючи позицію обвинуваченого та відсутність заперечень з боку інших учасників судового провадження, місцевий суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин провадження, які ніким не заперечувалися.
Судом першої інстанції діїОСОБА_6 правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 186 КК України.

Доводи сторони захисту про застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 ст. ст. 69, 75 КК України, є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно до вимог ч.1 ст. 69 КК України призначення основного покарання більш м`якого ніж передбачено законом, можливо за наявності кількох обставин, що пом`якшують та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.
За змістом ст. 75 КК України звільнення особи від відбування призначеного покарання з випробуванням можливе лише у тому випадку, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі не більше п`яти років дійде висновку про можливість виправлення засудженого без реального відбування призначеного покарання.

При розгляді кримінального провадження достатніх підстав для застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_6 ст.ст. 69, 75 КК України судом першої інстанції не встановлено і в апеляційних скаргах не наведено.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 судом було враховано, що останній повністю визнав вину у скоєному злочину, щиросердно розкаявся у вчиненому, активно сприяв у розкритті злочину, потерпіла просила суворо не карати останнього, внаслідок чого йому було призначено мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 186 КК України.
Приймаючи до уваги вищевказане, колегія суддів вважає безпідставними доводи обвинуваченого, про те, що суд першої інстанції не врахував, що останній активно сприяв органам досудового розслідування у розкритті злочину.
Не заслуговують уваги доводи обвинуваченого про те, що на його утриманні перебувають малолітня дитина, цивільна дружина, мати інвалід 2 групи, оскільки це не підтверджується документами.

Необґрунтованими є також доводи обвинуваченого і про те, що він скоїв злочин внаслідок тяжких особистих обставин, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які фактичні дані про наявність особистих обставин, які об`єктивно обумовили вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 відкритого викрадання чужого майна.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів не вбачає правових підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 ст. ст. 69, 75 КК України, зокрема у зв`язку з тим, щовін перебуває в цивільному шлюбі, має двохрічну дитину, мати інваліда, які потребують його матеріальної підтримки, у нього самого погіршилося здоровіє, повністю відшкодував шкоду потерпілій, яка просила його суворо не карати, відсутні обставини, що обтяжують його покарання, в 2018-2019 роках працював у Польщі, оскільки останній, будучи раніше неодноразово судимим за корисні злочини, знову вчинив тяжкий умисний корисний злочин, що свідчить про те, що він схильний до стійкої злочинної діяльності, а це характеризує його як негативну особу, в зв`язку з чим наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання, сама по собі ні яким чином не знижує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, з урахуванням негативної особи винного, а також того, що він вже звільнявся від відбування покарання з випробуванням (ст. ст. 75, 81 КК України), однак на шлях виправлення не встав, колегія суддів вважає, що призначене районним судом реальне покарання у виді 4 років позбавлення волі, є необхідним та достатнім для виправлення останнього та попередження вчинення ним нових злочинів.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 січня 2020 року відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її оголошення, а особою, яка утримується під вартою, в той самий строк, - з моменту отримання копії судового рішення.

Судді: