ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 658/1861/17 Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Номер провадження: 11-кп/819/753/19 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ст. 128 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5

прокурора: ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Херсоні кримінальне провадження № 0002397 за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_8 на вирок Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 25.06.2019 року щодо ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Каховка Херсонської області, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ст. 128 КК України
ВСТАНОВИЛА:
Короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені обставини
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, та призначено покарання - один рік обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік. На підставі ст. 76 ч. 1 п.п. 1,2 КК України покладено обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 782,00 грн., у рахунок відшкодування моральної шкоди 35000,00 грн. в решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати та речові докази.

Суд встановив, що ОСОБА_7 , 01.11.2016 року, близько 11.00 години, перебуваючи в приміщенні магазину «Астрон», що розташований за адресою: м. Каховка Херсонської області, вул. В. Куликовська (К. Маркса), 97, демонструючи та тримаючи в руках ніж, передбачаючи та свідомо припускаючи настання наслідків у вигляді спричинення тілесних ушкоджень, але не розраховуючи при цьому на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, які можуть бути небезпечними для життя в момент заподіяння, в ході розваги з потерпілим ОСОБА_8 , завдав вказаним предметом тілесне ушкодження у вигляді рани в правій підлопатковій ділянці, рановий канал якої проникає в порожнину грудної клітини з пошкодженням легені, що супроводжувалось гемопневмотораксом, яке за висновком експерта Каховського міжрайонного відділення ХОБ СМЕ № 332-к від 12 грудня 2016 року відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
В апеляційній скарзі потерпілий просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 121 ч. 1 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально. В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що суд допустив невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильно застосував кримінальний закон, не дав належної оцінки його показанням про наявність у ОСОБА_7 прямого умислу на заподіяння йому тяжкого тілесного ушкодження, безпідставно прийняв до уваги показання обвинуваченого, які суперечать іншим доказам, не спростував показання потерпілого, не усунув суперечності між цими показаннями. Протягом усього перебігу судового провадження він послідовно стверджував про те, що дії обвинуваченого безпідставно кваліфіковано за ст. 128 КК, оскільки у кримінальному провадженні встановлено, що ОСОБА_7 підійшов до нього та в процесі спілкування демонстрував ніж, а потім раптово з достатньою силою завдав йому удар ножем в праву підлопаткову область, раневий канал від якого глибоко проникнув в порожнину грудної клітини та пошкодив легені. Вважає, що обвинувачений вчинив виключно умисно, без будь-якого приводу та мотиву, із хуліганських спонукань, а суд безпідставно не прийняв вказані обставини до уваги та неправильно кваліфікував дії останнього як вчинення злочину з необережності.

Позиції учасників апеляційного розгляду
Учасникам апеляційного розгляду належним чином повідомлено про дату, час та місце апеляційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду апеляційної інстанції не надходило.

Потерпілий ОСОБА_8 судове засідання не з`явився з невідомих суду причин про день, час та місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 , обвинувачений ОСОБА_7 проти задоволення апеляційної скарги заперечували.

Оцінка Суду
Заслухавши доповідь судді, позиції прокурора та обвинуваченого, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення у межах апеляційної скарги.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права та з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Право на отримання мотивованого судового рішення є процесуальним елементом права на справедливий суд, встановлений ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією.

Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Таким чином, невмотивованість судового рішення є підставою для його скасування у зв`язку з порушенням норм процесуального права незалежно від доводів, викладених в апеляційній скарзі.

Згідно до ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Ухвалюючи вирок у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 суд першої інстанції зазначених вимог процесуального закону не дотримався.

Зокрема, вирок, постановлений іменем України, є найважливішим актом правосуддя і до його постановлення належить підходити з винятковою відповідальністю, суворо додержуючись вимог статей 37, 371, 373, 374 КПК України. Вирок суду від імені держави повинен бути викладений офіційно-діловою мовою, юридично грамотно, з коротким, точним і ясним описом обставин справи, результатів дослідження доказів і висновків суду.

Відповідно до ст. 374 КПК України в разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку слід зазначати формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

В основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені у судовому засіданні.

Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Цих вимог закону судом не дотримано.

Протягом усього строку перебігу судового провадження, потерпілий ОСОБА_8 послідовно стверджував про те, що ОСОБА_7 умисно вдарив його ножем у спину, про що свідчить сила удару, знаряддя злочину, глибина поранення та наслідки, що настали у виді заподіяння тяжкого тілесного ушкодження. За таких обставин вказував на відсутність в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ст. 128 КК України, оскільки такі дії останнього виключають необережну форму вини.

Суд першої інстанції у вироку жодним чином не проаналізував ці показання, не дав ним жодної юридичної оцінки, не навів жодного аргументу з яких відкинув ці показання та не спростував їх, не усунув суперечності в показаннях потерпілого та обвинуваченого, чим істотно порушив вимог ст.ст. 370, 374 КПК щодо обґрунтованості та вмотивованості судового рішення.

Суд у вироку формально перелічив докази, не надавши жодному з них оцінки з точки зору належності, допустимості та достатності для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 128 КК та не навів доводів з яких дійшов висновку, що кожен з цих доказів як окремо, так і в сукупності доводить винуватість ОСОБА_7 саме у необережному заподіянні тяжкого тілесного ушкодження.

Кримінально-правова кваліфікація є визначальним питанням здійснення кримінального провадження, одним з основних етапів (стадій) застосування кримінально-правової норми.

Правильна юридична оцінка вчиненого особою діяння є необхідною умовою досягнення законності при відправленні правосуддя у зв`язку з проведенням кримінального провадження. Помилка у кваліфікації може потягти за собою необґрунтоване засудження особи або необґрунтоване її виправдання, або застосування до винного норми КК, яка не містить усіх кримінально-правових ознак вчиненого діяння.

При наданні у вироку кваліфікації злочинному діянню суд зобов`язаний встановити відповідність (тотожність, ідентичність) між фактичними й юридичними ознаками вчиненого особою (між ознаками вчиненого особою діяння та ознаками складу злочину чи ознаками діяння, яке не є злочинним, або ознаками посткримінальної поведінки особи, що передбачені кримінальним законом) .

За нормативним визначенням, умисне тяжке тілесне ушкодження (стаття 121 КК) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між зазначеним діянням та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти тяжку шкоду здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (стаття 24 КК).

Необережне тяжке тілесне ушкодження (стаття 128 КК) характеризується аналогічними елементами об`єктивної сторони, а за суб`єктивною стороною проявляється в необережній формі вини у виді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості, визначення яких надано в статті 25 КК.

Наведене свідчить про те, що розмежування умисного протиправного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень іншій людині (частина перша статті 121 КК) і необережного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень (стаття 128 КК) здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів.

Крім того, при визначенні ступеня тяжкості заподіяних тілесних ушкоджень за способом вчинення діяння враховуються локалізація, характер, механізм утворення травм та ушкоджень, які можуть бути визнані тяжкими, в тому числі й небезпечними для життя в момент заподіяння, а зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених вище злочинах з матеріальним складом обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до цих наслідків.

У кримінальному провадженні, в якому потерпілим заперечується правильність рішення суду першої інстанції в частині кваліфікації дій ОСОБА_7 за ст. 128 КК України, встановлено, що ОСОБА_7 підійшовши до потерпілого ОСОБА_8 , в процесі спілкування демонстрував ніж, а потім, раптово з достатньою силою завдав йому удар ножем в праву підлопаткову область, раневий канал від якого настільки проник в порожнину грудної клітини, що пошкодив легені.

Висновком судово-медичної експертизи від 12.12.2016 року встановлено, що вказане тілесне ушкодження спричинено гострим знаряддям, що має колото ріжучу дію, не виключено 01.11.2016 року, відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння ( т.2 а.п.8).

Таким чином, за встановлених судом фактичних обставин дії ОСОБА_7 відносно ОСОБА_8 носили активний характер, були протиправними, між цими діями і їх наслідками існував прямий причинний зв`язок, а самі наслідки у виді тяжкого тілесного ушкодження були спричинені потерпілому вже в той момент, коли винний, докладаючи певних зусиль, завдав йому проникаюче ножове поранення в спину.

Суд не дав у вироку будь-якої оцінки показанням потерпілого у сукупності з висновком судово-медичної експертизи про те, що сила удару, внаслідок якого лезо проникло у тіло потерпілого, його цілеспрямованість (не хаотичне розмахування ножем, а цілеспрямований удар в спину) , його раптовість та спрямування в спину під лопатку потерпілого, де знаходяться життєво важливі органи (серце, легені) свідчили про те, що ОСОБА_7 об`єктивно усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав можливість настання наслідків у виді спричинення будь-якої за тяжкістю шкоди здоров`ю потерпілого, хоча й не конкретизував у своїй свідомості, якою саме буде така шкода. Тобто він діяв з неконкретизованим (невизначеним) умислом, за яким, незалежно від того, чи є такий умисел прямим або непрямим, настає відповідальність за фактично спричинену шкоду, у даному випадку - за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень.

Враховуючи відсутність викладу у вироку мотивів - з яких він відкинув вказані докази, неможливо встановити - виходячи з яких міркувань суд дійшов висновку про наявність в діях обвинуваченого саме складу злочину, передбаченого ст. 128 КК України.

Відповідно до ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Виходячи з буквального тлумачення вказаної норми кримінального процесуального закону суд позбавлений права вийти за межі пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення та кваліфікувати його дії за більш тяжким злочином, однак це не позбавляє суд обов`язку правильно встановлювати фактичні обставини справи, правильно застосовувати кримінальний закон при наданні юридичної кваліфікації злочинному діянню, зокрема належним чином перевірити чи наявні в діях винної особи всі ознаки складу злочину, який їй інкримінується.

Оскільки у вироку суду не зазначено підстав, за яких доводи потерпілого визнано необґрунтованими, не здійснено аналіз та оцінку доказів, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості перевірити правильність застосування судом першої інстанції у цьому провадженні норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки встановлених цим судом обставин, про що просить в апеляційній скарзі потерпілий.

Вказані порушення вимог КПК можливо усунити тільки шляхом призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

Виходячи з наведеного, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а вирок на підставі п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

При новому розгляді необхідно усунути наведені в ухвалі порушення вимог кримінального процесуального закону, з дотриманням встановленого законом порядку повно та всебічно дослідити обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження, ретельно перевірити докази у провадженні з точки зору їх належності, та ухвалити законне, обґрунтоване судове рішення.
Таким чином, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст. ст. 404, 407, п. 3 ч. 1 ст. 409, ст.ст. 418, 419 КПК України колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 25.06.2019 року щодо ОСОБА_7 скасувати.

Призначити новий розгляд кримінального провадження № 0002397 щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого за ст.128 КК України в тому ж суді першої інстанції, але в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили негайно після оголошення, та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: три підписи
З оригіналом згідно:

Суддя ОСОБА_2