Провадження №1-в/127/395/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника адвоката ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції клопотання засудженого ОСОБА_5 про зарахування строку попереднього ув`язнення до строку покарання,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 про зарахування строку попереднього ув`язнення до строку покарання на підставі частини п`ятої статті 72 Кримінального кодексу України (далі КК) в редакції Закону № 838-VIII. Зокрема, засуджений просить зарахувати йому до строку покарання період перебування в СІЗО № 4 м. Дніпра під час розгляду його заяви про перегляд вироку суду за нововиявленими обставинами, а саме: з 02.03.2019 р. по 03.05.2019 р.
Засуджений ОСОБА_5 та його захисник адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні клопотання підтримали та просили його задовольнити.
Прокурор в судовому засіданні повідомив про необхідність витребування інформації щодо перебування засудженого в умовах СІЗО, однак сторона захисту наполягала на вирішенні клопотання по сутті за наявних в особовій справі матеріалів.
Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали клопотання та особової справи, суд приходить до наступного висновку.
З матеріалів особової справи вбачається, що 14.12.1999 р. ОСОБА_5 засуджений вироком Дніпропетровського обласного суду за частиною другою статті 86, частиною другою статті 140, частиною третьою статті 193, частиною третьою статті 142, статтею 208, пунктами «а», «г», «е», «з», «і» статті 93, статтею 42 Кримінального кодексу України (далі КК) в ред. 1960 р. до покарання у виді смертної кари розстрілу з конфіскацією всього особистого майна.
Ухвалою Верховного Суду України від 30.05.2000 р. зазначений вирок змінено, призначене ОСОБА_5 покарання у виді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, з відбуванням цього покарання у тюрмі сурового режиму.
Згідно з ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29.11.2017 р. ОСОБА_5 зараховано у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 25.03.1999 р. по 30.05.2000 р., із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
З матеріалів особової справи засудженого також вбачається, що на підставі ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05.02.2019 р. ОСОБА_5 був етапований до ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» та тимчасово там залишений до закінчення судового розгляду заяви про перегляд вироку за нововиявленими обставинами. Однак, матеріали особової справи не містять відомостей, коли ОСОБА_5 був повернутий до ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№ 1). Згідно з приписами частини третьої статті 26 КПК суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, які винесені на його розгляд сторонами.
При вирішенні питання щодо наявності правових підстав для зарахування строку перебування засудженого ОСОБА_5 у ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» за правилами вищезазначеної правової норми суд враховує наступне.
Згідно з правовим висновком, сформульованим Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 29.08.2018 р. (справа № 663/537/17), у разі, якщо особа вчинила злочин в період до 23 грудня 2015 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає частина п`ята статті 72 КК в редакції Закону № 838-VIII (зворотна дія Закону № 838-VIII як такого, який «іншим чином поліпшує становище особи» у розумінні частини першої статті 5 КК).
Зі змісту частини першої статті 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» (далі Закон № 2581-VIII) випливає, що попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.
Відповідно до приписів пункту «ґ» абзацу четвертого частини п`ятої статті 72 КК в редакції Закону № 838-VIII у строк попереднього ув`язнення включається строк перебування особи, яка відбуває покарання, в установах попереднього ув`язнення для проведення слідчих дій або участі у судовому розгляді кримінального провадження.
Отже, приписи Закону № 2581-VIII та КК в редакції Закону № 838-VIII по-різному регулюють зарахування строку утримання особи під час попереднього ув`язнення і по-різному надають визначення поняття попереднього ув`язнення. Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 29.08.2018 р. (справа № 663/537/17) звернуто увагу на те, що «попереднє ув`язнення» та «зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання» - не тотожні поняття. Норма частини п`ятої статті 72 КК про зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання є нормою матеріального кримінального права, а не кримінального процесуального права. Ця норма за своєю суттю та цілями не виконує функцію вирішення процесуальних питань, а є складовою частиною інституту призначення покарання, який, у свою чергу, є одним з кримінально-правових інститутів, передбачених у розділі ХІ Загальної частини КК України. Слід звернути увагу на те, що зі змісту колізійних норм спеціальний закон відміняє (витісняє) загальний закон. Інакше кажучи, при конкуренції загальної та спеціальної норм одна з них (загальна) охоплює визначене коло діянь, а інша (спеціальна) частину цього кола, тобто різновиди діянь, передбачених загальною нормою. Спеціальна норма містить більше ознак, за рахунок яких вона і виділяється із загальної. Будь-яка норма сама по собі не може бути ні загальною, ні спеціальною. Вона стає такою, що конкурує з іншою нормою, тільки під час взаємодії між ними. За межами генетичного зв`язку спеціальна норма втрачає свої особливості та виступає як звичайна норма кримінального права Спеціальна норма більш конкретна за змістом, установлює особливі прийоми регулювання й тому має пріоритет над загальною нормою.
Під час застосування загальних та спеціальних норм до одних і тих же фактичних обставин спеціальна норма скасовує дію загальної, при цьому спеціальні норми уточнюють загальні, а загальні встановлюють засади та основоположний напрям спеціального регулювання. Разом з тим, слід зазначити, що поряд з правилом про співвідношення загальної та спеціальної норми існує правило про дію законі в часі. Порядок застосування закону в часі вирішено Великою Палатою Верховного Суду в зазначеній вище постанові. Інших застережень щодо застосування правил дії закону в часі під час судового розгляду встановлено не було.
Отже, суд приходить до переконання, що норма, закріплена у частині першій статті 1 Закону № 2581-VIII є загальною нормою щодо визначення поняття попереднього ув`язнення під час судового провадження, а норма, закріплена у абзаці четвертому частини п`ятої статті 72 КК в редакції Закону № 838-VIII є спеціальною нормою, а тому застосуванню підлягає саме спеціальна норма.
При цьому суд вважає за доцільне зазначити, що згідно з пунктом 10 частини першої статті 3 КПК кримінальне провадження досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність. Зі змісту ж пункту 24 частини першої статті 3 КПК випливає, що судове провадження кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами.
Отже, перебування засудженого ОСОБА_5 в умовах СІЗО може вважатись строком попереднього ув`язнення при проведенні з ним процесуальних дій під час судового провадження. Однак, частиною першою статті 22 КПК визначено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Зі змісту частини шостої зазначеної статті випливає, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Крім того, частиною третьою статті 26 КПК визначено, що слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Відповідних документальних доказів на підтвердження такого строку, зокрема, перебування засудженого в умовах СІЗО з 02.03.2019 р. по 03.05.2019 р., суду надано не було і відповідного клопотання про їх витребування заявлене також не було. Тому надані суду матеріали, а також відомості, що містяться в матеріалах особової справи, не дають суду відповідних правових підстав для задоволення клопотання засудженого. Тому суд вважає, що правові підстави для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_5 на даний час відсутні.

Керуючись статтями 371, 539 КПК, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання ОСОБА_5 про зарахування строку попереднього ув`язнення до строку покарання відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той же строк з дня отримання копії ухвали.

Суддя: