Справа № 755/5858/20
№1-кп/755/964/20
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" травня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001357 від 22.02.2020 року, за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кишенів Республіки Молдова, українця, громадянина України, працюючого неофіційно таксистом, перебуваю чого у цивільному шлюбі, із середньо-спеціальною освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: 27.12.2002 року Краснолиманським міським судом Донецької області за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі; 19.06.2003 року Краснолиманським міським судом Донецької області за ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 121, ч. ч. 1, 4 ст. 70 КК України до 9 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, 11.11.2009 року звільнений з Божковської ВК Полтавської області № 16 умовно-достроково, невідбутий строк 2 роки 4 місяці 27 днів; 14.07.2010 року Краснолиманським міським судом Донецької області за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 71 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 , 21 лютого 2020 року, приблизно 00 годині 45 хвилин, рухався на орендованому автомобілі марки «Hyundai getz», д.н.з. НОМЕР_1 , по Броварському пр-ту в м. Києві, у напрямку м. Бровари та підвозив на передньому пасажирському сидінні пасажира ОСОБА_5 . Проїжджаючи неподалік зупинки громадського транспорту «Птахофабрика» в сторону Броварів, у ОСОБА_3 виник злочинний умисел, спрямований на відкрите, повторне викрадення чужого майна, що належить потерпілій ОСОБА_5 . Реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на відкрите викрадення чужого майна повторно, ОСОБА_3 зупинив автомобіль у районі зазначеної зупинки громадського транспорту, після чого, із руки ОСОБА_5 зняв обручку із золота, вартістю 7539 гривень 00 копійок, браслет «Pandora», вартістю 6000 гривень 00 копійок, смарт-годинник «Хіаomi», вартістю 2500 гривень 00 копійок, забрав жіночу сумку, в якій знаходились мобільний телефон «SamsungА10» ІМЕІ № НОМЕР_2 , вартістю 4000 гривень 00 копійок, паспорт громадянина України, довідка про присвоєння ідентифікаційного коду, кредитні картки «Приватбанк», грошові кошти в сумі 2000 гривень 00 копійок. Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_3 , утримуючи викрадене майно при собі, при цьому, усвідомлюючи, що його дії мають відкритий характер, залишив потерпілу ОСОБА_5 неподалік зупинки громадського транспорту «Птахофабрика», що за адресою: м. Київ, пр-т Броварський, 44, та поїхав з місця події. У подальшому, того ж дня, перебуваючи за адресою: м. Бровари, вул. Грушевського, 9/1, ОСОБА_3 за допомогою документів, мобільного телефону та кредитних карток потерпілої ОСОБА_5 зняв із банкомату грошові кошти з банківських карток потерпілої в сумі 18000 гривень 00 копійок. У подальшому, ОСОБА_3 відкрито викраденим майном та грошовими коштами розпорядився на власний розсуд, чим завдав потерпілій ОСОБА_5 матеріальної шкоди на загальну суму 38 059 гривень 00 копійок.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 винним себе за ч. 2 ст. 186 КК України визнав та показав, що 21.02.2020 року, працював таксистом та підвозив потерпілу, яку вирішив покатати по м. Києву, оскільки вона йому сподобалася. Потім, десь приблизно о 00 годині 40 хвилин, він, поїхав на Броварський проспект, зупинився біля зупинки громадського транспорту та вирішив забрати у потерпілої речі. Потерпіла повідомляла йому, що в неї є чоловік та прохала йому зателефонувати. Коли він зупинився, то забравши речі потерпілої попросив її, щоб вона покинула автомобіль. Потерпіла у свою чергу вийшла, він залишив її на зупинці та з викраденими речами поїхав у сторону Броварів. Зазначив, що оскільки йому потрібні були кошти, то він вирішив забрати у потерпілої обручку, браслет, банківські картки та гаманець з грошима, тобто, ті речі, що вказані в обвинувальному акті. Далі, він поїхав додому, де знайшов у викраденій сумці потерпілої телефон, через який взяв кредит на ім`я останньої. Зокрема, показав, що зняв з банківської картки потерпілої кошти. Зазначив, що йому потрібні були кошти, оскільки на той час, був залежним від ігрових автоматів, а також, у його цивільної дружини є діти, які потребують його допомоги. Крім того, пояснив, що розуміє, що його дії були умисними, відкритими, жалкує, що так сталося, вину визнає, щиро кається, шкоду частково відшкодував та прохав надати йому шанс на виправлення без призначення міри покарання, пов`язаної з позбавленням волі. Крім того, зазначив, що всі обставини, викладені в обвинувальному акті, а саме: дата, час, місце скоєння ним кримінального правопорушення, відповідають дійсності.

Покази ОСОБА_3 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому, суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Положення ч. 3 ст. 349 КПК України, роз`яснено судом у судовому засіданні учасникам кримінального провадження.

Крім того, такий порядок судового розгляду повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи "Відносно спрощеного кримінального правосуддя" та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яких суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.
За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст обставин кримінального провадження, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням письмових документів, а саме: протоколів огляду місця події від 21.02.2020 року та 19.03.2020 року; протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 19.03.2020 року; постанови про визнання та долучення до матеріалів кримінального провадження речових доказів від 19.03.2020 року; протоколу проведення слідчого експерименту від 16.04.2020 року та матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_3 .

Відповідно до ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Зокрема, згідно зі ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Наведені вище докази, в їх сукупності, суд визнає належними та допустимими у розумінні діючого кримінального процесуального законодавства.

Зокрема, відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 10, грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.

Проаналізувавши всі докази, суд приходить до висновку, що надані стороною обвинувачення докази в їх сукупності, повністю підтверджують дані про місце, час, спосіб, мотив та обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Зважаючи на викладене вище, суд приходить до обґрунтованого висновку про доведеність стороною обвинувачення винуватості ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченогоч. 2 ст. 186 КК України.

Аналізуючи наведене, суд вважає, що вина ОСОБА_3 у тому, що він своїми умисними діями вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, є доведеною, тому знаходить правильною кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 186 КК України

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно зі ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Згідно зі ч. 1 ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Таким чином реалізується принцип невідворотності кримінального покарання за вчинений злочин.

Крім того, ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

При обранні виду та міри покарання суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових злочинів.

Так, суд, відповідно до ст. 65 КК України, при призначенніобвинуваченому виду і міри покарання, приймає до уваги характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким, конкретні обставини кримінального провадження (вину визнав повністю, щиро каявся, частково відшкодував шкоду), дані про його особу, зокрема: під наглядом лікаря-психіатра й лікаря-нарколога не перебуває, раніше неодноразово судимий.

Згідно зі ст. 66 КК України, суд визнає пом`якшуючою обставиною щире каяття обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненому.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено. хоча, суд вбачає обтяжуючу обставину рецидив злочинів (ст. 121 КК України), однак, державним обвинуваченням ОСОБА_3 цього висунуто не було, від цього він не захищався, тому суд не виходить за межі висунутого обвинувачення і не бере цю обставину як обтяжуючу.

З урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення ОСОБА_3 , його особи - раніше неодноразово судимий за вчинення злочинів проти власності, конкретних обставин кримінального провадження, суд вважає, що його перевиховання і виправлення неможливо без ізоляції від суспільства і не знаходить підстав для застосування ст. ст. 69, 75 КК України, однак, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, ставлення обвинуваченого до скоєного (вину визнав повністю, щиро каявся у скоєному), даних про його особу, суд приходить до висновку про призначення йому міри покарання у розмірі, наближеному до мінімального, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 186 КК України.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Процесуальні витрати у кримінальному проваджені не понесені.

Речові докази у кримінальному проваджені вирішено, відповідно до ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ч. 3 ст. 349, ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винуватим за ч. 2 ст. 186 КК України та призначити йому покарання у виді 4 (чотирьох) років 3 (трьох) місяців позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_3 у вигляді домашнього арешту залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту його затримання.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Процесуальні витрати у кримінальному проваджені не понесені.

Речові докази у кримінальному провадженні, а саме: браслет «Pandora» та мобільний телефон «Samsung А10»; ІМЕІ № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , що передані під зберігальну розписку потерпілій ОСОБА_5 залишити у її власності.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити ОСОБА_3 , потерпілій та прокурору.

Суддя: