ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/807/487/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Крутоборка, Усть-Куломського району, Кіровської області, Росія, громадянина України, який неодружений, має середню освіту, не працює, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
14 серпня 2003 року Суворівським районним судом м.Одеса за ч.1 ст.286, ч.1 ст.289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням на 2 роки;
19 жовтня 2007 року Гуляйпільським районним судом Запорізької області за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням на 1 рік 6 місяців;
15 червня 2012 року Гуляйпільським районним судом Запорізької області за ч.1 ст.309 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням на 1 рік,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 .

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_9 звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 18 листопада 2019 року, яким ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за ч.1 ст.122 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. На підставі ст.75 КК України, звільнено обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку, який суд визначив у 3 (три) роки, не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Відповідно до вимог ст.76 КК України, покладено на обвинуваченого ОСОБА_6 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_9 просить вирок суду першої інстанції скасувати та кримінальне провадження закрити.

Свої вимоги мотивує тим, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, що вплинуло на вирішення питання про винуватість обвинуваченого та потягло неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Так, на доведення винуватості ОСОБА_6 суд першої інстанції послався на показання потерпілої ОСОБА_10 . При цьому, суд не врахував те, що між колишнім подружжям існують тривалі неприязні стосунки. Потерпіла у судовому засіданні зазначила, що вважає себе жертвою домашнього насильства, та у неї є намір позбавити обвинуваченого батьківських прав. Отже, вона прямо зацікавлена в постановленні обвинувального вироку. Також, суд послався на показання свідка ОСОБА_11 , проте, зазначаючи про нанесення удару, суд неповно навів показання даного свідка, оскільки ОСОБА_11 зазначала, що бачила, як чоловік замахнувся, а можливо навіть вдарив, а при подальшому допиті уточнила, що самого факту удару не бачила. Крім того, відповідно до пояснень свідка, вона нікого з відстані 300 м не впізнала, удару не бачила, що сталося, їй відомо зі слів потерпілої.

Також суд першої інстанції послався на показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які не були очевидцями події, а дані обставини їм відомі лише зі слів потерпілої.

Не погоджуючись із твердженням сторони захисту, що в різних документах вказано різні місця вчинення правопорушення, суд першої інстанції послався на те, що показання потерпілої і обвинуваченого в цій частині є тотожними. В той же час, місцем події вказано, зокрема, двір будинку вул.Сталеварів,19; вул..Сталеварів,19,пр.Маяковського,8; дитячий майданчик по вул.Маяковського; стадіон гімназії №27; двір школи №28; двір школи №71.

Таким чином, апелянт вважає, що в ході судового розгляду не встановлено місце події.

На думку апелянта, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що під час слідчого експерименту від 07 червня 2018 року за участю потерпілої ОСОБА_8 , місця, куди були нанесені удари, остання не змогла пояснити. Разом з цим, слідчий експеримент з обвинуваченим не проводився.

У висновках експерта №2722 від 15 липня 2016 року, №3443 від 02 вересня 2016 року не зазначено перелом якої руки потерпілої кваліфікований як тілесне ушкодження середньої тяжкості. Крім того, згідно з п.3 висновку експерта №3443 від 02 вересня 2016 року, зазначено про можливість утворення ушкодження за вказаних потерпілою обставин, проте можливість утворення тілесного ушкодження за інших обставин експертами не розглядалась, зокрема вірогідність отримання тілесного ушкодження внаслідок удару при падінні потерпілої з висоти свого зросту об лавку.

Суд не взяв до уваги, що висновки додаткової комісійної судово-медичної експертизи №272/к від 17 липня 2018 року ґрунтувались лише на матеріалах допиту потерпілої від 14 липня 2016 року, матеріалах додаткового допиту потерпілої від 07 червня 2018 року, протоколі проведення слідчого експерименту від 07 червня 2018 року з потерпілою.

Також в обґрунтування вироку покладено докази, які є недопустимими відповідно до ч.1 ст.88 КПК України.

Згідно з вироком суду, 14 липня 2016 року, приблизно о 19:30 годині ОСОБА_6 , перебуваючи на дитячому майданчику стадіону, розташованого поблизу будинку №19 по вул.Сталеварів у м.Запоріжжя, на ґрунті тривалих неприязних відносин з колишньою дружиною ОСОБА_8 , маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, наніс останній 5-6 ударів ребром долоні та ліктьовою кісткою своєї правої руки по лівій руці потерпілої ОСОБА_8 , чим завдав останній, згідно з висновком судово-медичної експертизи № 2722 від 15 липня 2016 року, тілесні ушкодження у вигляді перелому середньої третини діафіза ліктьової кістки, без зміщення, яке кваліфікується як ушкодження середнього ступеня тяжкості, яке не є небезпечним для життя, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, більше 21 дня.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_9 та вважала вирок суду законним та обґрунтованим; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, переглядаючи оскаржуваний вирок в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції під час розгляду даного кримінального провадження ретельно дослідив зібрані по справі докази в їх сукупності, надав цим доказам належну юридичну оцінку, правильно встановив фактичні обставини справи та обґрунтовано визнав ОСОБА_6 винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав та пояснив суду, що 14 липня 2016 року він перебував в стані алкогольного сп`яніння та разом з колишньою дружиною ОСОБА_8 знаходився на дитячому майданчику стадіону по вул.Сталеварів в м.Запоріжжя. На ґрунті раніше виниклих неприязних відносин між ними виникла сварка, в ході якої він жестикулював руками, а ОСОБА_8 , вважаючи, що він може нанести удар, впала на землю. Ударів їй не наносив, принаймні, цього не пам`ятає. Потерпіла сказала, що він їй зламав руку, викликали «швидку допомогу».

Разом із тим, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що, незважаючи на невизнання своєї вини ОСОБА_6 , вина останнього у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами.
Мотивуючи свій висновок про винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд першої інстанції послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, які досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст.94 КПК України.
Потерпіла ОСОБА_8 суду показала, що приблизно о 19:30 годині 14 липня 2016 року вона разом з дітьми перебувала на дитячому майданчику шкільного стадіону по вул.Сталеварів в м.Запоріжжя, куди підійшов колишній чоловік ОСОБА_6 , з яким вони розлучені з липня 2015 року. Він вів себе агресивно, ображав. Коли вона піднялась з лавки, він вдарив тильною стороною долоні по руці, від чого вона відчула сильний біль і присіла. Всього він наніс близько 5-6 ударів. Двоє чоловіків, що проходили мимо, викликали «швидку медичну допомогу», яка доставила її у лікарню. Про те, що сталося, вона розповіла своїм сусідам.
Свідок ОСОБА_11 суду показала, що 14 липня 2016 року вона була у гостях у своїх батьків. З відстані приблизно 200-300 метрів через вікно кімнати бачила як на лавці шкільного стадіону сиділа жінка, поряд з якою було дві маленькі дитини. Чоловік замахнувся на неї та вдарив. Інших людей поруч не було. Пізніше дізналася, що приблизно в той час і в тому місці ОСОБА_6 спричинив тілесні ушкодження своїй колишній дружині.
Свідок ОСОБА_12 , яка в судовому засіданні показала, що обвинуваченого вона знає близько 6 років. Він часто буває нетверезий. Як він спричинив тілесні ушкодження потерпілій, вона не бачила, а знає про це зі слів сусідів.
Свідок ОСОБА_13 суду показала, що обвинуваченого і потерпілу вона знає як сусідів. 14 липня 2016 року ОСОБА_8 пішла погуляти зі своєю дитиною в сторону шкільного стадіону. Після цього прийшов ОСОБА_6 , який був у нетверезому стані, та запитав де його колишня дружина, а дізнавшись, пішов в ту ж сторону, що і вона. Наступного дня від ОСОБА_8 вона дізналась, що ОСОБА_6 вдарив її, внаслідок чого в неї стався перелом руки.
Також, судом першої інстанції досліджені письмові докази, яким надана відповідна правова оцінка.
Так, згідно з протоколом прийняття заяви потерпілої ОСОБА_14 від 14 липня 2016 року, потерпіла вказала на те, що ОСОБА_6 14 липня 2016 року близько 19:15 на дитячому майданчику побив її, чим заподіяв фізичний біль.
Відповідно до висновку експерта №2722 від 28 липня 2016 року, закритий перелом середньої третини діафіза ліктьової кістки, без зміщення у ОСОБА_14 кваліфікується як ушкодження середнього ступеня тяжкості, яке не є небезпечним для життя, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, більше 21 дня. Крововилив на правому плечі у ОСОБА_14 кваліфікується як легке тілесне ушкодження. Пошкодження утворились від дії тупих твердих предметів. Давність утворення пошкоджень з урахуванням наданих медичних документів не суперечить строку, вказаному в обставинах справи.
Відповідно до висновку експерта №3443 від 02 вересня 2016 року, закритий перелом середньої третини діафіза ліктьової кістки, без зміщення у ОСОБА_14 кваліфікується як ушкодження середнього ступеня тяжкості, яке не є небезпечним для життя, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, більше 21 дня. Крововилив на правому плечі у ОСОБА_14 кваліфікується як легке тілесне ушкодження. Пошкодження утворились від дії тупих твердих предметів. Давність утворення пошкоджень з урахуванням наданих медичних документів не суперечить строку, вказаному в обставинах справи. Утворення вищевказаних ушкоджень у ОСОБА_14 можливо при будь-якому взаєморозташуванні потерпілої відносно нападаючого при умові доступності зон ушкодження. Враховуючи локалізацію видимих ушкоджень у ОСОБА_14 , їй було нанесено не менш 2 травматичних впливів. Діагноз «струс головного мозку», виставлений ОСОБА_14 22 липня 2016 року неврологом 6 міської лікарні повторними оглядами лікаря-невролога в динаміці і оглядом нейрохірурга не підтверджено і відповідно до п.4.6 «Приавил…» не повинен враховуватись про оцінці ступеня тяжкості тілесних ушкоджень.
Також в ході досудового розслідування був проведений слідчий експеримент від 07 червня 2018 року за участю потерпілої, в ході якого остання розказала та показала, як їй були заподіяні тілесні ушкодження.
Відповідно до висновку додаткової комісійної судово-медичної експертизи №272/к від 17 липня 2018 року:
1) при проведенні експертизи №2722 були у ОСОБА_14 встановлені наступні тілесні ушкодження: закритий перелом середньої третини діафіза ліктьової кістки, без зміщення кісткових фрагментів та синець на правому плечі;
2) згідно матеріалів допиту потерпілої від 14 липня 2016 року, матеріалів додаткового допиту потерпілої від 07 червня 2018 року, протоколу проведення слідчого експерименту (стенограма) від 07 червня 2018 року, ОСОБА_6 наніс удар по голові потерпілій, потім, коли вона закрилася лівою рукою, наніс їй біля 5-6 ударів по лівій руці, ребром своєї долоні, та своєю ліктьовою кісткою;
3) між даними про механізм утворення тілесного ушкодження, а саме переломом середньої третини діафиза ліктьової кістки у ОСОБА_14 , за результатом судово-медичної експертизи та допитів потерпілої, наявний збіг травмуючого предмета, а саме предпліччя ОСОБА_6 , що діє як тупий твердий предмет, та локалізацією нанесеного травматичного впливу. Вказане дозволяє зробити висновок про можливість утворення тілесного ушкодження у потерпілої ОСОБА_14 при обставинах та умовах, на які вказує потерпіла під час допитів 14 липня 2016 року та 07 червня 2018 року, а також під час слідчого експерименту за її участю від 07 червня 2018 року;
4) механізм виникнення синця на правому плечі в протоколі допиту, матеріалу додаткового допиту потерпілої від 07 червня 2018 року, протоколу проведення слідчого експерименту (стенограма) від 07 червня 2018 року у ОСОБА_14 не відображено.
Допитана в ході судового розгляду судово-медичний експерт ОСОБА_15 показала суду, що нею проводилась судово-медична експертиза по вказаному кримінальному провадженню та складено відповідний висновок. Тілесні ушкодження у ОСОБА_8 ( ОСОБА_16 ) могли бути спричинені при обставинах, як на те вказує потерпіла. При падінні таке ушкодження могло виникнути лише при взаємодії з обмеженою поверхнею. Перелом не оскольчатий, його утворення спричинив 1 удар. Враховуючи наявність і синця, то кількість травматичних впливів було два. Від захвату руки, як на те вказує обвинувачений ОСОБА_6 , перелом утворитися не міг.
Отже, дослідивши зазначені докази та визнавши їх достовірними, допустимими, а в їх сукупності достатніми, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.
За наведених обставин колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги захисника про недоведеність вчинення ОСОБА_6 інкримінованого йому кримінального правопорушення, а також про невстановлення судом достатніх доказів для доведеності винуватості обвинуваченого, оскільки зміст вироку свідчить про те, що суд першої інстанції в повному обсязі з`ясував усі обставини, які відповідно до вимог ст.91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Твердження захисника про те, що вирок суду першої інстанції складений з порушенням вимог закону, є безпідставними, оскільки вказаний вирок повністю відповідає вимогам ст.374 КПК України.
Так, судом у вироку зазначено докази на підтвердження встановлених обставин, у тому числі викладено суть показань обвинуваченого, потерпілого, свідків та експерта.
Висновки суду викладені у ясній та логічній формі та є абсолютно зрозумілими.
Вирок належним чином вмотивований та містить відповіді на всі доводи сторони захисту.
Твердження сторони захисту про те, що потерпіла ОСОБА_8 обмовила обвинуваченого, є необґрунтованими. Крім того, як убачається з матеріалів провадження, потерпіла була попереджена судом про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань та приведена головуючим до присяги.
Показання потерпілої узгоджуються з іншими доказами, на які послався суд у вироку, тому вважати ці показання недостовірними, жодних підстав немає.
Доводи апелянта про те, що свідок ОСОБА_11 нікого з відстані 300 м не впізнала, удару не бачила, що сталося, їй відомо зі слів потерпілої, є необґрунтованими та суперечать матеріалам кримінального провадження, оскільки як убачається з матеріалів провадження та оскаржуваного вироку, саме свідок ОСОБА_11 була свідком нанесення удару обвинуваченим потерпілій, про що і вказала в суді першої інстанції.

Посилання сторони захисту на те, що показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 є недопустимими доказами, оскільки вказані особи не були очевидцями події, а обставини їм відомі лише зі слів потерпілої, є безпідставними, оскільки показання вказаних свідків в аспекті вимог ч.6 ст.97 КПК України, хоча і є показаннями з чужих слів, проте ці показання підтверджуються іншими доказами, на які послався суд у вироку.
Доводи захисника в апеляційній скарзі про те, що не встановлено місце події, є необґрунтованим та спростовуються змістом вироку. Як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції у вироку, показання допитаних в судовому засіданні обвинуваченого та потерпілої є тотожними в частині, що стосується місця, дати та часу подій, що відбулися.

Доводи апелянта про те, що під час слідчого експерименту від 07 червня 2018 року за участю потерпілої ОСОБА_8 , остання не могла пояснити місце нанесення ударів, на думку колегії суддів, є помилковими та спростовуються відомостями з зазначеного протоколу, фото таблицею до нього та відеозаписом вказаної слідчої дії.
Те, що слідчий експеримент проводився без участі обвинуваченого (на що звертає увагу захисник), не вказує на недопустимість відомостей з цього протоколу як доказів, з огляду на таке.
Слідчий експеримент - це слідча дія, яка полягає в тому, що слідчий та/або прокурор у присутності понятих, а в необхідних випадках за участю спеціаліста, підозрюваного, потерпілого, свідка, захисника, представника, з метою перевірки та уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, проводить відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проводить інші необхідні досліди чи випробування.
Важливою умовою проведення слідчого експерименту є його проведення в умовах, максимально наближених до тих, у яких у минулому відбувалася досліджувана дія чи подія.
Як свідчать матеріали провадження та перевірено судом першої та апеляційної інстанцій, потерпіла ОСОБА_8 , якій були роз`яснені її процесуальні права, розповідала про дії обвинуваченого щодо неї, механізм нанесення останнім їй тілесних ушкоджень, показувала як вона прикривалась від ударів, при цьому зазначила, що в неї тріснула кістка, показуючи при цьому на ліву ліктьову кістку. Дане підтверджується і фотознімками з протоколу слідчого експерименту.
Обов`язковості проведення слідчого експерименту за одночасною участю потерпілої особи та обвинуваченого закон не вимагає.
Доводи апелянта про те, що у висновках експерта №2722 від 15 липня 2016 року, №3443 від 02 вересня 2016 року не зазначено перелом якої руки потерпілої кваліфікований як тілесне ушкодження середньої тяжкості, є безпідставними, оскільки у дослідницьких частинах обох висновків експерта вказано, що на рентгенограмі лівого передпліччя за 14 липня 2016 року визначається перелом середньої третини діафіза ліктьової кістки без зміщення, який (що відображено) у висновку, кваліфікується як перелом середньої третини діафіза ліктьової кістки без зміщення.

У висновку експерта №3443 від 02 вересня 2016 року чітко зазначено що закритий перелом третини діафаза лівої ліктьової кістки без зміщення кваліфікується як ушкодження середнього ступеню тяжкості, яке не є небезпечним для життя, але потягло за собою тривалий розлад здоров`я, більш ніж 21 день.

Твердження сторони захисту про те, що вірогідність отримання тілесного ушкодження ОСОБА_8 внаслідок удару при падінні потерпілої з висоти свого зросту об лавку експертами не розглядалась, спростовуються матеріалами провадження.

Так, як убачається з висновку експерта №3443, на вирішення експертизи поставлені наступні запитання, в тому числі: чи винили тілесні ушкодження у ОСОБА_14 у результаті падіння з висоти власного зросту без надання тілу прискорюючої падіння сили, на що експертом ОСОБА_15 надана відповідь, згідно з якою, утворення вищезазначених пошкоджень у ОСОБА_14 можливе при будь-якому розташуванні потерпілої відносно нападника за умови доступності зон пошкоджень.

В ході судового розгляду експерт роз`яснила свій висновок та пояснила, що при падінні таке ушкодження могло виникнути лише при взаємодії з обмеженою поверхнею.

В той же час, об`єктивних даних на підтвердження такої версії в матеріалах провадження немає, а сукупність досліджених судом доказів свідчить про те, що вказане тілесне ушкодження у потерпілої утворилося саме від удару, який їй наніс обвинувачений.

Відповідно, доводи сторони захисту про те, що обвинувачений ОСОБА_17 не наносив тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_8 спростовуються вищевказаними доказами, які поза розумним сумнівом підтверджують вчинення обвинуваченим інкримінованого йому правопрушення.
Окрім того, колегія суддів звертає увагу і на те, що при судовому розгляді сам обвинувачений показав, що він не пам`ятає, чи наносив удари потерпілий, чи ні, оскільки перебував у стані алкогольного сп`яніння.
Також, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами кримінального провадження, що обвинувачений раніше неодноразово вчиняв насильство відносно потерпілої, у зв`язку з чим остання неодноразово викликала працівників поліції.
Обвинувачений характеризується як конфліктна особа, що зловживає алкогольними напоями.
Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду, викладені у вироку, відповідають фактичним обставинам провадження.
Покарання обвинуваченому ОСОБА_6 призначено з дотриманням вимог ст.65 КК України, з врахуванням ступеню тяжкості та фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, а також особи обвинуваченого. Також суд обґрунтовано визнав обставиною, що обтяжує покарання, вчинення ОСОБА_6 правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.
При цьому суд дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, застосувавши положення ст.75 КК України та звільнивши обвинуваченого від призначеного основного покарання з випробуванням, з покладенням певних обов`язків.
Вирок в цій частині ніким не оскаржується.
З огляду на викладене, переглядаючи оскаржуваний вирок суду в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає цей вирок законним, обґрунтованим та вмотивованим і підстав для задоволення апеляційної скарги захисника не вбачає, оскільки доводи, викладені в зазначеній скарзі, правильності висновків суду не спростовують.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не встановлено.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 18 листопада 2019 року, яким ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за ч.1 ст.122 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4