справа № 208/6844/19
№ провадження 1-кс/208/3014/19
УХВАЛА
Іменем України

21 жовтня 2019 р. м. Кам`янське

Слідчий суддя Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого СВ Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 про арешт майна в межах кримінального провадження № 0001853 від 01.10.2019 року за ч. 1 ст. 190 КК України, -
встановив:
Слідчий ОСОБА_3 звернулась до слідчого судді із вказаним погодженим з прокурором ОСОБА_4 клопотанням, прохала накласти арешт на майно, яке добровільно надала для огляду та вилучення ОСОБА_5 , а саме на мобільний телефон «Neffos», модель «TP706A», imei НОМЕР_1 , imei НОМЕР_2 , позбавити ОСОБА_5 права на відчуження, розпорядження, користування зазначеним майном та позбавити потерпілу ОСОБА_6 права на відчуження та розпоряджання зазначеним майном, залишивши за нею право користування ним.
У судове засідання слідчий не з`явилась, надала слідчому судді клопотання про розгляд клопотання про арешт майна за її відсутності, прохала клопотання про арешт майна задовольнити.
Прокурор у судове засідання не з`явився, надав слідчому судді клопотання, згідно якого, вважав за можливе розглянути клопотання слідчого про арешт майна за його відсутності.
На підставі ч. 4 ст. 107 КПК України, фіксування кримінального провадження за допомогою технічних засобів не здійснювалось.
У відповідності до положень ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
З норм ст. 26 КПК України випливає, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.
Слідчий суддя враховує, що сторона обвинувачення на власний розсуд розпорядилася правом підтримати заявлене клопотання без своєї особистої участі, у письмовій формі та з документальним підтвердженням.
Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до наступного висновку.
Клопотання вмотивоване тим, що 29.07.2019 року невстановлена особа, перебуваючи по АДРЕСА_1 , шляхом зловживання довірою, заволоділа майном, належним ОСОБА_6 , завдавши при цьому майнову шкоду.
За даним фактом 01.10.2019 року СВ Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001853 за ч. 1 ст. 190 КК України та розпочато досудове розслідування. Під час проведення досудового розслідування було встановлено, що було викрадено наступне майно: мобільний телефон «Neffos» модель «TP706A», imei НОМЕР_1 , imei НОМЕР_2 , пам`ять 13 ГБ, без пошкоджень, в робочому стані. Також було встановлено, що мобільний телефон потерпілої гр. ОСОБА_6 було викрадено та в подальшому закладено до ломбарду.
10.10.2019 року працівник ломбарду ПТ « ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . Ломбард «Гарант» - ОСОБА_9 добровільно надала працівникам Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області для огляду та вилучення договір фінансового кредиту № 10.37060/0, предметом котрого є мобільний телефон «Neffos» imei НОМЕР_1 , складений на ім`я « ОСОБА_10 ».
17.10.2019 року ОСОБА_5 добровільно надала працівникам Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області для огляду та вилучення мобільний телефон «Neffos» imei НОМЕР_1 .
На думку слідчого, враховуючи викладене, вказане майно має значення для встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, оскільки воно є предметом кримінального правопорушення та 17.10.2019 року було визнано речовим доказом.
Також слідчий зазначає, що вказане майно вважається тимчасово вилученим майном, метою його арешту є запобігання можливості його приховування, знищення, пошкодження, псування, перетворення чи відчуження.
З положень ч. 1 ст. 170 КПК України слідує, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Частиною 2 статті 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
При цьому, ч. 3 та ч. 5 ст. 132 КПК України передбачено, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі при вирішенні питання про накладення арешту на майно (п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України), сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.
Згідно ч. 1 ст. 9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
З матеріалів клопотання, а саме протоколу допиту потерпілої ОСОБА_6 від 15.10.2019 року вбачається, що свій мобільний телефон «Neffos» модель «TP706A», imei НОМЕР_1 , imei НОМЕР_2 вона спочатку добровільно передала особі на ім`я ОСОБА_11 , а той, в свою чергу, особі на ім`я ОСОБА_12 .
З протоколу допиту свідка ОСОБА_5 від 17.10.2019 року вбачається, що мобільний телефон «Neffos» модель «TP706A», imei НОМЕР_1 , imei НОМЕР_2 їй надала для закладу до ломбарду особа на ім`я ОСОБА_13 , мотивуючи це відсутністю у неї необхідних документів, на що ОСОБА_5 погодилась, заклала вказаний телефон до ломбарду та отримані кошти передала ОСОБА_14 . В подальшому, ОСОБА_5 приблизно 07.08.2019 року викупила вказаний телефон з ломбарду за власні кошти для власного користування.
17.10.2019 року ОСОБА_5 добровільно надала працівникам поліції для огляду та вилучення мобільний телефон «Neffos» модель «TP706A», imei НОМЕР_1 , imei НОМЕР_2 .
Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Ч. 1 ст. 388 ЦК України встановлено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:
1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;
2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ч. 2 ст. 93 КПК України, сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.
Ч. 1, 2 ст. 100 КПК України визначено, що речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу. Речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
З викладеного слід зробити висновок, що орган досудового розслідування має правову підставу зберігання у себе предмету клопотання, оскільки він наданий стороні обвинувачення добровільно (ч. 2 ст. 100 КПК України) особою, право власності якої на теперішній час презюмується ОСОБА_5 , оскільки, наразі з матеріалів клопотання вбачається, що вона придбала предмет клопотання за власні кошти для особистого користування, факту крадіжки майна або вибуття його з володіння не з волі попереднього власника ОСОБА_6 іншим шляхом не встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили.
Згідно ч. 12 ст. 100 КПК України, спір про належність речей, що підлягають поверненню, вирішується у порядку цивільного судочинства. У такому випадку річ зберігається до набрання рішенням суду законної сили.
Враховуючи, що предмет клопотання - мобільний телефон «Neffos» модель «TP706A», imei НОМЕР_1 , imei НОМЕР_2 вже знаходиться у розпорядженні слідчого на належній правовій підставі, відсутні будь-які ризики його приховування, знищення, пошкодження, псування, перетворення чи відчуження.
Також, висновок слідчого про наявність у предмета клопотання процесуального статусу тимчасово вилученого майна є помилковим, оскільки він набутий органом досудового розслідування в порядку ч. 2 ст. 100 КПК України, а не в порядку ст. 167-169 КПК України.
Згідно ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Таким чином, предмет клопотання, як доказ сторони обвинувачення, належним чином збережений у органу досудового розслідування і слідчим не доведено ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу, що тягне за собою відмову у задоволенні клопотання.
Керуючись викладеним та ст. 9, 22, 93, 98, 99, 100, 132, 170, 173 КПК України, слідчий суддя
постановив:
У задоволенні клопотання слідчого СВ Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 про арешт майна в межах кримінального провадження № 0001853 від 01.10.2019 року за ч. 1 ст. 190 КК України відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1