Справа №465/3435/17
Провадження1-кс/465/2300/19
УХВАЛА
Іменем України

25.11.19 року слідчий суддя Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 , при секретарі судових засідань ОСОБА_2 , за участю ОСОБА_3 та скаржника ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові скаргу ОСОБА_4 в інтересах малолітнього ОСОБА_5 на постанову слідчого Франківського ВП ГУ НП у Львівській області про відмову в задоволенні клопотання,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 в інтересах малолітнього ОСОБА_5 звернулася до суду зі скаргою, в якій просить скасувати постанову про відмову у визнанні останнього потерпілим та визнати його потерпілим у кримінальному провадженні №0004254 від 17.11.2016 року. Скаргу мотивує тим, що 22.07.2019 р. старшим слідчим СВ Франківського ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_3 винесено постанову про відмову в задоволенні клопотання щодо визнання потерпілим малолітнього сина ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 0004254 у зв`язку із не встановленням заподіяння малолітньому ОСОБА_5 будь-якої шкоди. Суть кримінального провадження полягає в тому, що з листопада 2011 р. вона з малолітнім сином проживала у Центрі соціально-психологічної допомоги у Львівській області в кімнеаті № 6 блоку V на підставі скерувань відповідних органів влади та договору між нею та директором ЦСПД. У 2014 р. ЦСПД звернувся з цивільним позовом до Франківського суду м. Львова про виселення. 28.12.2015 р. судом прийнято заочне рішення про виселення. 28.10.2016 р. подано апеляційну скаргу на заочне рішення про виселення. В подальшому, 26.10.2016 року т.в.о. директора ЦСПД надала вказівку щодо про недопуск у заклад після 31.10.2016 року. Відтак, прийшовши з дитиною після школи близько 11 год. 30 хв., скаржник із дитиною змогли потрапити у кімнату лише близько 21 год. 30 хв., оскільки їх не впускали. Наступного дня, 01.11.2016 р., о 8 год. 30 хв. після зустрічі з директором департаменту соціального захисту населення ЛОДА, директором обласного центру соціальних служб для сім`ї дітей та молоді, працівниками ЦСПД в приміщенні Департаменту соціального захисту населення ЛОДА, скаржнику двері відкрили, однак близько 13.00 коли вона з дитиною виходила, то після повернення через кілька годин їм знову не відчинили двері, до кімнати та речей не допустили працівники ЦСПД у Л/о. Таким чином, не допустивши заявницю та її дитину до місця проживання, адміністрація ЦСПД у Львівській області, зокрема в особі т.в.о. директора ОСОБА_6 , незаконно, злочинно та самоправно здійснила примусове виконання рішення суду в справі 465/4478/14, тобто вчинила дії щодо примусового виселення її та її сина з ЦСПД у Львівській області, одночасно позбавивши їх майна. Повернутися до кімн. № 6 їм не дали можливості, туди ми більше не заходили. Станом на 01.11.2016 р. заочне рішення суду першої інстанції не вступило в законну силу, виконавчого листа позивачу не видано, виконавчого провадження не відкрито. З даною постановою скаржник не згідна та вважає, що вона є незаконною, упередженою, необґрунтованою, винесеною слідчою при неналежному її розгляді та без вникнення в суть кримінального провадження № 0004254, а тому цю постанову від 22.07.2019 р. просить скасувати.
В судовому засіданні ОСОБА_4 скаргу підтримала, пояснення дала аналогічні викладеним у ній та просить таку задовольнити.

Слідча у судовому засіданні щодо задоволення скарги заперечила та пояснила, що не вважає сина заявниці ОСОБА_4 ОСОБА_5 потерпілим, оскільки жодної шкоди останньому не заподіяно, договір укладався із ОСОБА_4 , а не з її сином, при цьому зазначила, що сама ОСОБА_4 у даному кримінальному провадженні визнана потерпілою попереднім слідчим, з чим вона не погоджується. Просить у задоволенні скарги відмовити.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали скарги, суд дійшов наступного висновку.

Слідчим суддею встановлено, що слідчим СВ Франківського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_3 проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0004254 від 17.11.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України.

Як вбачається зі змісту скарги, ОСОБА_4 , на її думку, внаслідок незаконного, злочинного та самоправного здійснення примусового виконання рішення суду в справі 465/4478/14, тобто вчинення дій щодо примусового виселення її та її сина з ЦСПД у Львівській області, одночасно позбавивши їх майна, тобто завдано майнової шкоди, а відтак вважає її сина потерпілим.
22.07.2019 року слідчий СВ ГУНП України у Львівській області ОСОБА_3 винесла постанову про відмову у визнанні ОСОБА_5 потерпілим у кримінальному провадженні №0004254 від 17.11.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України, у зв`язку із невстановленням заподіяння малолітньому будь-якої шкоди.
Разом з тим, як вбачається із договору про тимчасове перебування у Центрі соціально-психологічної допомоги від 03.11.2011 року, гр. ОСОБА_4 надано у тимчасове безоплатне користування для проживання терміном до 90 днів місце у кімнаті № НОМЕР_1 блоку №V, який в подальшому неодноразово продовжений.
Крім того, наказами директора ЦСПД у Л/о №164 від 03.11.2011 року та №27 від 03.02.2012 року надано тимчасове проживання та харчування у Центрі соціально-психологічної допомоги ОСОБА_4 та її синові ОСОБА_7 на підставі скерування №4/11 Львівського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді.
Слід також звернути увагу на клопотання про надання тимчасового притулку міського голови ОСОБА_8 від 29.10.2011 року, 19.05.2012 року, 21.02.2012 року, 08.01.2013 року, згідно яких Львівська міська рада просить продовжити термін перебування у Центра соціально-психологічної допомоги у Львівській області ОСОБА_4 , на утриманні котрої перебуває ОСОБА_7 2009 року народження.
Із матеріалів кримінального провадження №0004254 від 17.11.2016 року вбачається, що ОСОБА_4 визнана потерпілою, що стверджується протоколом допиту потерпілого від 25.11.2016 року та пам`яткою про процесуальні права та обов`язки потерпілого, однак її малолітній син ОСОБА_7 , під час досудового розслідування, потерпілим не був визнаний.

Згідно узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування» (лист від 12.01.2017 № 9-49/0/4-17) зазначено, що процесуальною підставою прийняття рішення про відмову у визнанні потерпілим відповідно до ст. 55 КПК України є наявність очевидних та достатніх підстав вважати, що заява подана особою, якій не завдано шкоди. При цьому відповідні підстави згідно із зазначеною статтею мають бути належним чином мотивовані. За умови встановлення того, що зазначені вимоги є недотриманими, слідчі судді приймають рішення про скасування постанов.
Згідно ч.1 ст.55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Відповідно до ч.2 ст.55 КПК України права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

Частиною 5 ст.55 КПК України встановлено, що за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.303 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені рішення слідчого або прокурора бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк.

Таким чином, оскільки наявні достатні підстави вважати, що заява про визнання потерпілим подана від імені особи, якій завдано певну шкоду, а незгода слідчої ОСОБА_3 щодо рішення попередньої слідчої ОСОБА_9 про визнання ОСОБА_4 потерпілою не заслуговує на увагу як обставина щодо законності спірної постанови, відтак прихожу до висновку про те, що скаргу ОСОБА_4 в інтересах малолітнього ОСОБА_5 в частині скасуванні рішення слідчого про відмову у визнанні потерпілим слід задовольнити.
Відповідно до ч.5 ст.40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних підстав, забороняється.

Згідно положень глави 19 КПК України усі питання, пов`язані із здійсненням кримінального провадження, вирішує слідчий в провадженні якого таке знаходиться та/або процесуальний прокурор.

Відтак, зобов`язання слідчого визнати скаржника потерпілим у вказаному вище кримінальному провадженні, як передбачено у згаданому вище Узагальненні, такий підхід не враховує положень кримінального процесуального законодавства, яке не передбачає прийняття процесуального рішення про визнання потерпілим. Саме тому за умови скасування відповідних постанов доцільно в резолютивній частині формулювати рішення лише про таке скасування.
Тобто, питання щодо вирішення клопотань сторін кримінального провадження вирішує слідчий.

Слідчий суддя не має правових підстав зобов`язувати слідчого визнавати ОСОБА_5 потерпілим, тому що це є компетенцією слідчого. В свою чергу, слідчий суддя має можливість перевірити законність відмови у визнанні потерпілим, та у випадку незаконності такого рішення (постанови) скасувати постанову слідчого відповідно до п.1 ч.2 ст.307 КПК України та п.5 ч.1 ст.303 КПК України. Відтак, постанова слідчого з підстав зазначених у такій підлягає скасуванню.

Окрім того, слідчий суддя звертає увагу на те, що винесення повторної постанови про відмову в задоволенні клопотання щодо визнання особи потерпілою з тих підстав, які вже були предметом розгляду слідчим суддею, однак в подальшому не взяті до уваги, є неприпустимим та розцінюється як нехтування слідчим своїм обов`язком щодо повного та всебічного проведення досудового розслідування.

Таким чином, слідчий суддя дійшов висновку, що скаргу в частині залучення ОСОБА_5 до вищевказаного кримінального провадження як потерпілого необхідно залишити без задоволення.

Враховуючи вищенаведене, слідчий суддя дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення.
Керуючись ст.ст. 55, 56, 94, 220, 303-307, 372, 376 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

скаргу задовольнити частково.
Скасувати постанову старшого слідчого СВ Франківського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_3 від 11.10.2019 року у кримінальному провадженні №0004254 від 17.11.2016 року про відмову в задоволенні клопотання.
В решті вимог відмовити.

Повний текст ухвали виготовлений 27.11.2019 року.
Ухвала остаточна та оскарженню не підлягає у відповідності до ст.309 КПК України.

Слідчий суддя ОСОБА_1