ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №642/4412/19 Головуючий 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11кп/818/3208/19 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 листопада 2019 року м.Харків
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
з секретарем - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
захисника - адвоката ОСОБА_7 ,
законного представника
неповнолітнього обвинуваченого - ОСОБА_8 ,
обвинуваченого - ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові судове провадження за апеляційною скаргою апеляційну скаргу законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Ленінського районного суду м.Харкова від 10 жовтня 2019 року про продовження строку запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_9 у вигляді тримання під вартою,-

В С Т А Н О В И Л А:
УхвалоюЛенінського районного суду м.Харкова від 10 жовтня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід, продовжено ОСОБА_9 строк тримання під вартою на 60 діб до 07 грудня 2019 року

Цією ж ухвалою продовжено ОСОБА_10 строк тримання під вартою до 07 грудня 2019 року. Однак в цій частині ухвала суду не оскаржується.

Не погодившись з ухвалою суду, законний представник неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалуЛенінського районного суду м.Харкова від 10 жовтня 2019 року та постановити нову ухвалу, якою застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_9 більш м`який запобіжний захід.Апелянт вказує, що ухвала судді є необґрунтованою, оскільки дії обвинуваченого не вірно кваліфіковані за ч.2 ст.121 КК України, вважає недоведеним існування ризиків, вказаних у клопотанні прокурора, а також суддею не вказано чому не можливо обрати більш м`який запобіжний захід. Обвинувачений ОСОБА_9 визнав свою вину в інкримінованому злочині частково, умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень в групі осіб потерпілому ОСОБА_11 не мав. Також зазначає про те, що суд вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою не в повній мірі врахував, що обвинувачений є неповнолітньою особою, раніше не судимий, проживає разом з матір`ю і молодшою сестрою, має позитивні характеристики, не переховувався від органів досудового розслідування, цивільний позов потерпілим не заявлявся, застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою призведе до погіршення майнового стану сім`ї.
Вислухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого, його захисника та законного представника на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.
Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч.1 цієї статті.
Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.
Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).
Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, незаконно впливати на інших учасників провадження або вчинити інше кримінальне правопорушення, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.
Органами досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України. Інкриміноване обвинуваченому правопорушень відноситься до категорії тяжких злочинів та за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 10 років.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Крім того, Європейський Суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.
Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
З урахуванням конкретних обставин вчинення злочину проти життя та здоров`я особи, який інкримінується ОСОБА_9 , колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого.
Доводи апеляційної скарги щодо невірної кваліфікації дій обвинуваченогоне стосуються процесуальної компетенції суду апеляційної інстанції при перегляді ухвали щодо продовження запобіжного заходу. Саме цими доводами законний представник неповнолітнього обґрунтовує свою незгоду з триманням під вартою, а колегія суддів апеляційного суду позбавлена можливості надати оцінку доводам щодо невинуватості обвинуваченого.

ОСОБА_9 обвинувачується у скоєнні групою осіб тяжкого кримінального правопорушення, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі до 10 років, в неповнолітньому віці о 02-30 годині ночі в громадському місці привокзальній площі біля залізничного вокзалу, розташованому на значній відстані від місця його мешкання в стані алкогольного сп`яніння. Зазначене свідчить про відсутність належного впливу та контролю з боку матері обвинуваченого та дає підстави вважати реальними ризики, визначені в п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України.
За таких обставин колегія суддів не може погодитись з апеляційними доводами законного представника щодо відсутності або втрати актуальності ризиків, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризик це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав. Об`єктивність існування зазначених підстав щодо ризиків вбачається з вищенаведених відомостей, а тому колегія суддів не може погодитись з обґрунтованістю апеляційних доводів щодо дієвості інших запобіжних заходів ніж тримання під вартою. Твердження законного представника щодо недоведеності існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки існування ризиків в тому числі і втечі від правоохоронних органів та суду об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні.
З огляду на значені для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження ОСОБА_9 строку тримання під вартою та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги законного представника неповнолітнього обвинуваченого.

Керуючись ст.ст.405, 407 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м.Харкова від 10 жовтня 2019 року про продовження строку запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_9 у вигляді тримання під вартою залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4