Єдиний унікальний номер 264/6775/16-к
Єд.унік. №264/6775/16
Провадження № 1-кп/205/411/19
У Х В А Л А

07 травня 2019 року Ленінський районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі ОСОБА_4

за участю прокурора ОСОБА_5

захисників адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 , ОСОБА_9

представника потерпілого адвоката ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м.Дніпро, кримінальне провадження № 0002249 за обвинуваченням:

- ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 257, 15 ч.2-115 ч.2 п.п.3, 6, 9; 146 ч.3, 187 ч. 4, 262 ч.3, 263 ч.1, 289 ч.3, 28 ч.2-345 ч.1, ст.348, 28 ч.2-357 ч.3 КК України;

- ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.262 ч.3, 28 ч.2-345 ч.1, 28 ч.2-357 ч.3 КК України;

- ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.262 ч.3, 28 ч.2-357 ч.3 КК України;

- ОСОБА_14 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.257, 146 ч.3, 187 ч.4, 263 ч.1, 289 ч.3 КК України;

- ОСОБА_15 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.257, 146 ч.3, 187 ч.4, 263 ч.1, 289 ч.3 КК України;

- ОСОБА_16 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.257, 146 ч.3, 187 ч.4, 263 ч.1 КК України;

- ОСОБА_17 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.257, 146 ч.3, 187 ч.4, 263 ч.1 КК України,-

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Ленінського районного суду м.Дніпропетровська перебуває кримінальне провадження, за обвинуваченням ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 257, 15 ч.2-115 ч.2 п.п.3, 6, 9; 146 ч.3, 187 ч. 4, 262 ч.3, 263 ч.1, 289 ч.3, 28 ч.2-345 ч.1, ст.348, 28 ч.2-357 ч.3 КК України; ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.262 ч.3, 28 ч.2-345 ч.1, 28 ч.2-357 ч.3 КК України; ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.262 ч.3, 28 ч.2-357 ч.3 КК України; ОСОБА_14 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.257, 146 ч.3, 187 ч.4, 263 ч.1, 289 ч.3 КК України; ОСОБА_15 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.257, 146 ч.3, 187 ч.4, 263 ч.1, 289 ч.3 КК України; ОСОБА_16 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.257, 146 ч.3, 187 ч.4, 263 ч.1 КК України та ОСОБА_17 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.257, 146 ч.3, 187 ч.4, 263 ч.1КК України.

В судовому засіданні, захисником обвинуваченого ОСОБА_11 адвокатом ОСОБА_6 , заявлено клопотання про зміну йому запобіжного заходу з тримання під вартою на інший, не пов`язаний з триманням під вартою, у тому числі на особисту поруку Героя України ОСОБА_18 . Мотивуючи зазначене клопотання, захисник обвинуваченого ОСОБА_11 зазначив, що останній, п`ятий рік поспіль тримається під вартою, хоча стороною обвинувачення не доведений жоден з ризиків, на які вона посилається, висловлюючи свою думку щодо доцільності строку тримання обвинуваченого ОСОБА_11 під вартою. Крім того, стороною обвинувачення не доведено, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. З урахуванням викладеного та практики ЄСПЛ, захисник обвинуваченого ОСОБА_11 просить змінити йому запобіжний захід на інший, не пов`язаний з триманням під вартою, у тому числі на особисту поруку Героя України ОСОБА_18 .

Захисник ОСОБА_8 підтримав клопотання захисника ОСОБА_6 , а також висловив свою правову позицію щодо доцільності продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_11 під вартою, згідно з якою, протягом тривалого часу знаходження обвинуваченого ОСОБА_11 під вартою, прокурором не наведено достатніх підстав для подальшого продовження такого запобіжного заходу, а ті ризики, на які весь час посилається прокурор, нічим не підтверджені та спростовуються фактами та доказами, які досліджені судом. У зв`язку з чим, враховуючи практику ЄСПЛ з цих питань, а також особу обвинуваченого ОСОБА_11 , захисник ОСОБА_8 заперечував проти подальшого продовження тримання ОСОБА_11 під вартою.

Захисники ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , а також обвинувачені ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 підтримали клопотання захисника ОСОБА_6 та заперечували проти продовження строку тримання ОСОБА_11 під вартою.

Вислухавши думку прокурора та представника потерпілої адвоката ОСОБА_10 , які заперечували проти задоволення клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну заможного заходу обвинуваченому ОСОБА_11 та просили продовжити йому строк тримання під вартою, оскільки ризики, передбачені ст.177 КПК України, не відпали та продовжують існувати, суд приходить до наступних висновків.

Так, судом встановлено, що відповідно до ухвали Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 12 березня 2019 року, відносно обвинуваченого ОСОБА_11 строк тримання під вартою продовжено до 09 травня 2019 року, включно.

У зазначеному кримінальному провадженні наявні обставини, з якими закон пов`язує можливість обрання особі одного із запобіжних заходів, передбачених ст. 176 КПК України.

Статтею 177 КПК України визначені мета застосування запобіжного заходу та підстави застосування такого. Окрім того, статтею 178 КПК України визначені обставини, які враховуються при обранні запобіжного заходу.

Всі ці обставини, в сукупності, протягом тривалого часу, враховувалися судом при вирішенні питання про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_11 строку тримання під вартою.
Запобіжний захід, який застосований до обвинуваченого ОСОБА_11 , а саме тримання під вартою, в розумінні ст.173 КПК України, є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Статтею 29 Конституції України передбачено, що кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність і, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Вказані гарантії права на свободу та особисту недоторканність, які передбачені ст. 29 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована 17.07.1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

В п.1 ст.1 цього Закону зазначено, що Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського Суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 року передбачено, що при розгляді справ, суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини, традиційно, у своїй практиці особливу увагу акцентує на необхідності ретельного підходу при розгляді питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання чи продовженні його дії, а наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні, з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи, є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому визначається, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя, може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Як зазначає у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з п.3 ст.5 Конвенції, зі спливом певного часу, саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою, які мають бути чітко сформульовані (рішення ЄСПЛ від 21.12.2000 року у справі «Яблонський проти Польщі», від 23.09.1998 року у справі «І.А. проти Франції», від 04.10.2001 року у справі «Іловецький проти Польщі», від 06.11.2008 року у справі «Єлоєв проти України»). Аналогічно у справі «Ошурко проти України» (рішення від 08.09.2011 року), Європейський Суд з прав людини чітко вказав, що обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого.

На даний час, з огляду на стадію судового процессу, на думку суду, обґрунтованість самої підозри втратила вирішальне значення для вирішення питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_11 .

Крім того, суд звертає увагу на те, що невизнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні інкримінованих йому злочинів, не може бути тою обставиною, яка б вказувала на необхідність тримання обвинуваченого під вартою. На вказані обставини також звертає увагу і Європейський Суд з прав людини у справі «Клішин проти України» (рішення від 23.02.2012 року) зазначаючи, що підстави для тримання під вартою мають бути підтверджені фактами. Небажання особи зізнатися чи дати «потрібні показання» не можуть бути підставами для взяття під варту.

Більше того, суд звертає увагу на існування презумпції на користь звільнення з-під варти, про те, що також вказує і Європейський Суд з прав людини. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними» (рішення у справі «Смирнова проти Росії»). У всіх випадках, коли ризик ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів (рішення від 23.09.2008 року у справі «Вренчев проти Сербії»).

Як постановив Європейський Суд з прав людини у справі «W. vs. Switzerland» питання, «чи був строк тримання під вартою розумним, не може оцінюватися абстрактно. Питання розумності знаходження обвинуваченого під вартою повинно оцінюватися у кожній справі відповідно до її специфічних рис. Тривале тримання під вартою може бути виправданим у конкретній справі лише тоді, коли є специфічні ознаки суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію винуватості, переважає правило поваги до свободи особи».

У зв`язку з викладеним вище суд зауважує, що обвинувачений ОСОБА_11 тримається під вартою понад 4 роки поспіль, що з огляду на практику Європейського Суду не може бути визнано розумним строком.
При цьому, Європейський Суд з прав людини свій підхід до розгляду питання доцільності продовження строків тримання особи під вартою протягом судового розгляду ґрунтує на презумпції, що з перебігом ефективного розгляду справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, кожне наступне рішення про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави подальшого втручання у право на свободу особи.

З огляду на вказане, суд звертає увагу на те, що стороною обвинувачення не доведено в достатній мірі ризик можливого знищення, спотворення доказів чи можливого незаконного впливу на потерпілих, свідків, експертів у цьому кримінальному провадженні. При цьому, у рішенні у справі «Лабіта проти Італії» Європейський Суд з прав людини зазначив, що небезпека чинення тиску на свідків та ризик фальсифікації доказів могли виступати юридичними підставами обрання до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Проте правоохоронні органи не вказали жодного факту, який міг би довести, що зазначені підстави справді існували, не навели жодного доказу можливої неправомірної поведінки підозрюваного.

У зв`язку з викладеним вище суд зауважує, що допитані в судовому засіданні потерпілі та свідки зазначили, що жодного тиску, погроз тощо на них, як з боку обвинуваченого ОСОБА_11 , так і з боку інших обвинувачених, не чинилося. Інші потерпілі та свідки у зазначеному кримінальному провадженні в судові засідання не з`являються, судові виклики ігнорують, про прийняття будь-яких заходів щодо забезпечення явки таких потерпілих та свідків в судові засідання з боку сторони обвинувачення, суду не відомо.
В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик переховуватися від суду не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (справа «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, повязаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними звязками та усіма видами звязку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (справа «Бекчиєв проти Молдови»).

Разом з тим, інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою обвинуваченого ОСОБА_11 в цьому кримінальному провадження стороною обвинувачення не наведено. Аналогічно жодним чином новими доводами чи аргументами стороною обвинувачення не підтверджено також існування інших ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

В той же час, на виконання вимог ст.178 КПК України, суд враховує стан здоров`я обвинуваченого, необхідність надання йому медичної допомоги, а також те, що обвинувачений ОСОБА_11 раніше не судимий та до кримінальної відповідальності не притягувався, має малолітніх дітей, має постійне місце проживання та позитивні характеристики. Крім того, суд також враховує і ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_11 є діючим адвокатом.

Таким чином, суд погоджується із стороною захисту, що такі дані про особу обвинуваченого ОСОБА_11 спростовують позицію сторони обвинувачення щодо необхідності, через саму лише тяжкість покарання за злочини, в яких він обвинувачується, подальшого утримування його під вартою.

Підсумовуючи наведене вище, за переконанням суду, стороною обвинувачення не доведено, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_11 виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою викликано об`єктивною необхідністю і виправдовує такий ступінь втручання у його права і свободи, а інший запобіжний захід не зможе забезпечити належне виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків, у зв`язку з чим слід прийти до висновку про відсутність підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_11 строку тримання під вартою.

Вирішуючи питання про зміну запобіжного заходу суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.184 КПК України, особиста порука полягає у наданні особами, яких слідчий суддя, суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, відповідно до статті 194 цього Кодексу і зобов`язуються за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу про те вимогу. Кількість поручителів визначає слідчий суддя, суд, який обирає запобіжний захід. Наявність одного поручителя може бути визнано достатньою лише в тому разі, коли ним є особа, яка заслуговує на особливу довіру. У разі невиконання поручителем взятих на себе зобовязань на нього накладається грошове стягнення.

Судом встановлено, що ОСОБА_18 , є Героєм України та особою, що заслуговує на особливу довіру, повагу до його громадянської та державної позиції, намірів та бажань взяти на поруки обвинуваченого, відповідальність за його належну процесуальну поведінку, а також суд впевнений, що він спроможний виконувати покладені законом обов`язки особистого поручителя.

В той же час, при вирішенні питання можливості передачі ОСОБА_11 під особисту поруку, суд вважає, що особиста порука є не достатнім запобіжним заходом, який би зміг на даний час забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_19 , у зв`язку з чим вважає за необхідне в цій частині клопотання відмовити.

Відповідно до ст.181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному та обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний час доби.

Таким чином, виключно у сукупності з усіма наведеними вище обставинами, для забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_11 покладених на нього процесуальних обов`язків, враховуючи мету застосування запобіжного заходу, а також за відсутності безумовних підстав для продовження виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд приходить до висновку про можливість зміни обвинуваченому ОСОБА_11 запобіжного заходу з тримання під вартою на запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, звільнивши його з-під варти в залі суду, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.194 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.177, 178, 194, 331, 369-372 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_11 про зміну йому запобіжного заходу з тримання під вартою на особисту поруку Героя України, народного депутата України I, II та IV скликань ОСОБА_18 відмовити.

Клопотання захисника адвоката ОСОБА_6 , про зміну обвинуваченому ОСОБА_11 запобіжного заходу з тримання під вартою на будь-який інший, не пов`язаний з триманням під вартою, у тому числі особисту поруку Героя України, народного депутата України I, II та IV скликань ОСОБА_18 задовольнити частково.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт строком до 04 липня 2019 року, включно.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_11 наступні обов`язки:

1) прибувати до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська за першою вимогою;

2) не залишати житло, за адресою: АДРЕСА_1 , цілодобово, без дозволу суду, окрім випадків його участі в судовому засіданні, необхідності проведення за його участю слідчих та процесуальних дій, що буде обґрунтовано належним чином оформленим документом слідчого, прокурора чи суду, а також окрім випадків необхідності отримання ОСОБА_11 невідкладної медичної допомоги та в разі виникнення надзвичайних ситуацій, які б унеможливили безпечне для життя та здоров`я перебування ОСОБА_11 у житлі;
3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

4) не відлучатися з м.Дніпро без дозволу суду;

5) здати на зберігання до суду свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, які дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну;

6) носити електронний засіб контролю.

Роз`яснити сторонам, що відносно обвинуваченого ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , діє запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту. Застосування електронних засобів контролю полягає у закріпленні на тілі обвинуваченого пристрою, який дає змогу відслідковувати та фіксувати його місцезнаходження. Такий пристрій має бути захищений від самостійного знімання, пошкодження або іншого втручання в його роботу з метою ухилення від контролю та сигналізувати про спроби особи здійснити такі дії.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_11 , що працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Ухвалу передати для виконання органу Національної поліції за місцем застосування запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту та зобов`язати негайно поставити на облік останнього, і повідомити про це суду, попередньо довівши до відома, що працівник органу Національної поліції перед застосуванням електронного засобу контролю зобов`язаний під розпис роз`яснити обвинуваченому правила користування пристроєм, техніку безпеки поводження з ним та наслідки його зняття або неправомірного втручання в його роботу з метою ухилення від контролю. Відмова від носіння засобу електронного контролю, умисне зняття, пошкодження або інше втручання в його роботу з метою ухилення від контролю, а рівно намагання вчинити зазначені дії є невиконанням обов`язків, покладених судом на обвинуваченого при обранні запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Обвинуваченого ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити з-під варти в залі суду, негайно.

В іншій частині клопотання захисника адвоката ОСОБА_6 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Вступна та резолютивна частини ухвали складені та проголошені в судовому засіданні 07 травня 2019 року.

Повний текст ухвали буде проголошено 10 травня 2019 року о 15 годині.

Головуючий: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3