Справа №523/9011/19
Провадження №1-кп/523/1009/19
УХВАЛА
про повернення обвинувального акту прокурору
та про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою
(повний текст)
16 жовтня 2019 року

Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3

потерпілої ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт від 29.05.2019 року й додані до нього документи у кримінальному провадженні №0001708, внесеному до ЄРДР 10.05.2019 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Одеси, громадянина України, з неповною середньою освітою, зі слів - до затримання працював вантажником на ринку та в барі «Оазіс», розлучений та має 3-х неповнолітніх дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , до затримання тимчасово проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, у тому числі:

- 31.05.2018 року Кодимським районним судом Одеської області за ч.2 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст.ст.75, 76 цього ж Кодексу звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік 6 місяців,

у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, -

В С Т А Н О В И В:
07.06.2019 року до Суворовського районного суду м.Одеси з Одеської місцевої прокуратури №4 надійшли означені обвинувальний акт й додані до нього документи у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, які ухвалою судді від тієї ж дати призначені до розгляду у підготовчому судовому засіданні.

З`ясувавши під час підготовчого судового засідання позицію прокурора ОСОБА_3 щодо можливості призначення до судового розгляду обвинувального акту, яким до того ж подано й підтримано письмове клопотання про застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, заслухавши з означених питань думку потерпілої ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 та вказаного обвинуваченого, суд дослідивши надані до суду відповідні процесуальні документи, доходить наступних висновків.

Згідно з п.3 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має повернути прокурору обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.

Відповідно до ст.2 означеного Кодексу, завданнями кримінального провадження, наряду із захистом особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, є охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, застосування до них лише належної правової процедури, а за ст.7 цього Кодексу, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження до яких, зокрема, відносяться: верховенство права, законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, безпосередність дослідження показань, речей і документів, диспозитивність судового провадження.

З огляду на ч.ч.1, 2 ст.9 вказаного Кодексу, суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інша службова особа органів державної влади під час кримінального провадження зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, а прокурору, керівнику органу досудового розслідування, слідчому належить всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, та обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Положення ст.ст.91, 92 КПК України встановлюють, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, наряду з іншим, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчинення кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат та обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, обов`язок доведення яких покладається на слідчого та прокурора.

За ст.291 зазначеного Кодексу, обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором, у випадку погодження з ним останнього, а у самому обвинувальному акті, наряду з іншим, повинні бути викладені: фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими; правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частину статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Зі змісту ч.1 ст.337 вказаного Кодексу, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, а за приписами п.13 ч.1 ст.3 цього Кодексу, обвинуваченням є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленим цим Кодексом.

Проте, при складенні й погодженні наданого на розгляд суду обвинувального акту за обвинуваченням ОСОБА_6 , ані слідчим СВ Суворовського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 , ані прокурором Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 , яким затверджувався зазначений акт, наведені вище вимоги закону дотримані не були, оскільки викладене у розглядуваному акті формулювання обвинувачення є суперечливим та неконкретним, а також уявляється незрозумілим навіть суду, що у свою чергу позбавляє суд у разі відання обвинуваченого до суду можливості роз`яснити останньому суть обвинувачення.

Так, аналіз викладеного у розглядуваному акті формулювання обвинувачення свідчить про його неконкретність в частині не визначення органом досудового розслідування мотивів інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_6 злочину та не висвітлення змісту висловленої обвинуваченим в бік потерпілої, за версією сторони обвинувачення, погрози застосування насильства, що у співставленні із правовою кваліфікацією обвинувачення, уявляє також їх певну суперечність в означеному контексті.

Втім, за роз`ясненнями п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», погроза застосування насильства при грабежі полягає в залякуванні негайним застосуванням фізичного насильства, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

Крім того, суд зауважує на тому, що кваліфікуючи дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.2 ст.186 КК України, зокрема за кваліфікуючою ознакою повторності, органом досудового розслідування при викладенні формулювання обвинувачення проігноровані приписи останнього речення абзацу другого пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.06.2010 року «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки», за якими повторність як кваліфікуюча ознака інкримінованих відповідній особі діянь має зазначатися у процесуальних документах, які стосуються її обвинувачення, що у свою чергу впливає на кваліфікацію відповідних діянь.

Аналогічної позиції дійшов Одеській апеляційний суд в ухвалі від 13.08.2019 року (пров.№11-кп/813/1192/16-к) щодо визначення невідповідності обвинувального акту вимогам закону за тотожних обставин справи.
Разом із тим, визначені обставини суперечності сформульованого у розглядуваному акті обвинувачення правовій кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 , у контексті роз`яснень ВССУ «Про порядок здійснення підготовчого судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» (№223-1430/0/4-12 від 03.10.2012 року, п.2), обумовлює висновок суду про необхідність повернення такого обвинувального акту.

Сукупність означених обставин беззаперечно свідчить про невідповідність розглядуваного обвинувального акту відносно ОСОБА_6 загальним засадам кримінального провадження (законності, верховенства права й права на захист) та його завданням, приписам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до приписів ч.2 ст.8, ч.5 ст.9 КПК України, підлягає обов`язковому застосуванню у кримінальному провадженні.

Так, згідно зі ст.8, ч.5 ст.9 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість держави, а принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року зазначив, що у пп.«а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного, він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19.12.1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії» №9783/82, п.79).

Крім того, Суд зазначає, що положення підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий розгляд, гарантоване п.1 цієї статі , та обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див. рішення від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП) №25444/94, п.52; рішення від 25.07.2000 року у справі «Маттоціа проти Італії» №23969/94, п.58; рішення від 20.04.2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії» №42780/98, п.34).

До того ж, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п.3 ст.6 Конвенції (див. зазначене рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП) №25444/94, п.54, а також «Даллос проти Угорщини», п.47), а конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року, що відображає послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність неформального розуміння поняття «обвинувачення» національними судами.

Наведені вище обставини невідповідності обвинувального акту в кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 вимогам ч.2 ст.291 КПК України, у контексті приписів ст.ст.2-3, 7-9, 91-92 цього ж Кодексу, визнаються судом істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які фактично нівелюють принципи законності, верховенства права і права на захист, що за своєю сукупністю унеможливлює призначення до судового розгляду означеного обвинувального акту у цьому кримінальному провадженні, а відтак єдиним можливим й законним судовим рішенням, уявляється повернення зазначеного акту прокурору Одеської місцевої прокуратури №4, для усунення протягом розумного строку виявлених судом недоліків.

Втім, позиція сторони захисту щодо можливості призначення судового розгляду обвинувального акту, не впливає на остаточні висновки суду про необхідність повернення цього акту прокурору для усунення недоліків.

Наряду з викладеним, при вирішенні внесеного прокурором ОСОБА_3 клопотання про застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд виходить з нижченаведеного.

За ч.3 ст.315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.
Відповідно до ст.177 означеного Кодексу, метою застосування запобіжного заходу, наряду з іншим, є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватись від суду; незаконно впливати на потерпілих, свідків кримінального провадження; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або продовжувати злочинну діяльність.

З огляду на ст.178 вказаного Кодексу, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності обставини, у тому числі вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання її винною у кримінальному правопорушенні, вік та стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців, наявність постійного місця роботи та репутацію обвинуваченого, його майновий стан та наявність судимостей, дотримання умов попередньо застосованих запобіжних заходів, розмір майнової шкоди та інше.

Пунктом 4 ч.2 ст.183 КПК України регламентовано, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше не судимої особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
Обґрунтовуючи необхідність застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, прокурор ОСОБА_3 у своєму клопотанні зазначає про наявність ризиків: переховування від органів досудового розслідування і суду, вчинення іншого кримінального правопорушення, незаконного впливу на свідків та потерпілого, знищення, сховання або спотворення будь-якої із речей чи документів.
З матеріалів судового провадження вбачається, що останньою за часом ухвалою суду від 21.08.2019 року обвинуваченому ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в «ОУВП №21» Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України, строком до 20.10.2019 року.
Згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_6 висунуте обвинувачення у скоєнні тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, за кваліфікуючими ознаками відкритого викрадення чужого майна (грабіж), поєднаного із застосуванням насилля, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, вчиненого повторно, за яке визначена можливість призначення покарання у виді позбавлення волі строком від чотирьох до шести років.

Як слідує з обвинувального акту та встановлено під час підготовчого провадження, незважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_6 , зі слів, - має 3-х неповнолітніх дітей та до затримання працював вантажником на ринку та в барі «Оазіс», забезпечений місцем реєстрації в Одеській області та місцем тимчасового проживання в м.Одесі, але останній неодружений і офіційно непрацевлаштований, обвинувачується у вчиненні тяжкого майнового злочину та є раніше неодноразово судимою особою за аналогічні майнові злочини, а інкриміноване йому діяння мало місце в період іспитового строку за попереднім вироком Кодимського районного суду Одеської області від 31.05.2018 року, що у випадку доведеності його провини в конкретному випадку тягне призначення покарання з урахуванням положень ст.71 КК України, яке належить відбувати реально.

Наведені обставини у своєї сукупності обумовлюють недостатню міцність соціальних зв`язків обвинуваченого ОСОБА_6 в місці його тимчасового проживання в м.Одесі, що у контексті загрози призначення покарання в разі доведеності провини останнього у цьому кримінальному провадженні у виді позбавлення волі строком до шести років, частково підтверджують актуальність раніше заявлених в ході підготовчого провадження й передбачених ст.177 КПК України ризиків, а також об`єктивно доводять існування ризиків можливого ухилення обвинуваченого від суду, вчинення іншого кримінального правопорушення, внаслідок чого, станом на теперішній час жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належне виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та запобігти означеним ризикам.

Оцінюючи ж доводи захисника ОСОБА_5 щодо відмови у задоволенні клопотання прокурора про застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд з огляду на обставини й тяжкість інкримінованого обвинуваченому діяння, на наведені вище факти незабезпечення останнього місцем постійного проживання в м.Одесі та інкримінування йому вчинення злочинного діяння в період іспитового строку за попереднім вироком Кодимського районного суду Одеської області від 31.05.2018 року, вважає їх станом на теперішній час лише частково слушними.

Попри те, судом вкотре не може бути прийнятими до уваги наведені прокурором ОСОБА_3 у розглядуваному клопотанні ризики незаконного впливу обвинуваченого ОСОБА_6 на потерпілу і свідків та знищення, сховання або спотворення будь-якої із речей чи документів, оскільки досудове розслідування вже закінчено і докази обвинувачення зібрані, згідно матеріалів судового провадження матеріальну шкоду відшкодовано, а наведені ризики ані матеріалами клопотання, ані в судовому засіданні прокурором не доведено та не конкретизовано, але зазначені обставини суттєво не впливають на кінцеві висновки суду з вирішення розглядуваного клопотання по суті.
Отже, приймаючи до уваги викладене та виходячи із визначених в обвинувальному акті обставин інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_6 злочину, а також зважаючи на заперечення останнього та його захисника ОСОБА_5 , суд доходить висновку про часткову обґрунтованість станом на теперішній час заявлених стороною захисту доводів та їх непідтвердження будь-якими доказами, з огляду на що на даному етапі провадження жоден із більш м`яких запобіжних заходів до означеного обвинуваченого не зможе забезпечити виконання ним процесуальних обов`язків та запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, а відтак клопотання прокурора ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню.

Разом із тим та виходячи з того, що ухвалою суду від 25.06.2019 року обвинуваченому ОСОБА_6 , згідно із ч.3 ст.183 КПК України, визначено в якості альтернативного запобіжного заходу розмір застави, достатньої для забезпечення належного виконання вказаною особою процесуальних обов`язків та запобіганню встановленим ризикам, суд вважає, що у випадку внесення обвинуваченим або заставодавцями застави, на означеного обвинуваченого після його звільнення з-під варти слід покласти обов`язки, передбачені ст.194 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.2-3, 7-9, 22, 26, 31, 91-92, 177-178, 182-183, 291, 314-315, 369-372, ч.2 ст.376, Главою 18 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Обвинувальний акт від 29.05.2019 року й додатки до нього у кримінальному провадженні №0001708, внесеному до ЄРДР 10.05.2019 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, - повернути прокурору Одеської місцевої прокуратури №4, для усунення в розумні строки виявлених судом порушень вимог КПК України, викладених у мотивувальній частині ухвали.
Клопотання прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 , обвинуваченому у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, задовольнити частково.

Застосувати до ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в «ОУВП №21» Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України, строком на 60 діб, тобто до 14 грудня 2019 року.

У разі внесення застави у розмірі, визначеному ухвалою суду від 25.06.2019 року, додатково роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_6 , що згідно зі ст.182 КПК України, застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків, а застава може бути внесена як самими обвинуваченими, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем), після чого обвинувачений звільняється з-під варти.

У разі внесення застави, покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 наступні обов`язки: повідомити прокурора, суд про своє місце проживання та прибувати за кожною вимогою до прокурора, суду; не відлучатися з міста Одеси без дозволу прокурора, суду; повідомляти прокурора, суд про зміну свого місця проживання; утримуватись від спілкування із потерпілими та свідками в даному провадженні.

В силу ч.ч.8, 10 ст.182 КПК України, роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_6 , що якщо він, будучи належним чином повідомлений, не з`явиться за викликом до прокурора чи суду без поважних причин або не повідомить про причини своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України і використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору, а у разі звернення застави в дохід держави суд вирішує питання про застосування до підозрюваного, обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді застави у більшому розмірі або іншого запобіжного заходу з урахуванням положень ст.194 цього Кодексу.

Строк дії ухвали в частині застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та покладених на обвинуваченого обов`язків у разі внесення застави, закінчується 14.12.2019 року.

Копію ухвали направити для виконання до Одеської місцевої прокуратури №4 та до «ОУВП №21» Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України, а також надати іншим заінтересованим особам.
Ухвала в частині обрання запобіжного заходу набирає законної сили негайно після проголошення й оскарженню не підлягає, а в частині повернення обвинувального акту - після закінчення строку апеляційного оскарження та подання апеляції через Суворовський районний суд міста Одеси до Одеського апеляційного суду, протягом 7 днів з дня проголошення.

С у д д я: ОСОБА_1