КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарях ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
ОСОБА_8 ,
з участю прокурорів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,
захисника ОСОБА_13 ,
обвинуваченого ОСОБА_14 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 0010334 стосовно

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вишеньки Бориспільського району Київської області,громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 187 КК України, за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_13 та заступника прокурора міста Києва ОСОБА_15 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 04 травня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 04 травня 2017 року ОСОБА_14 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання:
- за ч. 2 ст. 121 КК України - у виді 8 років позбавлення волі;
_________________________________________________________________
Справа №11-кп/824/320/2020 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_16
Категорія: ч. 2 ст. 121 КК України Доповідач ОСОБА_1
- за ч. 2 ст. 186 КК України - у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно до відбуття ОСОБА_14 призначено 8 років позбавлення волі.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_17 задоволено частково та постановлено стягнути на її користь з обвинуваченого ОСОБА_14 на відшкодування моральної шкоди 150 000 гривень.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів.

Суд визнав доведеним, що ОСОБА_14 , маючи умисел на протиправне заподіяння шкоди здоров`ю ОСОБА_18 , який був мотивований некоректною поведінкою останнього відносно його колишньої дружини ОСОБА_19 , вступивши у попередню змову з невстановленою досудовим слідством особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, 19.11.2014 року приблизно о 17 год. 20 хв. прибув у лісопаркову зону за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 16, де знаходився ОСОБА_18 . З метою реалізації свого злочинного умислу, ОСОБА_14 та невстановлена досудовим слідством особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, підійшли до ОСОБА_18 , який сидів на лавочці. Між потерпілим ОСОБА_18 та ОСОБА_14 відразу виник словесний конфлікт, який переріс у обопільну бійку, в ході якої ОСОБА_14 заподіяв потерпілому тілесні ушкодження у виді синця на повіці лівого ока, множинні дрібні садна на обличчі та грудях, що мають ознаки легких тілесних ушкоджень; забійну рану в потиличній області голови, що має ознаки легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, та предметом, який має колюче-ріжучі властивості типу клинка ножа, тримаючи його у правій руці, наніс один цілеспрямований удар в область лівого стегна ОСОБА_18 , внаслідок чого, останньому було заподіяне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя, а саме: одна колото-різана рана на передньо-внутрішній поверхні лівого стегна з раньовим каналом, що проходить у напрямку спереду назад, горизонтально та справа наліво, за ходом якого пошкоджені шари м`яких тканин стегна, стегнова артерія та стегнова вена, після спричинення якого через проміжок часу в межах 30-40 хвилин потерпілий ОСОБА_18 помер. Смерть ОСОБА_18 настала від колото-різаного поранення лівого стегна з ушкодженням стегнової артерії і вени та розвитком крововтрати.
Після чого, ОСОБА_14 та невстановлена досудовим слідством особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, керуючись раптово виниклим умислом на відкрите викрадення майна потерпілого ОСОБА_18 , роздягнули останнього, а саме: зняли з нього чорну куртку типу «пуховик», вартістю 2300 гривень, спортивну олімпійку темного кольору, вартістю 370 гривень, джинси світлого кольору, вартістю 1730 гривень, зимову шапку чорного кольору, вартістю 247 гривень, кросівки «Нью баланс» з жовтими вставками, вартістю 2250 гривень, а також відкрито викрали належні ОСОБА_18 : чоловічу сумку через плече «Адідас», вартістю 500 гривень, шкіряний гаманець чорного кольору, вартістю 150 гривень, мобільний телефон «Нокіа 1100», вартістю 250 гривень, з сім-карткою стартового пакету оператора «Лайф», вартістю 15 гривень, мобільний телефон «Флай», вартістю 3500 гривень, з сім карткою пакету оператора «Київстар», дві картки банку «Приват Банк», які для потерпілого цінності не представляють, а всього відкрито викрали майна на загальну суму 11 327 гривень, після чого, 19.11.2014 року приблизно о 20 год. 15 хв. ОСОБА_14 , невстановлена досудовим слідством особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, зустрівшись з ОСОБА_20 , попрямували до озера, розташованого на перехресті вулиці Закревського та проспекту Маяковського, де застосувавши речовину для розпалювання багаття, спалили одяг та частину речей потерпілого ОСОБА_18 , таким чином, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

На вказаний вирок суду заступник прокурора міста Києва ОСОБА_15 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просить скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_14 визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 187 КК України, та призначити йому покарання за ч. 2 ст. 121 КК України у виді 9 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 187 КК України у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ст. 70 КК України призначити покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що судом першої інстанції незаконно та необґрунтовано змінено правову кваліфікацію дій обвинуваченого з ч. 2 ст. 187 КК України на ч. 2 ст. 186 КК України на підставі показань самого обвинуваченого, не взявши до уваги конкретні обставини вчинення злочину, викладені в обвинуваченні, підтверджені дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме: даними протоколів огляду місця події від 20.11.2014, схемою та фототаблицями до них; протоколів огляду від 26.11.2014, 12.02.2015, 20.01.2015; речовими доказами; висновками судово-медичних експертиз №2926/2 від 22.01.2015, №9/2926/2 від 05.02.2015; висновками судово-медичних імунологічних експертиз № 461 від 13.01.2015, № 462 від 24.12.2014, № 460 від 08.01.2015; висновком генетичної експертизи №17 від 23.02.2015.

До того ж, виходячи із встановленої кількості, тяжкості та локалізації тілесних ушкоджень, завданих потерпілому та факту заволодіння його майном безпосередньо після нападу, дії обвинуваченого об`єктивно вимагають кваліфікації саме за ч. 2 ст. 187 КК України, тому висновок суду першої інстанції про перекваліфікацію дій останнього на ст. 186 КК України не ґрунтується на зазначених вище допустимих і належних доказах та є нелогічним, оскільки, за умови заперечення спрямованості умислу обвинуваченого на вчинення розбою під час спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, судом не наведено доказів на обґрунтування свого висновку про відкритий характер протиправного заволодіння майном ОСОБА_18 .
Крім того, показання ОСОБА_21 про відсутність умислу на викрадення майна потерпілого спростовуються його ж показаннями щодо викрадення банківських карток, телефону та одягу ОСОБА_18 , та подальше намагання зняти кошти в банкоматі, а щодо такого розпорядження майном потерпілого надав показання в суді і свідок ОСОБА_20 .

Окрім цього, при призначенні покарання, близького до мінімальної межі санкції інкримінованої статті, за межами уваги суду першої інстанції, без необхідної оцінки залишились дані про підвищену суспільну небезпеку особи обвинуваченого, що вчинив злочини проти життя та здоров`я, зокрема злочин передбачений ч. 2 ст. 121 КК України, який є тяжким, при цьому, відповідно до статей 3 і 27 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.
Також, при призначенні покарання, близького до мінімального, визначеного санкцією статті, суд не прийняв до уваги всю тяжкість наслідків, що настали та ставлення обвинуваченого до вчиненого діяння, оскільки, останній, нанісши безліч тілесних ушкоджень, в тому числі ножове поранення ОСОБА_22 , усвідомлюючи, що особа стікає кров`ю, залишив його в безлюдному місці, не викликавши карету швидкої медичної допомоги.
Тому, аналізуючи обставини вчинення кримінального правопорушення та дані про особу обвинуваченого, який серед іншого володіє бойовими мистецтвами, часткове визнання вини, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, а отже й каяття у вчиненому, покарання у виді 9 років позбавлення волі за ч. 2 ст. 121 КК України буде достатнім для виправлення ОСОБА_21 .
Таким чином, суд першої інстанції при ухваленні вироку припустився помилки, перекваліфікувавши дії обвинуваченого з ч. 2 ч. 187 КК України на ч. 2 ст. 186 КК України, чим допустив невідповідність висновків, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що стало причиною призначення покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

В апеляційній скарзі зі змінами захисник ОСОБА_13 , вважаючи вирок суду незаконним через невідповідність висновків суду фактичним обставинам, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а призначене покарання за видом явно несправедливим через суворість призначеного покарання, та розгляд справи судом в неповному обсязі, просить вирок суду змінити та, визнавши ОСОБА_14 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України, призначити йому покарання у виді 3 років позбавлення волі, а по обвинуваченню у скоєнні інших злочинів виправдати. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_14 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, з покладенням на нього обов`язків передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 76 КК України. Стягнути з ОСОБА_14 на користь ОСОБА_17 в рахунок відшкодування шкоди 20 000 грн., в решті позову відмовити.
В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на те, що у судовому засіданні під час допиту експерта ОСОБА_23 було встановлено, що на обговорення експертній комісії не ставилось таке питання як: «Чи перебував і/або міг перебувати обвинувачений ОСОБА_24 в момент здійснення правопорушення в тимчасово збудженому емоційному стані з урахуванням: пояснень обвинуваченого, характеризуючих даних потерпілого, пояснень свідків та матеріалів відтворення моменту злочину наявних у справі?», та, оскільки до складу комісії не входив експерт-психолог, тому психологічний стан обвинуваченого на час скоєння злочину не вивчався.

Тому сторона захисту подала клопотання про призначення комплексної психолого-психіатричної експертизи, метою якої є встановлення у обвинуваченого наявності або відсутності тимчасового розладу психічної діяльності, фізіологічного афекту (нормальної, але надзвичайно сильної емоційної реакції) чи інших емоційних станів у момент скоєння правопорушення та яка дозволяє відмежувати хворобливі форми афективних реакцій від нехворобливих і винести висновок про осудність-неосудність підекспертного, оскільки без експертної оцінки саме психологічного стану обвинуваченого на час скоєння злочину, неможливо об`єктивно і достовірно встановити мотиви та намірів обвинуваченого в тяжких злочинах, а тому неможливо вірно кваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_24 .

Крім того, на час проведення амбулаторної експертизи, не були відомі всі характеризуючи відомості потерпілого та обвинуваченого, не були допитані всі свідки, а тому, провести саме оцінку психологічного стану обвинуваченого на час скоєння злочину не було можливості.

Між тим, у задоволенні даного клопотання судом було відмовлено, чим грубо порушено процесуальні та конституційні права обвинуваченого на справедливий розгляд справи, та право обвинуваченого на «змагальність» у судовому процесі, що в подальшому призвело до невірної оцінки доказів по справі, а також є підтвердженням неповноти судового розгляду.
Щодо перекваліфікації судом дій ОСОБА_14 , за результатами допиту свідка ОСОБА_25 , з ч. 2 ст. 187 на ч. 2 ст. 186 КК України, то суд до його показань мав ставитись критично, оскільки він, по-перше, багато разів передопитуючись на досудовому слідстві, кожного разу щось змінював, а по-друге, свідок ОСОБА_26 раніше судимий, а тому надавав показання проти ОСОБА_21 , щоб перекласти відповідальність на нього, розуміючи те, що, якщо він вкаже, що він, знаходячись у стані алкогольного сп`яніння та на власний розсуд, пішов до банкомату, то йому також може бути пред`явлено обвинувачення, як співучасника в злочині. До того ж ОСОБА_24 обвинувачується в злочинах, які скоєні групою осіб, але будь-яких інших фактичних доказів про скоєння злочинів групою осіб стороною обвинувачення не надано для оцінки суду.
Також судом було змінено кваліфікацію дій обвинуваченого на ч. 2 ст. 186 КК України і на підставі того, що сторона обвинувачення не надала суду будь-яких доказів у підтвердження обставин для кваліфікації дій ОСОБА_14 за ч. 2 ст. 187 КК України, з чим також погоджується і сторона захисту, однак, не може погодитись з судом в кваліфікації дій обвинувачення по ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки головними кваліфікуючими ознаками цього злочину є відкрите заволодіння чужим майном, тому особи, які знаходились поряд з потерпілим, та сам потерпілий мав розуміти, що ОСОБА_14 здійснює заволодіння майном.

Між тим, як вбачається із матеріалів провадження, не має жодної особи яка б була присутня під час протиправних дій обвинуваченого, а сам потерпілий помер, також повністю відсутні фактичні і фізичні докази того, що всі дії обвинуваченого були узгоджені з іншою особою, а тому кваліфікувати дії обвинуваченого, як злочин передбачений ч. 2 ст. 186 КК України або ч. 2 ст. 187 КК України не можливо.
Крім того, обставини, які описує свідок ОСОБА_26 , не є доказами саме злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186 КК України або ч. 2 ст. 187 КК України, так як він особисто не був присутній під час обставин отримання речей, а в подальшому самі речі фактично були знищенні.
А щодо посилання суду у вироку на постанови слідчого про вилучення під час ОМП фрагментів звуглених залишків матеріалу схожого на тканину та на висновки експертів, то дослідження самої тканини для встановлення походження речі, не проводилось, а фактично, звуглені залишки свідчать лише про те, що були спалені речі, але досудовим слідством не встановлено, які саме речі спалені, необхідні експертизи не зроблені, не визначено тип тканини, об`єм залишків та інше, а тому ґрунтувати вирок на сумнівному доказі, який належно не досліджено, і викликає сумнів - незаконно.

Тому, сторона захисту додержується того, що дії, які були здійсненні обвинуваченим ОСОБА_14 після нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_18 , спрямовані на приховування більш тяжкого злочину, та здійсненні в тимчасово збудженому емоційному стані, а тому не мають корисливого мотиву злочину.

Однак, суд не вірно застосовує закон про кримінальну відповідальність, і при відсутності кваліфікуючих ознак (мотиву, умислу), відсутності об`єктивної сторони злочину, мав повністю виправдати обвинуваченого в частині обвинувачення по ч. 2 ст. 187 КК України, а не змінювати на іншу кваліфікацію.

Щодо кваліфікації та обґрунтування суду кваліфікації по обвинуваченню ОСОБА_14 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, то суд при оцінці показань обвинуваченого ОСОБА_21 невірно приходить до висновку, що обвинувачений займався тайським боксом, працював у спортивному клубі, а отже, є фізично підготовленою особою, яка володіє прийомами бойового мистецтва, що, на думку суду, виключає вірогідність того, що потерпілий ОСОБА_18 своїми діями міг подужати обвинуваченого під час бійки, змусивши його захищатися.
При цьому, суд посилається на пояснення ОСОБА_21 , котрі він надавав на обстеженні при проведенні судово-психіатричного дослідження, але жодної перевірки цих фактів з боку суду не було. Між тим, ОСОБА_24 займався тайським боксом в шкільному періоді життя, професійно не приймав участі у змаганнях, батьки відвели сина займатись спортом для розвитку хлопчика, а не для професійного тренування, і до того ж, ОСОБА_14 був звільнений від проходження військової служби за станом здоров`я, працював в спортивному клубі охоронцем, а тому робити висновки, що ОСОБА_14 фізично сильніший за потерпілого та, що потерпілий не міг спровокувати бійку не можна, тому що, потрібно брати до уваги особистості як потерпілого, так і обвинуваченого.
Також суд при дослідженні доказів та в обґрунтування вироку не бере до уваги і не оцінює показання свідків ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , які підтвердили факт того, що потерпілий ОСОБА_30 був емоційно нестабільній, агресивно поводився в суспільстві, раніше судимий, а також не бере до уваги і характеристику потерпілого, надану стороною захисту, та зовсім не дає оцінку характеризуючим обвинуваченого матеріалам, що свідчить про те, що суд не об`єктивно оцінює докази, неповно вивчає матеріали кримінального провадження та невірно надає кваліфікацію діям обвинуваченого.
Між тим, на думку апелянта, загальні дії обвинуваченого можна кваліфікувати як вбивство через необережність внаслідок злочинної недбалості, що передбачено ст. 119 КК України, оскільки ОСОБА_24 не передбачав можливості настання смерті від нанесення удару ножем, хоча міг це передбачити, тому що він бачив, що йде кров, та потерпілий став менш активним в своїх діях.
Крім того, вказує й на те, що в обвинувальному акті зазначено пом`якшувальною обставиною - з`явлення із зізнанням, проте при винесенні вироку, суд не вбачає обставин, передбачених ст.ст. 66, 67 КК України. Однак, з таким висновком суду сторона захисту не погоджується, оскільки обвинувачений за власним бажанням, каючись, прийшов до органів досудового слідства, добровільно надавав показання, активно сприяв розкриттю злочину, почав відшкодовувати моральну шкоду матері потерпілого, що підтвердила у судовому засіданні особисто потерпіла, і скоїв злочин, викликаний неправомірними діями самого потерпілого (агресивна поведінка). Також на утриманні ОСОБА_21 знаходиться батько, який є інвалідом І групи, матір пенсіонерка та малолітня дочка. Все це обставини, які пом`якшують покарання, але суд не бере це до уваги, що призводить до несправедливого через суворість призначеного покарання, а також стягнення з обвинуваченого моральної шкоди в розмірі 150 000 грн., але такий розмір є необґрунтованим та стягнутим на підставі тиску на суд у виді істерик, які кожного разу утворювала мати потерпілого, та, оскільки дії обвинуваченого не були умисні і не спрямовані на заподіяння моральної та матеріальної шкоди потерпілому, тому моральна шкода в розмірі 150 000 грн., є непомірно великою, при цьому ОСОБА_24 добровільно сплатив вже 6 000 грн. моральної шкоди ОСОБА_17 .

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника ОСОБА_13 на підтримку доводів апеляційної скарги сторони захисту і їх заперечення проти задоволення апеляційної скарги прокурора, а також прокурора на підтримку апеляційної скарги сторони обвинувачення і заперечення проти апеляційної скарги сторони захисту, повторно частково дослідивши за клопотаннями учасників судового провадження в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України докази, в тому числі допитавши обвинуваченого ОСОБА_14 , провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Аналізуючи вищезазначені положення чинного законодавства, колегія суддів вважає, що в ході судового розгляду даного кримінального провадження та при ухваленні вироку суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.
Так, суд першої інстанції, розглянувши дане кримінальне провадження, відповідно до положень ч. 1 ст. 337 КПК України, в межах висунутого обвинувачення, на переконання колегії суддів, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_14 у завданні удару ножем в область лівого стегна ОСОБА_18 та заподіянні колото-різаного поранення лівого стегна з ушкодженням стегнової артерії і вени та розвитком крововтрати, що є тяжким тілесним ушкодженням, небезпечним для життя, вчиненого групою осіб, від якого в подальшому настала смерть потерпілого, що відповідає фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджений дослідженими в судовому засіданні та наведеними у вироку доказами в їх сукупності, які оцінені судом першої інстанції відповідно до положень ст. 94 КПК України.

Зокрема, винуватість ОСОБА_14 у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, вчиненого групою осіб, що спричинило смерть ОСОБА_18 , підтверджується:

- показаннями в суді першої інстанції свідка ОСОБА_19 , що вона є колишньою дружиною ОСОБА_18 , з яким у них подружнє життя не склалося та вони розлучилися. Після розлучення ОСОБА_18 переслідував її, зустрічаючи з роботи, погрожував, заставляв вступати з ним в інтимні стосунки. В листопаді 2014 року ОСОБА_14 сказав, що якщо буде в той же час їхати, то зустріне її з роботи. 19.11.2014 року приблизно о 17 год. 10 хв. вона вийшла з роботи, почула якийсь крик, але нічого не запідозривши, пішла на маршрутне таксі і поїхала додому. Наступного дня увечері до неї приїхали працівники міліції та повідомили, що знайшли ОСОБА_18 і показали його тіло на фото.
- показаннями у судовому засіданні свідка ОСОБА_29 , що ОСОБА_18 її зять, а ОСОБА_14 - двоюрідний брат. Після розлучення її доньки ОСОБА_19 з ОСОБА_18 , останній почав переслідувати доньку, вривався до них додому, були бійки, вів себе неадекватно. Вони писали на нього заяви в міліцію, оскільки він проникав до їх будинку, підпалював його. ОСОБА_19 проводили та зустрічали з роботи. Особисто вона не просила ОСОБА_14 , щоб він причиняв ОСОБА_18 тілесні ушкодження. Коли ОСОБА_14 приїхав до них додому після 19.11.2014 року, то казав, що бачив ОСОБА_18 і дав йому пару стусанів.
- показаннями у суді свідка ОСОБА_31 про те, що, на прохання ОСОБА_14 , він на своєму автомобілі забрав ОСОБА_14 та ще одного чоловіка з лісу в районі метро «Червоний хутір» та підвіз до вул. Драйзера, 10. У ОСОБА_14 з собою були якісь пакети, які він поклав під ноги, сівши до автомобіля. Він пропонував покласти їх в багажник, але обвинувачений відмовився.
- показаннями у судовому засіданні свідка ОСОБА_20 , що вони товаришували з ОСОБА_14 , і одного разу ОСОБА_14 прийшов до нього додому та вони випивали і той розповідав, що колишній чоловік його племінниці ОСОБА_19 - ОСОБА_18 переслідує її, б`є, шкодить тестю і тещі. Він просив поїхати з ним до ОСОБА_18 і поговорити з ним "по-чоловічому", тобто пару разів дати в обличчя, щоб той залишив ОСОБА_19 у спокої. В цей же день вони разом з ОСОБА_14 та ОСОБА_32 їздили до станції метро "Харківська" та прийшли у двір будинку, де проживав ОСОБА_18 , але його не дочекалися. На наступний день ОСОБА_14 поїхав до ОСОБА_18 разом з ОСОБА_32 , а також просив і його поїхати разом з ними, але його не пустила дружина. Зі слів ОСОБА_14 йому відомо, що в районі станції метро "Бориспільська" ОСОБА_14 з ОСОБА_32 зустріли ОСОБА_18 . ОСОБА_14 почав боротися з потерпілим та вдарив його ножем в область ноги. Коли ОСОБА_33 і ОСОБА_14 йшли, то потерпілий хрипів. Того ж дня увечері йому подзвонив ОСОБА_33 і сказав, що треба зустрітись. При зустрічі у ОСОБА_14 і ОСОБА_34 були два пакети з речами. ОСОБА_14 сказав, що речі в крові і їх треба спалити, та сам пішов на заправку і придбав розпалювач. Біля озера на вул. Закревського, речі були спалені. Крім того, ОСОБА_14 дав йому дві банківські картки, з якими він пішов до банкомату та намагався зняти гроші. ОСОБА_14 сказав, що картки належать ОСОБА_18 . Крім того, ОСОБА_14 віддав йому мобільний телефон «Флай» і попросив залишити у себе, поки він не вирішить що з ним робити, а через 1-2 дні забрав телефон. Після того, як спалили речі, вони пішли додому. Також, в той день ОСОБА_14 заходив до ОСОБА_34 перевдягнутись, оскільки його речі були в крові. Після цього вони втрьох їздили у с. Вишеньки, де мати ОСОБА_19 - ОСОБА_29 повідомила, що ОСОБА_18 помер.
- показаннями у суді свідка ОСОБА_35 про те, що 19.11.2014 року приблизно 17 год. 20 хв., коли вона вийшла з роботи (вул. Бориспільська, 16) і йшла до зупинки маршрутного таксі, то декілька раз чула крик молодого чоловіка про допомогу. Вона нічого не бачила, тільки чула голос, але так як їй стало страшно, вона не пішла туди подивитись. Викликали міліцію, але, не дочекавшись її, поїхала додому.
- даними протоколів огляду місця події від 20.11.2014 року з додатками до них, відповідно до яких, в ході огляду земельної ділянки, розташованої неподалік будівлі 16 по вул. Бориспільській в м. Києві, був виявлений труп ОСОБА_18 з тілесними ушкодженнями та вилучені змиви речовини бурого кольору, нігтьові зрізи з трупа ОСОБА_18 , а також було виявлено та вилучено: змиви речовини бурого кольору з листя під лавочкою; три пластикові стаканчики; капюшон чорного кольору; картуз літній темного кольору; кросівок лівий синього кольору «NB» М-410; сім недопалків; два чеки; змиви з листя та лавочки плям бурого кольору; фрагмент ремня із застібкою та дві скляних пляшки. (т.1 а.п. 20-33, 35-46).
- речовими доказами у провадженні, якими, згідно постанов слідчого від 17.12.2014 року та 11.02.2015 року, визнані вилучені під час огляду місця події змиви речовини бурого кольору, недопалки, зрізи нігтьових пластин, капюшон чорного кольору, кросівок лівий синього кольору «NB» М-410 (т. 1 а.п. 53-54, 60, 61).
- даними висновку судово-медичної експертизи №2926/2 від 22.01.2015 року, відповідно до якого: при судово-медичному дослідженні трупа ОСОБА_18 виявлено: колото-різане поранення лівого стегна: одна колото-різана рана на передньо-внутрішній поверхні лівого стегна - рана з рівними, не зсадненими краями, лівим загостреним та правим П-подібним кінцями, глибина рани перевищує її довжину, з рановим каналом, що проходить у напрямку спереду-назад, горизонтально та справа-наліво, за ходом якого пошкоджені шари м`яких тканин стегна, стегнова артерія, стегнова вена. Наявне колото-різане поранення лівого стегна має ознаки прижиттєвого, спричинено внаслідок дії колюче-ріжучого предмету типу клинка ножа, що мав обушок П-подібного профілю та лезо з протилежного боку, напрямок якої співпадає з напрямком ранового каналу у тілі потерпілого; забійна рана в потиличній області голови, синець на верхній повіці лівого ока, садна на спинці та крилах носа (числом 5), садна на передній поверхні грудей праворуч (числом 7). Ці ушкодження мають ознаки прижиттєвих, утворились від дії тупого предмета. Смерть ОСОБА_18 настала від колото-різаного поранення лівого стегна з ушкодженням стегнової артерії і вени та розвитком крововтрати, яке має ознаки тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя, після спричинення якого через проміжок часу в межах 30-40 хвилин потерпілий ОСОБА_18 помер. Забійна рана голови має ознаки легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, а наявні у потерпілого синець на повіці лівого ока, множинні дрібні садна на обличчі та грудях мають ознаки легких тілесних ушкоджень (т. 1 а.п. 75-79).
- даними висновків судово-медичної імунологічної експертизи № 461 від 13.01.2015 року та № 462 від 24.12.2014 року, за якими: на аркуші паперу, на який зроблені змиви плям бурого кольору з листя дерев, та на марлевому тампоні, на який зроблені змиви плям бурого кольору з листя дерев під лавочкою, вилучених під час огляду місця події, виявлена кров людини і не виключається її походження від потерпілого ОСОБА_18 (т. 1 а.п. 93-97, 101-105).
- даними висновку судово-медичної експертизи №9/2926/2 від 05.02.2015 року, відповідно до якого: колото-різане поранення у ОСОБА_18 та інші тілесні ушкодження ( забійна рана в потиличній області голови, синець на верхній повіці лівого ока, садна на спинці та крилах носа, садна на передній поверхні грудей праворуч) могли утворитися при обставинах, на які вказав обвинувачений ОСОБА_14 в ході проведення слідчого експерименту 02.12.2014 року (т. 1 а.п. 87-89, т. 2 а.п. 23-27).
А також і показаннями самого обвинуваченого ОСОБА_14 , в т.ч. під час апеляційного розгляду, про те, що 19 листопада 2014 року він разом з своїм товаришем ОСОБА_36 поїхали, щоб забрати його племінницю ОСОБА_19 з роботи, оскільки її колишній чоловік ОСОБА_18 переслідував її та вчиняв відносно неї насильницькі дії. Коли вони приїхали до місця роботи ОСОБА_19 , то неподалік прохідної побачили ОСОБА_18 , до якого він вирішив підійти і поговорити з приводу того, щоб він не переслідував його племінницю. При цьому ОСОБА_37 залишився біля прохідної, а він сам пішов до ОСОБА_18 , який, побачивши його, розлютився та став кричати, питаючи навіщо він прийшов. Коли він йому відповів, сказавши, що хоче поговорити, щоб він залишив його племінницю та їх сім`ю у спокої, ОСОБА_18 почав лаятися та ображати його, а потім дістав ніж. Він намагався зупинити ОСОБА_18 , але той не послухався і зробив випад ножем вперед, проте він відхилився, перехопив руку потерпілого, вибив ніж та наніс йому удар коліном в живіт. Після чого між ними зав`язалась бійка та вони наносили удари один одному, качалися по землі. Коли в процесі бійки ОСОБА_18 сів на нього зверху та наносив удари кулаком в обличчя та груди, він, лежачи на спині, на дотик знайшов на землі ніж, який знаходився справа від нього, і наніс ним удар ОСОБА_18 в ногу. Після цього потерпілий сів, обпершись спиною об дерево, та почав йому погрожувати. Коли наніс потерпілому забійну рану у потиличну ділянку голови, не пам`ятає, але під час слідчого експерименту ним надавались правдиві показання, і він не заперечує того, що зазначено у цьому протоколі, що забійну рану він наніс після удару у ногу.
На такі обставини заподіяння потерпілому ОСОБА_18 тілесних ушкоджень обвинувачений ОСОБА_14 вказав і в ході проведеного за його участю 02.12.2014 року слідчого експерименту, протокол проведення якого та відеозапис цієї слідчої дії були досліджені під час апеляційного розгляду (т. 2 а.п. 23-27, 83).

Таким чином, з показань як самого ОСОБА_14 , так і свідка ОСОБА_20 , вбачається, що активні дії по спричиненню ОСОБА_18 тілесних ушкоджень вчиняв саме ОСОБА_14 за участі особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, відповідно до постанови прокурора прокуратури Дарницького району м. Києва ОСОБА_38 від 25.02.2015 року про виділення матеріалів в окреме провадження (т. 1 а.п. 17-19).

Отже, приведеними вище доказами беззаперечно підтверджується факт спричинення ОСОБА_14 , шляхом завдання удару ножем в область лівого стегна з ушкодженням стегнової артерії і вени та розвитком крововтрати, тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_18 , вчиненого групою осіб, від якого в подальшому настала його смерть.

При цьому за позицією в суді обвинуваченого ОСОБА_14 , наносячи удар ножем у ногу потерпілому, він діяв виключно з метою свого захисту від нападу ОСОБА_18 , який був з ножем та першим розпочав бійку, а потім навалився на нього всім тілом і він не міг уникнути ударів, які потерпілий йому наносив, тому, не маючи іншого вибору, наніс йому удар ножем в ногу, тобто в межах необхідної оборони від нападу потерпілого, а умислу на заподіяння тілесних ушкоджень, що потягли смерть потерпілого, не мав.

Проте, ці доводи судом першої інстанції обґрунтовано визнані такими, що не відповідають дійсності, оскільки спростовуються об`єктивними доказами у провадженні, які змістовно наведені у вироку, як вважає їх неспроможними і колегія суддів.

Згідно з ч. 2 та ч. 3 ст. 36 КК України, кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади. Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Між тим, з матеріалів кримінального провадження не встановлено, що потерпілий ОСОБА_18 вчинив протизаконне насильство або дії, які, за своїм характером, створювали б у ОСОБА_14 право на необхідну оборону.

Так, у матеріалах кримінального провадження відсутні дані про наявність у ОСОБА_14 будь-яких тілесних ушкоджень та належність саме ОСОБА_18 ножа, яким йому було заподіяно тілесне ушкодження, а встановлені судом обставини, при яких відбулось спричинення ОСОБА_14 колото-різаного поранення лівого стегна ОСОБА_18 , навіть з урахуванням тих, на які посилається ОСОБА_14 , не вказують, що ОСОБА_14 , маючи вільні руки і коли ОСОБА_18 не мав в руках ножа, а останній знаходився на певній відстані від них, та за присутності особи, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, перебував в обстановці захисту та не міг подолати ОСОБА_18 в інший спосіб, ніж шляхом нанесення йому удару ножем, тобто свідчать про відсутність такої реальної загрози його життю і здоров`ю, які б потребували необхідної оборони з його боку від загиблого.
Отже, зважаючи на фактичні обставини вчиненого ОСОБА_14 злочину, які визнані судом доведеними, колегія суддів не вбачає підстав для висновку про те, що обвинувачений, під час заподіяння тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_18 , знаходився у стані необхідної оборони, оскільки рішення про застосування ножа він приймав під впливом факторів, які не зумовлювали вжиття заходів для свого захисту, а, керуючись умислом на протиправне заподіяння шкоди здоров`ю ОСОБА_18 , який був мотивований некоректною поведінкою останнього відносно його колишньої дружини ОСОБА_19 .
Натомість, як слідує з вищенаведених доказів, обвинувачений ОСОБА_14 мав умисел саме на спричинення потерпілому ОСОБА_18 тілесних ушкоджень, адже за показаннями свідка ОСОБА_20 , напередодні цих подій ОСОБА_14 просив поїхати з ним до ОСОБА_18 і поговорити з ним "по-чоловічому", тобто пару разів дати в обличчя, щоб той залишив ОСОБА_19 у спокої, і вони разом з ОСОБА_14 та ОСОБА_32 їздили до станції метро "Харківська" та прийшли у двір будинку, де проживав ОСОБА_18 , але його не дочекалися, а наступного дня ОСОБА_14 також пропонував йому поїхати до ОСОБА_18 , але його не пустила дружина, що не заперечував і сам ОСОБА_14 під час апеляційного розгляду, але вказав про наміри лише поговорити, а не заподіювати тілесні ушкодження, а за показаннями свідка ОСОБА_29 , коли ОСОБА_14 приїхав до них додому, після 19.11.2014 року, то казав, що бачив ОСОБА_18 і дав йому пару стусанів, та й за показаннями в суді самого ОСОБА_14 , після того, як потерпілий побачив, що ОСОБА_14 приїхав не один, а з товаришем - ОСОБА_32 , він дістав ніж та зробив випад в його сторону, але він ухилився, вибив ніж та наніс потерпілому удар коліном в живіт, від чого потерпілий впав, потім піднявся та штовхнув його, після чого впав він, і так надалі вони штовхались, наносили один одному удари, що свідчить про те, що ОСОБА_14 мав намір спричинити потерпілому тілесні ушкодження, адже не вжив заходів до припинення конфлікту та не залишив місце після того, як потерпілий впав від його удару, а, наполегливо прагнучи реалізувати свій умисел на заподіяння потерпілому ОСОБА_18 тілесних ушкоджень, вступив з ним в бійку та активно став наносити йому удари, про що свідчить значна кількість і інших тілесних ушкоджень, виявлених на тілі потерпілого, згідно висновку судово-медичної експертизи №2926/2 від 22.01.2015 року, як то - синець на повіці лівого ока, множинні дрібні садна на обличчі та грудях, що мають ознаки легких тілесних ушкоджень.

Враховуючи наведене й виходячи із встановлених судом першої інстанції фактичних обставин, в т.ч. щодо характеру та локалізації тілесних ушкоджень потерпілого, слід дійти висновку, що ОСОБА_14 , завдаючи одного удару таким предметом злочину, як ніж, у ногу ОСОБА_18 , що спричинило ушкодження стегнової артерії і вени та розвиток крововтрати, що було очевидно для ОСОБА_14 та особи, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, об`єктивно усвідомлював суспільно-небезпечний характер свого діяння і передбачав, що внаслідок цього буде заподіяно шкоду здоров`ю потерпілого, хоча й не конкретизував у своїй свідомості, якою саме буде така шкода (ступінь тяжкості тілесних ушкоджень). Тобто він діяв із неконкретизованим (невизначеним) умислом на заподіяння тілесних ушкоджень, тому має відповідати за той результат (шкоду), який фактично було заподіяно - умисні тяжкі тілесні ушкодження, а до настання смерті ОСОБА_18 від таких ушкоджень ставився необережно.
Таким чином, ОСОБА_14 вчинив злочин, з кваліфікуючими наслідками, суб`єктивна сторона якого полягає у змішаній формі вини, коли умисно спричинений прямий наслідок (тяжкі тілесні ушкодження) тягне за собою ще один - похідний наслідок (смерть потерпілого), психічне ставлення до якого полягає лише в необережній формі вини - злочинній недбалості.
Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_14 повністю охоплюються диспозицією ч. 2 ст. 121 КК України, як завдання умисного тяжкого тілесного ушкодження, вчиненого групою осіб, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_18 .

З цих підстав, колегія суддів вважає надуманими протилежні тому твердження захисника ОСОБА_13 про те, що дії обвинуваченого ОСОБА_14 відповідають правовій кваліфікації за ст. 119 КК України, адже вониспростовуються наведеними вище доказами, які вказують на наявність в діях ОСОБА_14 саме прямого умислу на заподіяння потерпілому ОСОБА_18 тілесних ушкоджень.

При цьому, що стосується посилань сторони захисту на неповноту судового розгляду, внаслідок відмови судом першої інстанції у призначенні комплексної психолого-психіатричної експертизи, з метою встановлення у обвинуваченого наявності або відсутності тимчасового розладу психічної діяльності, фізіологічного афекту (нормальної, але надзвичайно сильної емоційної реакції) чи інших емоційних станів у момент скоєння правопорушення та яка дозволяє відмежувати хворобливі форми афективних реакцій від нехворобливих і винести висновок про осудність-неосудність підекспертного, оскільки без експертної оцінки саме психологічного стану обвинуваченого на час скоєння злочину, неможливо об`єктивно і достовірно встановити мотиви та наміри обвинуваченого в тяжких злочинах, а тому неможливо вірно кваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_24 , то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки і апеляційним судом не знайдено підстав для задоволення клопотання про проведення такої експертизи, з огляду на його достатню необґрунтованість та взагалі неузгодженість з позицією сторони захисту в апеляційній скарзі, а також на те, що за наявним у матеріалах провадження та дослідженим при апеляційному розгляді висновком судово-психіатричної експертизи №52 від 22.01.2015 року, у період правопорушення, в якому він підозрюється, ОСОБА_14 не виявляв ознак будь-якого психічного розладу та не перебував у стані тимчасового хоробливого розладу психічної діяльності і за своїм психічним станом міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, як і на теперішній час не страждає на будь-який психічний розлад і за своїм психічним станом може усвідомлювати свої дії та керувати ними (т. 1 а.п. 130-132) - який є повним, проведеним за результатами дослідження матеріалів кримінального провадження та підекспертного ОСОБА_14 , та у ньому містяться відповіді на усі питання, пов`язані з осудністю ОСОБА_14 , як на момент вчинення злочину, так і на теперішній час, в т.ч. і ті, які порушені у клопотанні стороною захисту, якою до того ж, при ствердженні про отримання ОСОБА_14 у 2008 році травми хребта та голови, жодних документів на підтвердження цих обставин надано не було, як не навела захисник і відомостей про те, що існують достатні підстави вважати висновок судово-психіатричної експертизи №52 від 22.01.2015 року необгрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає будь-які сумніви в його правильності.

Водночас, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що, стверджуючи про не дослідження при проведенні судово-психіатричної експертизи психологічного стану ОСОБА_14 наявності у нього фізіологічного афекту (нормальної, але надзвичайно сильної емоційної реакції) чи інших емоційних станів у момент скоєння правопорушення, сторона захисту не вказує на заподіяння ОСОБА_14 потерпілому ОСОБА_18 умисного тяжкого тілесного ушкодження, що в подальшому потягло його смерть, в стані сильного душевного хвилювання.
Між тим, законом України про кримінальну відповідальність станом на 19.11.2014 року передбачено відповідальність за вчинення умисного вбивства або умисного тяжкого тілесного ушкодження у стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства або тяжкої образи з боку потерпілого ( ст.ст. 118, 123 КК України).

Виходячи зі змісту указаних норм закону, обов`язковою ознакою цих злочинів є заподіяння винною особою шкоди здоров`ю потерпілому під впливом саме сильного душевного хвилювання, яке викликано протиправними діями останнього, як фізичне чи психічне насильство, або тяжка образа, що особливо принижує гідність чи ганьбить честь винного або близьких йому осіб.
Суб`єктивна сторона складу цих злочинів характеризується особливим емоційним станом суб`єкта - його душевним хвилюванням, яке значною мірою знижує його здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними.
При цьому, для кваліфікації дій винного за ст.ст. 118 чи 123 КК України необхідною умовою також є раптовість як сильного душевного хвилювання винного, спровокованого діями потерпілого, так і спричинення останньому смерті чи тяжких тілесних ушкоджень, що таким чином виключає вчинення заздалегідь задуманого злочину і підготовку до нього.
Між тим матеріалами кримінального провадження підтверджується наявність у ОСОБА_14 саме умислу на заподіяння ОСОБА_18 тілесних ушкоджень, про що зазначено вище, і тому твердження захисту про необхідність встановлення наявності у ОСОБА_14 фізіологічного афекту - є надуманими.

Таким чином, виходячи з формулювання обвинувачення ОСОБА_14 , яке суд першої інстанції визнав доведеним, даних висновку судово-психіатричної експертизи № 52 від 22.01.2015 року про те, що у період правопорушення, в якому він підозрюється, а також на даний час ОСОБА_14 не виявляв ознак будь-якого психічного розладу та не перебував у стані тимчасового хоробливого розладу психічної діяльності і за своїм психічним станом міг і може усвідомлювати свої дії та керувати ними, і застосування примусових заходів медичного характеру не потребує, колегія суддів вважає правильною правову кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_14 за ч. 2 ст. 121 КК України, як заподіяння ОСОБА_18 умисного тяжкого тілесного ушкодження, вчиненого групою осіб, що спричинило смерть потерпілого, внаслідок чого вимоги апеляційної скарги сторони захисту про перекваліфікацію дій останнього на ст. 119 цього Кодексу не можуть бути задоволені, через відсутність для цього законних підстав.

Разом з тим, що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосовування закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації дій ОСОБА_14 за ч. 2 ст. 186 КК України, то вони є слушними.
Так, за результатами розгляду даного кримінального провадження, суд першої інстанції, оцінюючи висунуте прокурором обвинувачення ОСОБА_14 за ч. 2 ст. 187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для здоров`я особи, яка зазначала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, дійшов висновку, що обвинуваченим ОСОБА_14 вчинено злочин, передбачений ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене за попередньою змовою групою осіб.
В обгрунтування своїх висновків суд першої інстанції послався на те, що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні і стороною обвинувачення не надано жодних доказів того, що ОСОБА_14 та невстановлена досудовим слідством особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, здійснили напад з метою заволодіння майном ОСОБА_18 , при цьому ОСОБА_14 наніс останньому удар рукояткою невстановленого предмету, що має колюче-ріжучі властивості в область потилиці потерпілого, чим заподіяв забійну рану, що має ознаки легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, а встановлено те, що ОСОБА_14 та невстановлена слідством особа з корисливих мотивів відкрито викрали одяг та речі потерпілого ОСОБА_18 прижиттєво, оскільки, відповідно до висновку судово-медичної експертизи, після заподіяння поранень і до настання смерті потерпілого пройшло 30-40 хвилин, крім того, сам обвинувачений вказує на те, що коли вони уходили з місця події, то потерпілий ще хрипів.
За наведених обставин, суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо застосування насильства, небезпечного для здоров`я потерпілого, при заволодінні майном потерпілого ОСОБА_18 , після спричинення йому тяжких тілесних ушкоджень, не погодився з кваліфікацією органу досудового розслідування дій ОСОБА_14 за ч. 2 ст. 187 КК України та перекваліфікував їх на ч. 2 ст. 186 КК України, визнавши ОСОБА_14 винним у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому за попередньою змовою групою осіб.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки при встановленні фактичних обставин кримінального провадження за епізодом вчинення ОСОБА_14 за попередньою змовою з особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, злочинних дій стосовно потерпілого ОСОБА_18 , пов`язаних із заволодінням його майном, суд не дав належної оцінки всім зібраним по справі доказам, що мають значення для з`ясування факту застосування насильства, небезпечного для здоров`я потерпілого, при заволодінні майном потерпілого ОСОБА_18 , внаслідок чого помилково перекваліфікував його дії з ч. 2 ст. 187 КК України на ч. 2 ст. 186 КК України, вказавши на відсутність застосування до потерпілого ОСОБА_18 такого насильства.
Кваліфікація діяння особи за ч. 2 ст. 187 КК України можлива тоді, коли доведено, що при нападі з метою заволодіння майном потерпілого мало місце застосування насильства, яке є небезпечним для життя та чи здоров`я особи, яка зазнала нападу.
При цьому заподіяння під час розбою внаслідок фізичного насильства - легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я або незначною втратою працездатності, середньої тяжкості або тяжкого тілесного ушкодження - складають спосіб розбійного насильства і охоплюються ст. 187 КК України.
З досліджених апеляційним судом за клопотанням сторін доказів, а також тих, що наведені вище, слідує, що ОСОБА_14 разом з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, вчинили на ОСОБА_18 напад з метою заволодіння його майном, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для здоров`я особи, яка зазначала нападу (розбій), за попередньою змовою групою осіб, тобто злочин, передбачений ч. 2 ст. 187 КК України.
Винуватість ОСОБА_14 у вчиненні цього злочину підтверджується, як доказами, що наведені вище, так і іншими, окремі з яких були досліджені і під час апеляційного розгляду, зокрема:

- показаннями в суді першої інстанції свідка ОСОБА_20 про те, що, зі слів ОСОБА_14 йому відомо, що в районі станції метро "Бориспільська" ОСОБА_14 з ОСОБА_32 зустріли ОСОБА_18 . ОСОБА_14 почав боротися з потерпілим та вдарив його ножем в область ноги. Коли ОСОБА_33 і ОСОБА_14 йшли, то потерпілий хрипів. Того ж дня увечері йому подзвонив ОСОБА_33 і сказав, що треба зустрітись. При зустрічі у ОСОБА_14 і ОСОБА_34 були два пакети з речами. ОСОБА_14 сказав, що речі в крові і їх треба спалити, та сам пішов на заправку і придбав розпалювач. Біля озера на вул. Закревського, речі були спалені. Крім того, ОСОБА_14 дав йому - ОСОБА_20 дві банківські картки, з якими він пішов до банкомату та намагався зняти гроші. ОСОБА_14 сказав, що картки належать ОСОБА_18 . Крім того, ОСОБА_14 віддав йому мобільний телефон «Флай» і попросив залишити у себе, поки він не вирішить що з ним робити, а через 1-2 дні забрав телефон. Після того, як спалили речі, вони пішли додому. Також, в той день ОСОБА_14 заходив до ОСОБА_34 перевдягнутись, оскільки його речі були в крові. Після цього вони втрьох їздили у с. Вишеньки, де мати ОСОБА_19 - ОСОБА_29 повідомила, що ОСОБА_18 помер.
- даними протоколів огляду місця події від 20.11.2014 року з додатками до них, за якими в ході огляду земельної ділянки, розташованої неподалік будівлі 16 по вул. Бориспільській в м. Києві, був виявлений, зокрема, труп ОСОБА_18 з тілесними ушкодженнями, на якому з одягу маються лише труси, та виявлено і вилучено: капюшон чорного кольору та кросівок лівий синього кольору «NB» М-410 (т. 1 а.п. 20-33, 35-46).
- даними висновку судово-медичної експертизи №2926/2 від 22.01.2015 року, відповідно до якого: при судово-медичному дослідженні трупа ОСОБА_18 виявлено, зокрема: забійну рану в потиличній області голови, яка має ознаки прижиттєвої і утворилась від дії тупого предмета, та відноситься до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я (т. 1 а.п. 75-79).

- даними висновку судово-медичної експертизи №9/2926/2 від 05.02.2015 року, відповідно до якого: виявлена у ОСОБА_18 , зокрема, забійна рана в потиличній області голови могла утворитися при обставинах, на які вказав обвинувачений ОСОБА_14 в ході проведення слідчого експерименту 02.12.2014 року (т. 1 а.п. 87-89, т. 2 а.п. 23-27).
- даними протоколу огляду місця події від 26.11.2014 року з фототаблицею до нього, відповідно до якого під час огляду ділянки місцевості, розташованої по вул. Електротехнічна, 45 в м. Києві, з участю свідка ОСОБА_20 , було зафіксовано місце спалення одягу та речей потерпілого ОСОБА_18 та вилучено: залишки мобільного телефону; звуглені залишки тканини з речовиною бурого кольору (т. 1 а.п. 47-52).
- речовими доказами у провадженні, якими, згідно постанов слідчого від 17.12.2014 року та 24.02.2015 року, визнані, вилучені під час огляду місця події, фрагмент звуглених залишків матеріалу схожого на тканину та звуглені залишки (фрагменти) мобільного телефону (т. 1 а.п. 56-57, 59).
- даними протоколу огляду фотозображень з диску DVD-R "Verbatim", що визнаний речовим доказом у провадженні, від 12.02.2015 року, згідно якого: на переглянутих фотозображеннях з фотокамери банкомату «Приватбанк», розташованого по пр. Маяковського, 89-б, о 20 год. 30 хв. 19.11.2014 року зображений чоловік зовні схожий на ОСОБА_20 (т. 1 а.п. 65-67, 68-69).
- даними протоколу огляду електронного носія із записами з камер відеоспостереження, який записано на диск DVD-R "Verbatim", що визнаний речовим доказом у провадженні, від 20.01.2015 року, відповідно до якого: на переглянутому відеозапису з камери відеоспостереження ТОВ «БРСМ», розташованого по пр. Маяковського, 54/1, зображений ОСОБА_14 , який купляє предмет у формі пляшки (т. 1 а.п. 72, 73-73-1).
- даними висновку судово-медичної імунологічної експертизи № 460 від 08.01.2015 року, згідно якого: на наданому на дослідження фрагменті звуглених залишків матеріалу схожого на тканину, вилученому під час ОМП за адресою: м. Київ, вул. Електротехнічна, 45, виявлена кров людини, видову належність якої встановити не вдалося (т. 1 а.п. 109-112).
- даними висновку судово-генетичної експертизи №17 від 23.02.2015 року, згідно якого: генетичні ознаки крові, виявленої на фрагменті звуглених залишків матеріалу схожого на тканину по всіх досліджуваних локусах ДНК ідентичні генетичним ознакам крові ОСОБА_18 (т. 1 а.п. 136-139).
А також і показаннями самого обвинуваченого ОСОБА_14 , в т.ч. під час апеляційного розгляду, про те, що після заподіяння ОСОБА_18 ножового поранення в ліве бедро, потерпілий сів, обпершись спиною об дерево, та почав йому погрожувати, а він, будучи в стані сильного душевного хвилювання, зі злості, стягнув з ОСОБА_18 куртку і склав у пакет. Коли він йшов від ОСОБА_18 , останній був живий та погрожував йому. Після цього він зателефонував ОСОБА_39 , щоб той підвіз його і ОСОБА_34 додому, оскільки був весь брудний. ОСОБА_40 завіз їх на вул. Драйзера, де він перевдягнувся. Забравши усі речі, вони поїхали на пр. Маяковського, 70 на зустріч з ОСОБА_20 , якому він розповів, що трапилося. ОСОБА_20 побачив у пакеті з речами банківські карточки і вирішив піти зняти гроші, хоча він проти цього заперечував, а приблизно через 10 хвилин ОСОБА_20 повернувся і віддав картки. Після цього, він пішов на заправку, купив рідину для розпалювання і вони поїхали на озеро, де спалили пакет, в якому знаходилися речі ОСОБА_18 , а саме: куртка, в якій знаходився паспорт і водійські права ОСОБА_18 , квитанції з ломбардів, ніж, телефон, пластикові картки, відкривачка для пляшок та його особисті речі - джинси, пальто, шапка. Речі він спалив, оскільки злякався, що вони у крові і, якщо ОСОБА_18 звернеться до поліції, то це будуть речові докази. Під час спалювання з куртки випали мобільні телефони, один з яких, а саме - марки "Флай" він віддав ОСОБА_20 на зберігання, але через 2 дні забрав його та викинув в озеро, а інший - марки "Nokia" - спалили. Вказав, що корисливого мотиву, коли він забирав речі ОСОБА_18 , у нього не було. Коли наніс потерпілому забійну рану у потиличну ділянку голови не пам`ятає, але під час слідчого експерименту ним надавались правдиві показання, і він не заперечує того, що зазначено у цьому протоколі, що забійну рану він наніс потерпілому після удару у ногу.
При цьому з протоколу проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченого ОСОБА_14 та відеозапису цієї слідчої дії від 02.12.2014 року, що були досліджені під час апеляційного розгляду, слідує, що ОСОБА_14 вказав, що після заподіяння ножового поранення в ліве бедро ОСОБА_18 , останній сів, обпершись спиною об дерево, та почав йому погрожувати, а він підійшов до ОСОБА_18 та наніс ще один удар рукояткою ножа по голові останнього, а потім склав ножа та поклав до кишені куртки ОСОБА_18 , яку стягнув з ОСОБА_18 і поклав у пакет, з яким пішов до ОСОБА_34 , що стояв біля дороги та чув крики, які лунали з лісу, і спільно з ним пішли в сторону метро (т. 2 а.п. 23-27, 83).

Отже, з вищевказаних доказів беззаперечно слідує, що заволодіння майном потерпілого ОСОБА_18 мало місце після заподіяння йому тяжкого тілесного ушкодження, та супроводжувалось завданням ОСОБА_14 , за присутності особи, щодо якої матеріали виділені в окреме провадження, ще одного удару рукояткою ножа по голові ОСОБА_18 , що спричинило йому забійну рану в потиличній області голови, котра має ознаки легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, що безумовно вказує на вчинення на ОСОБА_18 нападу з метою заволодіння його майном із застосуванням насильства, яке є небезпечним для здоров`я потерпілого, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, а відтак і про вчинення ОСОБА_14 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.

При цьому, на противагу твердженням захисника ОСОБА_13 відсутні підстави ставити під сумнів надані в суді першої інстанції показання свідка ОСОБА_20 , в яких він викриває ОСОБА_14 у заволодінні та розпорядженні майном ОСОБА_18 , оскільки вони узгоджуються з іншими доказами по справі і, зокрема, показаннями самого ОСОБА_14 в більшій їх частині; даними протоколу огляду місця події від 26.11.2014 року, в ході якого саме за участю свідка ОСОБА_20 було виявлено місце спалення речей ОСОБА_18 та вилучено їх залишки, належність яких ОСОБА_18 підтверджено також і самим ОСОБА_14 , як і те, що він передав ОСОБА_20 на зберігання мобільний телефон "Флай", який належав ОСОБА_18 , а також даними протоколу огляду фотозображень з фотокамери банкомату «Приватбанк», згідно якого саме ОСОБА_20 намагався зняти гроші з банківських карток ОСОБА_18 , і посилання ОСОБА_14 на самостійний характер таких дій ОСОБА_20 в цьому випадку є непереконливими, оскільки об`єктивні дані, які б вказували на неможливість ОСОБА_14 завадити йому в цьому, за наявності в нього до того бажання, в матеріалах провадження відсутні, як не вказав на них і сам ОСОБА_14 .

З цих підстав не заслуговують на увагу і доводи захисника ОСОБА_13 про відсутність у ОСОБА_14 корисливого мотиву щодо речей та одягу потерпілого ОСОБА_18 , якими він спільно з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, все ж таки заволодів та розпорядився на власний розсуд, і про невчинення ним корисливих злочинів, передбачених ст.ст. 186, 187 КК України, як таких взагалі, оскільки його дії були спрямовані на приховування більш тяжкого злочину, та необхідність його виправдання у вчиненні цих злочинів, а також і щодо не проведення досудовим слідством необхідних досліджень з метою встановлення, які саме речі були спалені, їх тип, об`єм залишків та інше, як такі, що спростовуються вищенаведеними доказами.

Отже, районний суд, дослідивши надані стороною обвинувачення докази, які вочевидь вказують на вчинення ОСОБА_14 спільно з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, на ОСОБА_18 нападу з метою заволодіння його майном із застосуванням насильства, яке є небезпечним для здоров`я потерпілого, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, на них уваги не звернув та помилково дійшов висновку про відсутність підстав для кваліфікації дій ОСОБА_14 за ч. 2 ст. 187 КК України та перекваліфікував його дії на ч. 2 ст. 186 КК України.

При цьому висновок суду першої інстанції виключно про відкритий характер дій ОСОБА_14 та особи, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, при заволодінні майном ОСОБА_18 з наданням оцінки всім спричиненим ОСОБА_18 тілесним ушкодженням, як сукупності дій по реалізації ними умислу на протиправне заподіяння шкоди здоров`ю ОСОБА_18 - не ґрунтується на досліджених судом доказах, з яких слідує, що реалізація такого умислу завершилась спричиненням ОСОБА_18 легких тілесних ушкоджень та тяжкого тілесного ушкодження - колото-різаного поранення лівого стегна, після якого він присів, обпершись об дерево, і жодного опору не чинив, а натомість ОСОБА_14 завдав ОСОБА_18 ще й удару по голові, спричинивши забійну рану, що має ознаки легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, тобто застосував насильство, яка є небезпечним для життя та здоров`я ОСОБА_18 , та забрав його речі.
За викладеним, із встановлених судом першої інстанції фактичних обставин вчинення ОСОБА_14 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, слід виключити посилання на заподіяння ОСОБА_14 , в ході обопільної бійки, потерпілому ОСОБА_18 тілесного ушкодження у виді забійної рани в потиличній області голови, що має ознаки легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
А тому, оскільки за таких обставин є необхідність для правильної кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_14 , а відтак і для призначення покарання за новим кримінальним законом, то вирок районного суду підлягає скасуванню з постановленням нового вироку.
При цьому, ухвалюючи новий вирок щодо ОСОБА_14 з підстав, передбачених п.п. 1, 2 ст. 420 КПК України, колегія враховує те, що ОСОБА_14 прокурором було висунуто обвинувачення за ч. 2 ст. 187 КК України, від якого він захищався в суді першої інстанції, а підставою для скасування вироку суду є неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність.
Таким чином, колегія суддів вважає доведеним, що ОСОБА_24 разом із особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, 19.11.2014 року приблизно о 17 год. 20 хв., знаходячись в лісопарковій зоні за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 16, разом із потерпілим ОСОБА_18 , якому до цього нанесли під час обопільної бійки тяжкі тілесні ушкодження, перебуваючи у злочинній змові, керуючись раптово виниклим умислом, з корисливих спонукань, з метою заволодіння чужим майном, вчинили напад на ОСОБА_18 , який виразився в наступному. Так, ОСОБА_24 , тримаючи в правій руці невстановлений предмет, що має колюче ріжучі властивості, підійшов до потерпілого ОСОБА_18 , який сидів неподалік, обпершись спиною об стовбур дерева, та наніс один удар рукояткою невстановленого предмету, що має колюче ріжучі властивості, в область потилиці потерпілого ОСОБА_18 , спричинивши забійна рану в потиличній області голови, що утворилось від дії тупого предмета та має ознаки прижиттєвих, і відноситься до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Подавивши волю потерпілого до опору, ОСОБА_24 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заволодіння майном потерпілого, спільно із особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, шляхом нападу, відкрито заволоділи речами потерпілого ОСОБА_18 , а саме: курткою типу «пуховик» чорного кольору, вартістю 2300 грн., спортивною олімпійкою темного кольору, вартістю 370 грн., джинсами світлого кольору, вартістю 1730 грн., зимовою шапкою чорного кольору, вартістю 247 грн., кросівками синього кольору «Нью баланс» з жовтими вставками, вартістю 2250 грн., чоловічою сумкою «Адідас» чорного кольору, вартістю 500 грн., шкіряним гаманцем чорного кольору, вартістю 150 грн., мобільним телефоном «Нокіа 1100», вартістю 250 грн., з сім картою стартового пакету оператора «Лайф», вартістю 15 грн., мобільним телефоном «Флай», вартістю 3500 грн., з сім картою стартового пакету оператора «Київстар», вартістю 15 грн., двома картками банку «Приват банк», які для потерпілого матеріальної цінності не представляють, а всього заволоділи майном ОСОБА_18 на загальну суму 11 327 гривень, після чого з місця скоєння злочину зникли, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

За викладеним, дії ОСОБА_14 підлягають кваліфікації за ч. 2 ст. 187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб.
Вирішуючи питання призначення покарання ОСОБА_14 за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який, відповідно до положень ст. 12 КК України, відноситься до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, позитивно характеризується, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, на утриманні має неповнолітню дитину, має матір похилого віку, та те, що його батько ОСОБА_41 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , відсутність обтяжуючих його покарання обставин, а з`явлення із зізнанням, як пом`якшуючу покарання обставину, та вважає необхідним обрати йому покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, окрім житла.
Між тим, досліджуючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо м`якості призначеного ОСОБА_14 покарання за ч. 2 ст. 121 КК України у виді 8 років позбавлення волі, колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки при призначенні покарання судом першої інстанції були враховані майже всі ті обставини, що наведені вище, а також ступінь тяжкості даного злочину, який є тяжким, в т.ч. і конкретні обставини провадження, як тяжкість наслідків, що настали, зумовлені його діями по спричиненню ОСОБА_18 тілесних ушкоджень, і зокрема, ножового поранення, а також, що в даному випадку відносно смерті ОСОБА_18 є саме необережна форма вини ОСОБА_14 , що в певній мірі і визначило його подальші дії по залишенню потерпілого на місці, без надання допомоги.
При цьому судом першої інстанції безпідставно не враховано, як пом`якшуючу покарання ОСОБА_14 обставину - з`явлення із зізнанням, що була встановлена під час досудового розслідування та об`єктивно підтверджується матеріалами провадження, що враховано апеляційним судом вище та на що обгрунтовано звернула увагу захисник ОСОБА_13 в своїй апеляційній скарзі. Разом з тим, відсутні підстави для визнання пом`якшуючою обставиною часткове добровільне відшкодування ОСОБА_14 збитків, як такого, що не підтверджено матеріалами провадження.
Водночас, що стосується тверджень прокурора про часткове визнання ОСОБА_14 своєї вини, то ставлення обвинуваченого до інкримінованих йому злочинів є способом захисту і не може бути підставою для призначення більш суворого покарання.
Натомість при вирішенні питання покарання ОСОБА_14 за цей злочин слід також врахувати і поведінку потерпілого та дані про його особу, що були досліджені апеляційним судом, які свідчать про те, що ОСОБА_18 притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти здоров`я родичів ОСОБА_14 - його двоюрідної сестри ОСОБА_29 та її чоловіка ОСОБА_42 та негативно характеризується за час проживання спільно з дружиною ОСОБА_19 в с. Вишеньки Бориспільського району Київської області (т. 2 а.п. 54-65).
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів, визнаючи призначене ОСОБА_14 за злочин, передбачений ч. 2 ст. 121 КК України, покарання у виді 8 років позбавлення волі, тобто не у мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 121 КК України, справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора у цій частині, проте остаточне покарання ОСОБА_14 вважає за необхідне визначити, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 187 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_43 про необгрунтованість стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої ОСОБА_17 моральної шкоди в розмірі 150 000 грн., то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки суд першої інстанції, у відповідності зі ст. 23 ЦК України, врахував характер, ступінь та обсяг моральних переживань потерпілої, у зв`язку з втратою сина, і виходячи із принципу розумності та справедливості, на противагу доводам захисника, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення її цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди на суму 150 000 грн., з чим також погоджується і суд апеляційної інстанції, зважаючи на глибину моральних переживань потерпілої через порушення у зв`язку з цим життєвих сімейних зв`язків, які поновити неможливо, тяжкість вимушених змін у житті потерпілої, час і зусилля необхідні для відновлення її душевного стану.

Водночас, зважаючи на те, що за вироком Дарницького районного суду м. Києва від 04 травня 2017 року було постановлено обчислювати ОСОБА_14 строк покарання з 04.05.2017 року із взяттям під вартою в залі суду, однак ОСОБА_14 на проголошення вироку не прибув та фактично був затриманий на виконання рішення суду в цій частині - 11.01.2018 року (т. 4 а.п. 199), то строк відбування покарання ОСОБА_14 слід рахувати з 11.01.2018 року та на підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції 26.11.2015 року), колегія суддів вважає за необхідне зарахувати ОСОБА_14 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 11.01.2018 року по 06.07.2020 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

За вищевикладеним, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги захисника ОСОБА_13 та заступника прокурора міста Києва ОСОБА_15 підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407, 413, 420 КПК України, колегія суддів

з а с у д и л а:
апеляційні скарги захисника ОСОБА_13 та заступника прокурора міста Києва ОСОБА_15 задовольнити частково.

Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 04 травня 2017 року стосовно ОСОБА_14 в частині формулювання обвинувачення визнаного судом доведеним за ч. 2 ст. 121 КК України змінити, виключивши з нього посилання на заподіяння ОСОБА_14 , в ході обопільної бійки, потерпілому ОСОБА_18 тілесного ушкодження у виді забійної рани в потиличній області голови, що має ознаки легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Цей же вирок Дарницького районного суду м. Києва від 04 травня 2017 року стосовно ОСОБА_14 в частині кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 186 КК України та призначеного за цим законом про кримінальну відповідальність покарання - скасувати.

ОСОБА_14 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, та призначити йому покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, окрім житла.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, передбачених: ч. 2 ст. 121 КК України, за який призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі, та ч. 2 ст. 187 КК України, за який призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, окрім житла, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити ОСОБА_14 остаточне покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, окрім житла.
Строк відбування покарання ОСОБА_14 рахувати з 11 січня 2018 року.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції 26.11.2015 року), зарахувати ОСОБА_14 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 11.01.2018 року по 06.07.2020 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
В решті цей же вирок залишити без змін.
Вирок Київського апеляційного суду може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення, а засудженим - в той же строк з дня вручення йому копії вироку.

Судді:

___________________ _____________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3