Судді Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду ОСОБА_1 у провадженні № 51 7131км18 .
Більшістю голосів колегії суддів у справі прийнято рішення про залишення без задоволення касаційних скарг засудженого ОСОБА_2 та захисника ОСОБА_3 , поданих на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 3 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2018 щодо ОСОБА_2 .
За цим вироком районного суду ОСОБА_2 засуджено за двома епізодами:
- від 5.03.2014 року щодо потерпілої ОСОБА_4 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, а саме відкритого викрадення чужого майна (грабежу), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого;
- від 18.05.2014 року щодо потерпілої ОСОБА_5 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 і п. 6 ч. 2 ст. 115 КК, а саме замаху на умисне вбивство, тобто замаху на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині з корисливих мотивів, та кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК, а саме розбою, нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень.
У касаційних скаргах сторона захисту оскаржувала судові рішення в частині засудження ОСОБА_2 за епізодом від 18.05.2014 року щодо ОСОБА_5 . Поміж іншого вказували на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 15 і п. 6 ч. 2 ст. 115 КК, акцентували увагу на тому, що висновки місцевого та апеляційного судів про наявність у ОСОБА_2 умислу на вбивство потерпілої не відповідають фактичним обставинам справи і не підтверджуються зібраними у справі доказами, а тому заподіяні ОСОБА_2 потерпілій тяжкі тілесні ушкодження в повній мірі охоплюються складом злочину передбаченого ч. 4 ст. 187 КК.
При касаційному розгляді справи колегія суддів більшістю голосів прийняла рішення про безпідставність таких доводів.
Вважаю таке рішення неправильним і таким, що суперечить вимогам закону виходячи із наступного.
З системного аналізу закону випливає, що при відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо ж особа не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим. Для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів їм необхідно виходити з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальнимприцьомуєсуб`єктивнеставленнявинногодонаслідківсвоїхдій.
Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи. Порушення цієї вимоги породжує серйозні помилки щодо кваліфікації злочину.
Характерною ознакою прямого умислу є також бажання настання злочинного наслідку, що був задуманий, щодо матеріальних злочинів, і бажання вчинення злочинного діяння щодо формальних злочинів. У такого роду бажанні знаходить своє вираження вольова ознака умислу як його найважливіша і відмінна риса. Наявністю бажання настання злочинного наслідку при вчиненні злочину з матеріальним складом прямий умисел відрізняється від інших форм і видів вини. Бажання, як вольове начало, перебуває у нерозривній єдності із свідомістю особи, яка діяла з прямим умислом, і її здатністю передбачити наслідки свого діяння.
Згідно з ч. 1 ст. 15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.
Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності мети досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони охоплювались умислом особи і досягнення поставленої мети було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, у зазначений день, час та місці ОСОБА_2 під час вчинення розбою завдав потерпілій ОСОБА_5 14 легких тілесних ушкоджень та одне тяжке тілесне ушкодження.
При цьому більшість тілесних ушкоджень (12 колото-різаних ран) ОСОБА_2 завдав потерпілій по верхніх і нижніх кінцівках.
Спричинення ОСОБА_2 тілесних ушкоджень потерпілій при вчиненні злочину та погрози вбити її були лише способом змусити останню повідомити йому код від сейфу де зберігалися гроші. Коли потерпіла назвала йому цей код від він припинив наносити їй удари, хоча при наявності умислу на її вбивство мав реальну можливість зробити це. При цьому він бачив, що потерпіла прямує до виходу з квартири та рухається не швидко і не перешкоджав їй у цьому. Забравши гроші з сейфу ОСОБА_2 залишив місце злочину.
При розгляді справи в суді ОСОБА_2 пояснив, що не бажав настання смерті потерпілої, а завдавав їй ударів ножем лише з метою вимагання у неї грошей. При цьому беззаперечно стверджував, що якби мав намір позбавити життя потерпілу то при тих обставинах йому нічого не заважало довести свій умисел до кінця.
За таких обставин вважаю, що зібрані в справі докази свідчать про відсутність у засудженого умислу на позбавлення життя потерпілої, а тому кваліфікація його дій судом за ч. 2 ст. 15 і п. 6 ч. 2 ст. 115 ККє помилковою. У вказаній ситуації дії ОСОБА_2 повністю охоплюються диспозицією ч. 4 ст. 187 КК і додаткової кваліфікації не потребують.
Виходячи з цього, на моє переконання, касаційні скарги засудженого ОСОБА_2 та його захисника ОСОБА_3 в цій частині слід було задовольнити, судові рішення в частинівизнання ОСОБА_2 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 і п. 6 ч. 2 ст. 115 КК скасувати, а кримінальне провадження цій частині закрити у зв`язку з відсутністю в його діях цього складу злочину.
19 листопада 2019 року
Суддя ОСОБА_1