Справа №519/934/19
Провадження №1-кп/523/1195/19
УХВАЛА
про повернення обвинувального акту та про зміну запобіжного заходу
(повний текст)

12 вересня 2019 року
Колегія суддів Суворовського районного суду міста Одеси у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора Комінтернівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_5

потерпілої ОСОБА_6

представника потерпілої адвоката ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши в підготовчому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт від 09.09.2019 року й додані до нього документи у кримінальному провадженні №0000131, внесеному до ЄРДР 15.06.2019 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Малий Канемень Більшесолдатського району Курської області, українця за національністю, громадянина України, з незакінченою вищою освітою, студенту І курсу заочного навчання «Одеської Національної академії харчових технологій», до затримання працював електромонтером «ТІС - Міндобрива», неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , до затримання фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:
11.09.2019 року до Суворовського районного суду м.Одеси за ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.09.2019 року надійшли означені обвинувальний акт й додані до нього документи у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_9 , які за автоматизованим розподілом судових справ передані до розгляду колегії суддів під головуванням судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а зазначений обвинувачений перебуває під вартою в «ОУВП №21» Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України.

Ухвалою Колегії суддів від 11.09.2019 року, підготовче судове засідання призначено на 12.09.2019 року, у зв`язку зі спливом строку тримання вказаного обвинуваченого під вартою, а у призначене засідання викликані сторони та інші учасники провадження, участь яких передбачено ч.1 ст.314 КПК України.

З`ясувавши під час підготовчого судового засідання позицію прокурора ОСОБА_5 щодо можливості призначення до судового розгляду обвинувального акту, яким до того ж подано письмове клопотання про обрання обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, заслухавши з означених питань потерпілу ОСОБА_6 та її представника адвоката ОСОБА_7 , якими заявлено про подачу цивільного позову до канцелярії суду, а також вислухавши захисника ОСОБА_8 , якою заявлені клопотання про повернення обвинувального акту прокурору й про зміну запобіжного заходу, та вказаного обвинуваченого на підтримку позиції сторони захисника, дослідивши надані на розгляд суду відповідні процесуальні документи та вивчивши відповідні клопотання, Колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з п.3 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має повернути прокурору обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.

Відповідно до ст.2 означеного Кодексу, завданнями кримінального провадження, наряду із захистом особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, є охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, застосування до них лише належної правової процедури, а за ст.7 цього Кодексу, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження до яких, зокрема, відносяться: верховенство права, законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, безпосередність дослідження показань, речей і документів, диспозитивність судового провадження.

З огляду на ч.ч.1, 2 ст.9 вказаного Кодексу, суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інша службова особа органів державної влади під час кримінального провадження зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, а прокурору, керівнику органу досудового розслідування, слідчому належить всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, та обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Положення ст.ст.91, 92 зазначеного Кодексу встановлюють, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, наряду з іншим, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчинення кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат та обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, обов`язок доведення яких покладається на слідчого та прокурора.

За ст.291 КПК України, обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором, у випадку погодження з ним останнього, а у обвинувальному акті, наряду з іншим, повинні бути викладені: фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими; правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частину статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; дата та місце його складення та затвердження; розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування), а до обвинувального акту, поміж іншого, має додаватися розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акта і реєстру матеріалів досудового розслідування.

Зі змісту ч.1 ст.337 наведеного Кодексу, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, а за приписами п.13 ч.1 ст.3 цього Кодексу, обвинуваченням є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленим цим Кодексом.

Проте, при складенні й погодженні наданого на розгляд суду обвинувального акту в кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_9 , ані начальником СВ Южненського ВП Лиманського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 , ані прокурором Комінтернівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_5 , наведені вище вимоги закону дотримані не були, оскільки викладене у розглядуваному акті формулювання обвинувачення є неконкретним та незрозумілим навіть суду, а до акту не додано розписки про вручення обвинувального акту й реєстру обвинуваченому та зміст акту не містить відомостей щодо розміру витрат на залучення експерта, яке з огляду на правову кваліфікацію обвинувачення має бути обов`язковим в даному провадженні, сукупність чого, у свою чергу суперечить приписам кримінального процесуального закону та позбавляє суд у разі відання обвинуваченого до суду, можливості роз`яснити останньому суть обвинувачення.

Колегія суддів зауважує на тому, що у кореспондуючому взаємозв`язку ст.ст.9, 91, 92, 291 КПК України, формулювання обвинувачення має містити відомості щодо події кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України можна встановити в діях обвинуваченого склад певного злочину, з урахуванням, в тому числі кваліфікуючих ознак.

Разом із тим, зважаючи на право органу досудового розслідування або прокурора самостійно визначати зміст формулювання обвинувачення в обвинувальному акті, з огляду на встановлені під час досудового розслідування фактичні обставини і здобуті докази у цьому кримінальному провадженні, Колегія суддів наголошує на тому, що з точки зору суду та судової практики, розглядуваний обвинувальний акт містить неконкретне формулювання обвинувачення у розумінні диспозиції ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, яке має бути висунуте обвинуваченому ОСОБА_9 у встановленому кримінальним процесуальним кодексом порядку.

Так, при викладені в розглядуваному обвинувальному акті формулювання обвинувачення ОСОБА_9 за ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, органом досудового розслідування не конкретизовані відповідні обставини інкримінованого вказаній особі діяння, оскільки розглядуваний акт не містить інформації про кількість завданих потерпілій ОСОБА_6 ударів, визначення їх наслідків у вигляді відповідних тілесних ушкоджень, їх тяжкість або неможливість їх встановлення, а також в цьому акті не визначені обов`язкові за законом відомості про причини не доведення обвинуваченим інкримінованого йому незакінченого замаху на вбивство.

Наведені обставини, мають важливе значення для з`ясування судом та сприйняття громадськістю наявності усіх відповідних ознак протиправності в діях обвинуваченого ОСОБА_9 у інкримінованому йому замаху на вчинення певного злочину, а викладене у розглядуваному обвинувальному акті формулювання обвинувачення має бути конкретним і зрозумілим.

Аналогічну позицію визначив Пленум Верховного Суду України у Постанові «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» від 24.10.2003 року №8, за якою суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом.

Крім того, незважаючи на наявність у доданому до розглядуваного обвинувального акту відомостей про проведення під час досудового розслідування відповідних експертиз (п.п.13-15 реєстру), цей акт в порушення п.8 ч.2 ст.291 КПК України не містить відомостей про витрати на залучення експертів або про відсутність таких витрат, а також всупереч п.3 ч.3 ст.291 цього ж Кодексу до акту не додано розписки про вручення копій акту і реєстру обвинуваченому (опосередковано підтверджується складеним працівником Южненського міського суду описом у справі), що за своєю сукупність обумовлює неможливість призначення такого обвинувального акту до судового розгляду, в зв`язку з його невідповідністю вимогам закону.

Підсумовуючи викладене, слід зауважити на тому, що сукупність наведених вище обставин свідчать про невідповідність розглядуваного обвинувального акту відносно ОСОБА_9 вимогам ст.291 КПК України, загальним засадам кримінального провадження (верховенства права, законності й права на захист) та його завданням, суперечить приписам Конвенції й практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які відповідно до приписів ч.2 ст.8, ч.5 ст.9 цього ж Кодексу, підлягає обов`язковому застосуванню у кримінальному провадженні.

Так, згідно зі ст.8, ч.5 ст.9 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість держави, а принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

ЄСПЛ у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року визначив, що у пп.«а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного, він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19.12.1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії» №9783/82, п.79). Крім того, суд зазначає, що положення підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий розгляд, гарантоване п.1 цієї статі.

Надання у кримінальній справі повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див. рішення від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП) №25444/94, п.52; рішення від 25.07.2000 року у справі «Маттоціа проти Італії» №23969/94, п.58; рішення від 20.04.2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії» №42780/98, п.34).

Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п.3 ст.6 Конвенції (див. зазначене рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП) №25444/94, п.54, а також «Даллос проти Угорщини», п.47).

За правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена у постанові №5-328кс16 від 24.11.2016 року та є обов`язковою для застосування усіма суб`єктами владних повноважень і судами, практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року, що відображає послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність неформального розуміння поняття «обвинувачення» національними судами.

Таким чином, оскільки розглядуваний обвинувальний акт не відповідає вимогам ч.ч.2, 3 ст.291 КПК України та сформульоване в ньому обвинувачення ОСОБА_9 у контексті приписів ст.ст.2-3, 7-9, 91-92 цього ж Кодексу неможливо визнати таким, що має бути висунуте у встановленому цим Кодексом порядку, то наведені вище обставини визнаються Колегією суддів істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які фактично нівелюють принципи законності та верховенства права, порушують право обвинуваченого на захист, що за своєю сукупністю унеможливлює призначення до судового розгляду означеного обвинувального акту у цьому кримінальному провадженні та у протилежному випадку поставить під сумнів справедливість судового провадження загалом, а відтак єдиним законним й обґрунтованим судовим рішенням, уявляється повернення зазначеного акту прокурору Комінтернівської місцевої прокуратури Одеської області для усунення протягом розумного строку виявлених недоліків.

Втім, інші доводи захисника ОСОБА_8 , викладені в її клопотанні, Колегія суддів не відносить до таких, що можуть бути визнані передумовою для повернення обвинувального акту прокурору, але означені доводи підлягають ретельній перевірці та за наявністю підстав - усуненню під час виконання цієї ухвали.

Наряду з викладеним, при вирішенні внесених прокурором ОСОБА_5 та захисником ОСОБА_8 клопотань стосовно запобіжного заходу обвинуваченого ОСОБА_9 , Колегія суддів виходить з нижченаведеного.

За ч.3 ст.315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.
Як вбачається з матеріалів судового провадження, ухвалою слідчого судді від 13.08.2019 року обвинуваченому ОСОБА_9 продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в «ОУВП №21» Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України, строком до 12.09.2019 року.
Відповідно до ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу, наряду з іншим, є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватись від суду; незаконно впливати на потерпілих, свідків кримінального провадження; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або продовжувати злочинну діяльність.

З огляду на ст.178 вказаного Кодексу, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності обставини, у тому числі вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання її винною у кримінальному правопорушенні, вік та стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців, наявність постійного місця роботи та репутацію обвинуваченого, його майновий стан та наявність судимостей, дотримання умов попередньо застосованих запобіжних заходів, розмір майнової шкоди та інше.

Пункт 4 ч.2 ст.183 означеного Кодексу встановлює, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше не судимої особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
За обвинувальним актом, ОСОБА_9 висунуте обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, яке відноситься до категорії особливо тяжких, за яке, у разі доведення провини та згідно з ч.3 ст.68 КК України, визначено можливість призначення покарання у виді позбавлення волі строком до десяти років.

Обґрунтовуючи необхідність обрання обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, прокурор ОСОБА_5 у своєму клопотанні зазначає про існування ризиків переховування обвинуваченого від суду на непідконтрольній Україні території ОРДЛО, а також незаконного впливу на потерпілу.

Відповідно до вимог ч.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ, викладена у п.п.61, 62 рішення ЄСПЛ у справі «Боротюк проти України»), Суд визнає, що існування обґрунтованої підозри щодо вчинення заявником тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою, але Суд неодноразово зазначав, що тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою, та у практиці ЄСПЛ існує презумпція на користь звільнення особи з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними». У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів.
За п.21 рішення ЄСПЛ у справі «Подвезько проти України», Суд встановив, що ч.3 статті 5 Конвенції вимагає надання переконливого обґрунтування органами влади будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, наскільки коротким він є. Аргументи «за» і «проти» звільнення (з-під варти), включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно (in abstracto), але мають підтверджуватися фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою.
Слід також зауважити на тому, що згідно рішення Конституційного суду України №14-рн/2003 від 08.07.2003 року у справі про врахування тяжкості злочину при застосуванні запобіжного заходу, тяжкість злочину не визначається законом як підстава для застосування запобіжного заходу, зокрема, у вигляді тримання під вартою.
Проте, як слідує з обвинувального акту та встановлено під час підготовчого провадження, обвинувачений ОСОБА_9 раніше не судимий, має місце роботи та проживання, де характеризується позитивно; навчається у вищому навчальному закладі та страждає певними захворюваннями, які до того ж потягли визнання його непридатним до військової служби й вимагають специфічної профілактики і лікування, а у випадку подальшого тримання під вартою, не виключають погіршення стану його здоров`я, що за своєю сукупністю обумовлює достатню міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці проживання та перешкоджає його триманню під вартою.
З огляду на викладене, при вирішенні заявлених сторонами відповідних клопотань щодо застосування того чи іншого запобіжного заходу до обвинуваченого ОСОБА_9 (у вигляді тримання під вартою або домашнього арешту), Колегією суддів приймається до уваги тривалість строку перебування обвинуваченого під вартою протягом майже трьох місяців, наявність у останнього місця роботи, реєстрації й постійного проживання в Одеській області, стан його здоров`я, а також недоведеність прокурором ОСОБА_5 під час розгляду його клопотання недостатність застосування до обвинуваченого інших більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою.
За ч.3 ст.194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе наявність обґрунтованої підозри, але не доведе існування ризиків та недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні.
На підставі наведеного, оцінивши в сукупності викладені законодавчі вимоги та практику ЄСПЛ, приймаючи до уваги викладені в обвинувальному акті фактичні обставини інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_9 злочину, його особу та тривалість терміну перебування під вартою, враховуючи стан його здоров`я й мінімізацію на даному етапі провадження існуючих під час попереднього вирішення аналогічних питань з розглядуваного приводу ризиків, передбачених ст.177 КПК України, у взаємозв`язку із тим, що прокурором ОСОБА_5 в судовому засіданні недостатність застосування відносно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою не доведено, Колегія суддів зважаючи на тяжкість кримінального правопорушення у конкретному випадку й у контексті ч.4 ст.194 цього ж Кодексу, доходить висновку про те, що для забезпечення належного виконання вказаним обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, достатнім й обґрунтованим уявляється застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, із задоволенням клопотання захисника та залишенням клопотання прокурора без задоволення.
Частинами 1, 2 ст.181 КПК України регламентовано, що домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобового або у певний період доби та може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Керуючись ст.ст.2-3, 7-9, 22, 26, 31, 91-92, 177-178, 182-183, 291, 314-315, 369-372, ч.2 ст.376, Главою 18 КПК України, Колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Клопотання захисника ОСОБА_8 про повернення обвинувального акту прокурору, - задовольнити.
Обвинувальний акт від 09.09.2019 року й додатки до нього у кримінальному провадженні №0000131, внесеному до ЄРДР 15.06.2019 року, за обвинуваченням ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, - повернути прокурору Комінтернівської місцевої прокуратури Одеської області, для усунення в розумні строки виявлених судом порушень вимог КПК України, викладених у мотивувальній частині ухвали.
Клопотання захисника ОСОБА_8 про зміну обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт, - задовольнити частково.

Клопотання прокурора Комінтернівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_5 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_9 у скоєнні злочину, обвинуваченому передбаченого ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, залишити без задоволення.

Обрати ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за місцем його фактичного проживання, тобто за адресою: АДРЕСА_2 , строком до 10 листопада 2019 року, звільнивши зазначену особу з-під варти негайно в залі суду.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.194 КПК України, покласти на обвинуваченого ОСОБА_9 наступні обов`язки: невідкладно прибути до місця проживаання та заборонити цілодобово залишати житло, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ; за кожною вимогою прибувати до слідчого, прокурора або суду для участі в судових засіданнях за додатково узгодженими датами та часом; повідомляти слідчого, прокурора, суд про зміну свого місця проживання; утримуватися від спілкування з потерпілою, свідками та експертами у цьому кримінальному провадженні.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_9 , що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України, працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.
Строк дії ухвали в частині застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту закінчується 10.11.2019 року.

Виконання ухвали в частині застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту доручити працівникам Южненського ВП Лиманського ВП ГУНП в Одеській області. Ухвала підлягає негайному виконанню органом внутрішніх справ.
Копію ухвали направити для виконання до Южненського ВП Лиманського ВП ГУНП в Одеській області, для контролю виконання до Комінтернівської місцевої прокуратури Одеської області, для відома - начальникові «ОУВП №21» Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України, а також надати іншим заінтересованим особам.
Ухвала в частині обрання запобіжного заходу набирає законної сили негайно після проголошення й оскарженню не підлягає, а в частині повернення обвинувального акту - після закінчення строку апеляційного оскарження та подання апеляції через Суворовський районний суд міста Одеси до Одеського апеляційного суду, протягом 7 днів з дня проголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3