Справа № 152/1155/16-к
Провадження №11-кп/801/876/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 вересня 2019 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю учасників кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченої ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
представника потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000207 від 13.06.2016,
за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_7 та представника потерпілої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_9 на вирок Шаргородського районного суду Вінницької області від 14 травня 2019 року, яким:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку та жительку АДРЕСА_1 , не працюючої, українку, громадянку України, раніше не судиму,
-визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 14 травня 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначено їй покарання у виді громадських робіт на строк двісті сорок годин.
Стягнуто із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду в сумі 2011 (дві тисячі одинадцять) гривень 31 копійка, моральну шкоду в сумі 5000 (п`ять тисяч) гривень та 8000 (вісім тисяч) гривень процесуальних витрат.
Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили вирішено не застосовувати.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, що їх подали

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_7 просить вирок Шаргородського районного суду від 14 травня 2019 року щодо неї скасувати, ухвалити новий виправдовуваний вирок та закрити справу.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуваний вирок, як вона вважає, прийнятий з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вона протягом усього часу розслідування не визнавала своєї вини в інкримінованому їй злочині та заперечувала в повному обсязі проти позовних вимог. Вважає, що стороною обвинувачення не були надані суду належні та допустимі докази, які свідчили б про скоєння нею злочину, мають суттєві розбіжності між показами обвинуваченої, потерпілої та свідків, тому судом не було здобуто доказів її винуватості у вчиненні злочину, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Також оскільки вона не визнає своєї вини у вчиненні злочину, тому і не визнає позовних вимог потерпілої до неї.
В апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_9 просить вирок Шаргородського районного суду від 14 травня 2019 року відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання та стягнення моральної шкоди і процесуальних витрат скасувати як незаконний та необґрунтований, винести інший вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватою та засудити за ч. 2 ст. 125 КК України до обмеження волі на строк два роки, а також стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду в сумі 15000 грн та на відшкодування процесуальних витрат 15000 грн. В решті вирок залишити без змін.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що вирок прийнято з грубим порушенням норм кримінального матеріального та процесуального права, цивільного законодавства та практики судів щодо подібних суспільно-небезпечних діянь. Призначаючи обвинуваченій покарання, суд не врахував думку потерпілої та її представника про застосування до обвинуваченої покарання у виді обмеження волі, а обмежився покаранням у виді громадських робіт, не врахувавши не визнання нею своєї вини, дані про її особу, не відшкодування заподіяної шкоди та не являючись в судові засідання, систематично намагалась затягувати розгляд справи. Також вважає суд дійшов хибної думки про часткове задоволення цивільного позову потерпілої та не врахував надані належні докази в підтвердження понесених потерпілою процесуальних витрат, зокрема на правову допомогу.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_7 та її захисник адвокат ОСОБА_11 апеляційну скаргу обвинуваченої підтримали та наполягали на її задоволенні, посилаючись на викладені у ній доводи. Також заперечили проти задоволення апеляційної скарги представника потерпілої та просили залишити її без задоволення.
Окрім того, обвинувачена ОСОБА_7 та її захисник адвокат ОСОБА_11 звернулися до апеляційного суду з клопотаннями про звільнення обвинуваченої ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Вважають, що у даному випадку у суду немає законних підстав для застосування перебігу давності, оскільки він не перервався, так як обвинувачена під час судового розгляду не ухилялася від досудового слідства та суду без поважних причин.
Представник потерпілої ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_9 у судовому засіданні та в поданих письмових запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченої, наполягав на задоволенні апеляційної скарги поданої в інтересах потерпілої, посилаючись на викладені у ній доводи. Разом з тим, апеляційну скаргу обвинуваченої визнав частково, не заперечив проти скасування вироку суду першої інстанції та ухвалення нового вироку згідно вимог апеляційної скарги саме потерпілої та задоволення її позову, а врешті вирок просив залишити без змін, оскільки вважає призначене обвинуваченій покарання є занадто м`яким, а лише часткове задоволення судом цивільного позову потерпілої необґрунтованим. Окрім того, заперечив проти задоволення клопотань обвинуваченої та її захисника про звільнення обвинуваченої ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності, заявивши клопотання про застосування судом перебігу давності який перервався, оскільки обвинувачена під час судового розгляду без поважних причин неодноразово ухилялася від суду.
Прокурор ОСОБА_6 апеляційну скаргу обвинуваченої та представника потерпілої просив залишити без задоволення, а клопотання обвинуваченої та її захисника про звільнення обвинуваченої ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності задовольнити. Вважає, що при вирішенні питання про звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності слід врахувати, що обвинувачена не вчинила новий злочин і немає достатніх доказів вважати, що вона перебувала у розшуку, ухилялася від досудового слідства або суду.

Обставини встановлені судом першої інстанції

Судовим рішенням суду першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що 13 червня 2016 року, біля 10 години в с. Конатківці Шаргородського району Вінницької області, на стежці, яка сполучає земельні ділянки по АДРЕСА_2 , біля домогосподарства ОСОБА_7 , між останньою та ОСОБА_10 виникла суперечка на ґрунті тривалих неприязних відносин, під час якої ОСОБА_7 умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , нанесла їй один удар тупою частиною господарської сапи в область передпліччя та два удари по голові. Коли ОСОБА_10 намагалася вирвати господарську сапу з рук ОСОБА_7 , остання нанесла їй удар кулаком в обличчя, від чого ОСОБА_10 впала спиною на землю. Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_7 схилилась над ОСОБА_10 , схопила її лівою рукою за волосся, а кулаком правої руки нанесла декілька ударів у голову. Потім, взявши в руки господарську сапу, нанесла їй робочою металевою частиною сапи удар в потиличну частину голови.
Таким чином, ОСОБА_7 заподіяла ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, гематоми в ділянці правого ока, синця на лівому передпліччі, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 66-к від 10 липня 2017 року утворились від дії твердого тупого предмету, можливо і в термін та при вказаних обставинах, та відносяться до легких тілесних ушкоджень, які спричинили за собою короткочасний розлад здоров`я.
Вказані дії обвинуваченої ОСОБА_7 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Обставини встановлені судом апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь судді, виступи учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг в її межах, а також подані клопотання обвинуваченої та її захисника, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.
Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Як убачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, які сумнівів не викликають.
В судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачена ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення не визнала та суду показала, що 13 червня 2016 року вона пішла до сіновалу, який розташований на її земельній ділянці, щоб взяти певну кількість сіна для своєї худоби. В момент, коли вона викидала сіно, побачила ОСОБА_10 , яка рухалась поруч із її сіновалом в сторону центральної дороги, при цьому висловлювалась в адресу обвинуваченої нецензурною лайкою.
На це ОСОБА_7 відповіла їй в грубій формі «закрий мордяку», однак ОСОБА_10 висловлювати нецензурні образи в сторону ОСОБА_7 не припиняла. На вказане, ОСОБА_7 підійшла до ОСОБА_10 , схопила її за волосся на голові, від чого остання присіла. Не маючи змоги піднятись, ОСОБА_10 почала руками наносити подряпини ОСОБА_7 в області ніг останньої. Інших обставин ОСОБА_7 не повідомила, лише зазначила, що сапи в неї не було і тілесних ушкоджень вона не наносила.
Цивільний позов ОСОБА_7 не визнала в повному обсязі, так як вважає себе невинуватою у вказаному вище злочині.
Проте, вина обвинуваченої ОСОБА_7 в спричиненні умисного легкого тілесного ушкодження потерпілій ОСОБА_10 , що спричинило короткочасний розлад здоров`я, підтверджується доказами дослідженими судом та наведеними у вироку, а саме: показами потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , відомостями, що містяться в протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 13 червня 2016 року, висновком експерта № 66-к від 10 липня 2017 року.
На підтвердження вини обвинуваченої суд вірно у вироку посилався на показання потерпілої, яка в судовому засіданні показала, що вона перебуває із обвинуваченою у неприязних відносинах у зв`язку із подіями цього кримінального провадження. 13 червня 2016 року вона рухалась до Конатковецької середньої школи у своїх справах. Вирішивши скоротити свій шлях, пішла через сусідський город, так як там є стежка, якою жителі села зазвичай ходять, оскільки це суттєво скорочує шлях. Перейшовши домогосподарство одного із сусідів, ОСОБА_10 опинилась біля сіновалу ОСОБА_7 де в цей час знаходилась остання. Пройшовши до кінця сіновалу, ОСОБА_10 побачила в руках у ОСОБА_7 господарську сапу, при цьому остання висловлювала в адресу ОСОБА_10 образи нецензурними словами. З метою уникнення конфлікту ОСОБА_10 пришвидшила крок, однак через певний час відчула удар твердим тупим предметом в ліве плече. Повернувшись до ОСОБА_7 ОСОБА_10 побачила в її руках господарську сапу, яку намагалась відібрати. В цей час ОСОБА_7 штовхнула ОСОБА_10 , від чого остання впала на землю. В подальшому ОСОБА_7 , нагнувшись над ОСОБА_10 , лівою рукою тримаючи її за волосся, почала наносити правою рукою удари в різні частини тулуба та голови. Точну кількість ударів, які нанесла ОСОБА_7 кулаком, а також сапою та їх локалізацію потерпіла вказати не може, оскільки не очікувала таких подій, відтак, перебувала в шоковому стані. Через певний час в їх сторону почала рухатись сусідка ОСОБА_14 . Побачивши останню ОСОБА_7 перестала наносити удари, підвелась, взяла свою сапу і попрямувала в сторону свого домогосподарства.
Такі показання є послідовними та узгоджуються з письмовими доказами у справі, а саме висновком експерта № 66-к від 10 липня 2017 року, відповідно до якого у ОСОБА_10 мали місце тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми струсу головного мозку, гематоми в ділянці правого ока, синця на лівому передпліччі. Дані тілесні ушкодження утворились за механізмом «удар» від дії тупого предмету (предметів); відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний (понад шести днів, але не більше як три тижні) розлад здоров`я; могли бути спричинені у термін, вказаний в «Ухвалі» про призначення експертизи 13.06.2016; характер і кількість описаних у «Медичній карті стаціонарного хворого» № 3578 Шаргородської ЦРЛ ушкоджень вказують на не менш, ніж дві травмуючі дії тупого твердого предмету (предметів) в ділянки голови і лівого передпліччя; Характер, локалізація на різних поверхнях тіла і морфологічні особливості тілесних ушкоджень у ОСОБА_10 виключають можливість їх утворення внаслідок падіння з положення стоячи на площину, і допускають можливість їх утворення від нанесення ударів тупим предметом (предметами), індивідуальні особливості якого (яких) на тілесних ушкодженнях не відобразились. Такими предметами могли бути кожен з названих в ухвалі суду «рукою, зажатою в кулак», «ногою, взутою у взуття», «робочою металевою частиною господарської сапи».
Такі показання потерпілої є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, не викликають у суду сумнівів у їх правдивості та у своїй сукупності з показами допитаних судом свідків та письмовими доказами підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.
Таким чином, суд на підставі досліджених доказів, в їх сукупності, дійшов правильного висновку щодо доведеності винуватості обвинуваченої ОСОБА_7 в спричиненні умисного легкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_10 , що спричинило короткочасний розлад здоров`я та вірно кваліфікував її дії ч.2 ст. 125 КК України. Порушення судом норм матеріального та процесуального права при розгляді справи та постановлені вироку не допущено.
Твердження обвинуваченої ОСОБА_7 про те, що потерпіла фактично оговорила її із за тривалого конфлікту між ними є неприйнятними та спростовуються дослідженими судом доказами.

Окрім того, колегія суддів переконана, що вирішуючи питання про призначення обвинуваченій покарання, суд першої інстанції правильно керувався вимогами ст. ст. 65-67 КК України та взяв до уваги роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», виходив із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

З огляду на наведене, підстав для скасування вироку суду першої інстанції з підстав, на які вказують апелянти в поданих апеляційних скаргах апеляційним судом не встановлено.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до набрання вироком законної сили минуло три роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі.

Строк давності - це передбачений ст.49 КК України певний проміжок часу з дня вчинення злочину і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою звільнення особи, яка вчинила злочин, від кримінальної відповідальності.

Так, ЄСПЛ наголошує, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (рішення від 09.01.2013 року у справі «Олександр Волков проти України», рішення від 20.09.2011 року у справі «ТОВ «Нафтова компанія ЮКОС» проти Росії», рішення від 22.10.1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є: закінчення встановлених ч.1 ст.49 та ст.106 КК України строків; відсутність обставин, що порушують їх перебіг (ч.ч.2-4 ст.49 КК України).

Процесуально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є: притягнення особи як обвинуваченого; згода обвинуваченого на таке звільнення від кримінальної відповідальності (ст.ст.284-288 КПК України).

Відповідно до вимог ч.4 ст.286 КК України, у разі, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання. Звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі закінчення строків давності є обов`язковим, за винятком випадку застосування давності, передбаченого ч.4 ст.49 КК України. Тобто суд, встановивши наявність усіх передбачених законом обставин, зобов`язаний звільнити особу від кримінальної відповідальності за цією підставою, незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження (справа), але до набрання вироком суду законної сили (ст.532 КПК України).

Суд за наявності підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст.49 КК України, та за згодою підозрюваного, обвинуваченого, підсудного ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого, підсудного від кримінальної відповідальності.

У тому разі, коли підозрюваний, обвинувачений, підсудний заперечує проти застосування строків давності щодо нього, суд постановляє вирок, призначає винній особі покарання та на підставі ст.49, ч.5 ст.74 КК України звільняє її від покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

При цьому, апеляційний суд переконаний, що доводи апеляційної скарги представника потерпілої про необхідність виконання апеляційним судом зокрема вимог, встановлених ст.368 КПК України, є безпідставними, оскільки положення вказаної норми стосуються питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку.

Згідно з абз.1, 2 п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» №12 від 23.12.2005 року звільнення від кримінальної відповідальності - це відмова держави від застосування щодо особи, котра вчинила злочин, установлених законом обмежень певних прав і свобод шляхом закриття кримінальної справи, яке здійснює суд у випадках, передбачених КК України у порядку, встановленому КПК України. Закриття кримінальної справи зі звільненням від кримінальної відповідальності можливе лише в разі вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого КК, та за наявності визначених у законі правових підстав, вичерпний перелік яких наведено у ч.1 ст.44 КК України, а саме: у випадках, передбачених цим Кодексом, а також на підставі закону України про амністію чи акта помилування.

Згідно ч. 2 ст. 12 КК України, злочин, передбачений ч. 2 ст. 125 КК України, відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості, санкція якого передбачає покарання у виді обмеження волі.

Встановлено, що злочин, передбачений за ч.2 ст. 125 КК України, вчинений ОСОБА_7 13 червня 2016 року. На час розгляду кримінальної справи апеляційним судом пройшло три роки. Таким чином, строк давності для притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності на час розгляду кримінального провадження апеляційним судом, сплинув.

Будь-яких обмежень для звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_7 у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачених положеннями ч.ч. 2, 3, 5 ст. 49 КК України, зокрема те, що після вчинення злочину обвинувачена ОСОБА_7 ухилялася від слідства або суду, або вчинила новий злочин середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин, судом не встановлено. Підстав для зупинення або переривання перебігу строку давності судом також не встановлено.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_7 підтримала вимоги своєї апеляційної скарги, яку також підтримала і її захисник ОСОБА_8 , просили вирок суду скасувати, ухвалити новий виправдовуваний вирок та закрити справу. Від поданої апеляційної скарги обвинувачена не відмовлялась. Окрім того, обвинувачена та її захисник звернулися до апеляційного суду із клопотаннями про звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Оскільки закон не пов`язує можливість застосування правил ч.1 ст.49 КК України із визнанням особою вини, обов`язковою передумовою для закриття кримінального провадження у справі є наявність згоди особи на звільнення від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав.

У судовому засіданні колегією суддів було роз`яснено ОСОБА_7 наслідки звільнення від кримінальної відповідальності за нереабілітуючою підставою. Обвинувачена зазначила, що їй усе зрозуміло, та просила звільнити її від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України, а кримінальне провадження щодо неї закрити.

Положеннями п.1 ч.2 ст.284 КПК України, кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Відповідно до положень ст. 417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, а саме підстав для закриття кримінального провадження, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Оскільки, строк давності для притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності за ч.2 ст. 125 КК України на даний час закінчився, остання та її захисник просять апеляційний суду про звільнити обвинувачену ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність скасування вироку суду першої інстанції відносно ОСОБА_7 за ч.2 ст. 125 КК України та звільнення її від кримінальної відповідальності за вчинення даного злочину у зв`язку із закінченням строків даності, на підставі п.2 ч.1 ст. 49 КК України, із закриттям кримінального провадження щодо неї.

Потерпілою ОСОБА_10 по даному кримінальному провадженню подано позовну заяву про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Однак, згідно роз`яснень, викладених в Пленумі Верховного Суду України « Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» №3 від 31.03.1989 р., у разі закриття справи з передбачених законом підстав, цивільний позов не розглядається. Вимоги позивача про відшкодування шкоди у цьому разі можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства.

У відповідності до ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Згідно положень ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. У разі встановлення відсутності події кримінального правопорушення суд відмовляє в позові. У разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.

З аналізу вказаних норм КПК України вбачається, що питання вирішення цивільного позову при ухваленні судом рішення про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження з цієї підстави, положеннями КПК України не врегульовано, і від суду не вимагається будь-якого рішення щодо цивільного позову, заявленого в даному кримінальному провадженні згідно з положеннями ст.ст. 127-129 КПК України .

Разом з цим таке неприйняття рішення судом щодо заявленого цивільного позову обумовлює ситуацію, в якій потерпіла позбавлена права на його вирішення навіть в порядку цивільного судочинства, і як наслідок права на відшкодування шкоди, завданої злочином.

У відповідності до ч.6 ст.9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Крім того зазначені обставини знайшли своє врегулювання в постанові Пленуму Верховного Суду України від 02.07.2004 №13 «Про практику застосування судами законодавства, яким передбачені права потерпілих», відповідно до яких у разі закриття кримінальної справи з передбачених законом підстав, цивільний позов не розглядається, потерпілому необхідно роз`яснити право звернутися з позовними вимогами в порядку цивільного судочинства без сплати державного мита.

Керуючись зазначеними роз`ясненнями, загальними засадами кримінального провадження щодо забезпечення доступу до правосуддя, і як наслідок можливості здійснення захисту прав потерпілої в судовому порядку в тому числі і шляхом пред`явлення цивільного позову про відшкодування шкоди, завданої злочином, та положеннями ч.7 ст. 128 КПК України, апеляційний суд вважає за можливе при даних обставинах, зокрема оспорювання представником потерпілої вироку місцевого суду також і в частині вирішення цивільного позову, тому питання щодо цивільного позову, пред`явленого потерпілою ОСОБА_10 до обвинуваченої, необхідно вирішити шляхом залишення його без розгляду та роз`яснення потерпілій її права на звернення з таким позовом в порядку цивільного судочинства.

Оскільки обвинувачена та представник потерпілої не відмовилися від поданих апеляційних скарг та наполягали на їх задоволенні, зокрема скасування вироку суду першої інстанції та ухвалення нового вироку, тому апеляційний суд з урахуванням викладеного дійшов висновку про їх часткове задоволення.

Керуючись ст.ст. 12, 44, 49 КК України, ст.ст. 376, 405, 407, 409, 417, 424, 426, 532 КПК України апеляційний суд,-

у х в а л и в :

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_7 та представника потерпілої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Шаргородського районного суду Вінницької області від 14 травня 2019 року відносно ОСОБА_7 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України - скасувати.

Заяви обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження - задовольнити.

На підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України звільнити обвинувачену ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.125 КК України у зв`язку з закінченням строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження щодо неї на підставі п.1 ч.2 ст.284, ст. 417 КПК України закрити.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 до ОСОБА_7 залишити без розгляду.

Роз`яснити потерпілій ОСОБА_10 право на звернення з таким позовом в порядку цивільного судочинства.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення й може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Згідно з оригіналом

Суддя