Справа № 344/4056/18
Провадження № 11-кп/4808/152/20
Категорія ст. 199 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 на ухвалу колегії суддів Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05.02.2020 року про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , -

за участю: прокурора ОСОБА_7

обвинуваченої ОСОБА_6

захисника ОСОБА_8

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_6 просить постанову суду про продовження строку тримання під вартою скасувати, обрати щодо неї запобіжний захід у виді домашнього арешту. В обґрунтування доводів апелянт посилається на недопустимість доказів кримінальної справи, неправильний висновок експерта, невідповідність висновків суду першої інстанції, та на завідомо неправдиві свідчення свідків.

Оскаржуваною ухвалою колегії суддів суду першої інстанції задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_6 . Приймаючи таке рішення, колегія суддів суду першої інстанції дійшла висновку, що прокурором поза розумним сумнівом доведено, що ризики щодо можливого переховування ОСОБА_6 від суду, незаконного впливу на потерпілого, свідків, а також вчинення іншого кримінального правопорушення продовжують існувати, та застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не зможе запобігти зазначеним ризикам.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачена та її захисник підтримали доводи апеляційної скарги, просили ухвалу суду першої інстанції скасувати та обрати щодо ОСОБА_6 запобіжний захід у виді домашнього арешту;

- прокурор не підтримав доводи апеляційної скарги, просив ухвалу суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З наданих суду матеріалів вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується в закінченому замаху на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, виконавши усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі, а саме у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України (а.п. 2-8).

Як вбачається із матеріалів справи, питання про продовження строку тримання обвинуваченої ОСОБА_6 під вартою було вирішено на етапі судового розгляду.

При вирішенні питання про продовження строків тримання обвинуваченої особи під вартою у суді першої інстанції на стадії судового розгляду, а також при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції, вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, зазначено, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (справа «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (справа «Бекчиєв проти Молдови»).

Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 , суд першої інстанції, відповідно до ст. 178 КПК України, врахував те, що остання обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, санкція якої передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років, за закінчений замах на умисне вбивство, а тому, колегія суддів погоджується з тим, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, на даному етапі кримінального провадження, в змозі забезпечити уникненню ризиків, передбачених ст.177 КПК України.
Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Колегія суддів, оцінює суворість можливого покарання та визнає за реальну небезпеку можливість ухилення ОСОБА_6 від правосуддя у разі зміни обраного щодо неї запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт, а тому вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що більш м`який запобіжний захід не забезпечить належної поведінки обвинуваченої та не надасть можливості уникнути ризиків зазначених стороною обвинувачення.
Практика Європейського суду з прав людини до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою впродовж досудового розслідування ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, кожне наступне клопотання про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання у право особи на свободу.

Як вбачається з поданого до суду клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_6 , в ньому повно та всебічно викладені обставини, які свідчать про те, що остання, у разі обрання відносно неї більш м`якого запобіжного заходу може: 1) переховуватися від суду, оскільки обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено максимальне покарання у виді 15 років позбавлення волі та остання усвідомлює про неминучість покарання за вчинення злочину, а також звертає увагу суду на те, що ОСОБА_6 немає міцних соціальних зв`язків в м. Івано-Франківську; 2) незаконно впливати на потерпілого та свідків з метою перешкоджання повного встановлення обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, виходячи з того, що потерпілий ОСОБА_9 є співмешканцем обвинуваченої ОСОБА_6 , яка неодноразово вчиняла відносно нього протиправні дії із застосуванням фізичного насильства, а також звертає увагу суду на те, що обвинуваченій відомі місце мешкання свідків, оскільки останні є її сусідами; 3) вчинити інший злочин, виходячи з характеристики обвинуваченої, яка веде антигромадський спосіб життя, немає постійного джерелу прибутку, та схильна до вживання спиртних напоїв, у зв`язку із чим неодноразово вчиняла різного роду протиправні дії відносно оточуючих громадян (а.п. 17-19).

На думку колегії суддів, строк тримання під вартою був продовжений ОСОБА_6 з урахуванням доводів, що наведені у клопотанні прокурора в обґрунтування ризиків, які існували як на момент затримання підозрюваної, так і не зменшились та існують на даний час.

Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Суд апеляційної інстанції враховує, що при вирішенні питання про необхідність тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_6 необхідно враховувати наявність конкретного суспільного інтересу, який превалює над принципом поваги до свободи особистості з метою забезпечення конституційних засад спрямованих на захист найвищих соціальних цінностей в Україні, а саме прав людини та основоположних свобод та здоров`я людини, яка визнається в Україні найвищою соціальною цінністю згідно до ст. 3 Конституції України.

На думку колегії суддів, оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що задля забезпечення повного та об`єктивного судового розгляду даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.

Доводи апелянта про недопустимість доказів кримінальної справи, завідомо неправдиві свідчення свідків, неправильний висновок експерта, невідповідність висновків суду першої інстанції, не можливо перевірити на даному етапі кримінального провадження, оскільки вони можуть бути перевірені тільки під час ухвалення остаточного судового рішення, яким буде розглянуто по суті та вирішено питання про визнання особи винною у вчинені злочину та призначення їй покарання або виправдування.

Намагання надати оцінку доказам, які були досліджені в результаті судового розгляду кримінального провадження до ухвалення остаточного судового рішення, може бути визнано сторонами як ознака упередженості суду.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченої ОСОБА_6 колегією суддів, на даному етапі не встановлено, та апелянтом не доведено, у зв`язку з чим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання наявним ризикам, аніж тримання під вартою.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення щодо продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 судом першої інстанції дотримані вимоги закону та й права особи, які гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Крім того, з огляду на положення ч. 4 ст. 183 КПК України, колегія суддів вважає, що суд правомірно скористатися правом не визначати ОСОБА_6 розміру застави, оскільки вона обвинувачується у вчиненні злочину із застосуванням насильства.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції повинен вживати необхідних заходів щодо розгляду кримінального провадження у розумні строки, що прямо передбачено ст. 12 КПК України, та повинні бути співмірними з розумними строками тримання обвинуваченого під вартою.

Обвинувачена ОСОБА_6 перебуває під вартою з 2018 року, в той час як недотримання строків розгляду, може призвести до порушення конституційного права на судовий захист, що гарантовано ст. 55 Конституції України, та негативно впливати як на ефективність правосуддя, так й на авторитет судової влади.

Колегія суддів вважає, що ухвала слідчого судді є законною та обґрунтованою, відповідає положенням Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та підстав для її скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді - без змін.

Керуючись вимогами ст.ст. ст.ст. 376, 404, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Ухвалу колегії суддів Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05.02.2020 року про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4