Житомирський апеляційний суд
Справа №274/305/18 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 80 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
захисника: ОСОБА_7 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі кримінальне провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 22.02.2019 р. відмову в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про звільнення від відбування покарання по спливу строків давності виконання вироку, -

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 22 лютого 2019 року відмовлено в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про звільнення від відбування покарання по спливу строків давності виконання вироку.

В апеляційній скарзі засуджений просить взяти до уваги рішення Європейського Суду та практику Європейського суду та перерахувати строк давності покарання з моменту його затримання відповідно до ст.80 КК України. Вказує що ухвала суду є незаконною, оскільки судом не враховано ч.3 ст.80 КК України згідно якої строк давності рахується в момент відбуття покарання з дня явки для відбуття або з дня затримання.

В доповненнях до апеляційної скарги засуджений просив також врахувати при ухваленні апеляціним судом рішення положення Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Петухов проти України» №41216/13 від 12.03.2019 року , застосувати до ньоого положення ст. 80 КК України та звільнити його з-під варти у зв`язку спливом строку давності.

В апеляційній скарги захисник в інтересах засудженого просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити клопотання ОСОБА_8 , засудженого до довічного позбавлення про звільнення його від подальшого відбування покарання відповідно до ст.80 КК України у зв`язку із закінченням строків давності обвинувальним вироком, визначеного п.5 ст. 80 КК України, а в разі необхідності направити справу на новий судовий розгляд. Посилається на те, що ухвала повинна бути скасована, як необгрунтована та така, що не відповідає фактичним обставинам справи та нормам КК та КПК України. Вказує, що вироком Донецького апеляційного суду від 21.08.2001 року ОСОБА_8 був засуджений до довічного позбавлення волі. Ухвалою Верховного Суду України від 19.08.2004 року касаційна скарга ОСОБА_8 та касаційні скарги інших засуджених вказаним вироком осіб залишені без задоволення, частково змінено кваліфікацію дій ОСОБА_8 , пом`якшено покарання за ч. 3 ст.15 ст.185 КК України, звільнено від конфіскації майна за даною статтею та вказано вважати ОСОБА_8 засудженим на підставі ст.42 КК України 1960 року за сукупністю злочинів, передбачених зазначеним законом , а також ст.ст. 69 ч.3 ст.142, п.п. а, е, з, і, и ст. 93 КК України 1960 року на довічне позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. Вирок вступив в законну силу з часу винесення рішення касаційною інстанцією. Згідно до ч.5 ст.80 КК України питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі заміняється позбавленням волі. Під давністю виконання обвинувального вироку розуміється сплив встановлених у законі строків з дня набрання чинності обвинувальним вироком, що виключає виконання призначеного судом покарання, так як після спливу визначених законом строків виконання вироку покарання уже не може мати належного карального та превентивного впливу, та в разі невчинення засудженим у цей період нового злочину свідчить про втрату ним суспільної небезпечності. Стверджує, що з досліджених документів слідує, що фактично виконання вироку почато та зараховано ОСОБА_8 з 21.02.1999 року , тобто, з часу його затримання, хоча вирок Донецького апеляційного суду від 21.08.2001 року згідно до розпорядження суду та ухвали Верховного Суду України від 19.08.2004 року набрав законної сили з 19.08.2004 року, а не з 28.09.2004 року, як вказано в ухвалі від 22.02.2019 року. Суд, посилаючись на ст. 80 КК України, ст. 152 КВК України у вказаній ухвалі зробив неправильно висновок щодо строку звільнення від покарання ОСОБА_8 відповідно до вказаних норм. Вважає, що строк виконання вироку відносно ОСОБА_8 в даному випадку повинен рахуватися з початку його фактичного виконання, тобто, з 21.02.1999 року та з врахуванням перерахованого йому строку покарання згідно ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України від 26.11.2015 року №838-VІІІ. На час розгляду справи та на даний час ОСОБА_8 , відбув покарання майже 25 років - з урахуванням перерахованого строку покарання), його фізична смерть не настала, вирок в строк 15 років не виконано від незалежних від нього обставин, з часу його затримання злочинів не вчиняв , ніякої загрози для суспільства не представляє. Вказує, що ст. 80 КК України не містить обмежень щодо її застосування до кола осіб. Згідно до п.3 ч.1 ст.7, ст.10 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, в тому числі до таких відносяться рівність перед законом і судом. З вказаних вище підстав постанова суду підлягає скасуванню з винесенням нового рішення про задоволення клопотання ОСОБА_8 .

В судовому засіданні апеляційного суду захисник ОСОБА_7 у повному обсязі підтримала доводи та вимог апеляційних скарг, додатково зазначила що на момент розгляду апеляційним судом даного провадження засудженим ОСОБА_8 з урахуванням положень ч.5 ст. 72 КК України.

Засуджений ОСОБА_8 звернувся до апеляційного суду з письмовою заявою про небажання бути присутнім в судовому засіданні апеляційного суду, в тому числі і в режимі відеоконференції, як ним раніше зазначалося, та про можливість розгляду провадження в порядку провадження письмового.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_7 , врахувавши письмову заяву засудженого, заслухавши доводи та заперечення прокурора проти апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Так, положення ст.80 КК України передбачають звільнення особи від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, який набрав законної сили, тобто якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано у визначені ч.1 даної норми строки.

Як вбачається з матеріалів провадження та оскаржуваної ухвали суду, ОСОБА_8 засуджений 21 серпня 2001 року апеляційним судом Донецької області за ст.ст. 69; 17 ч. 2, 86-1; 142 ч. 3; 93 п.п. а, „е, „з, „і, „и, 42 ч. 1 КК України 1960 року на довічне позбавлення волі у тюрмі суворого режиму з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

Ухвалою Верховного Суду України від 19.08.04 вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_8 змінено в порядку ст. 395 КПК України - дії ОСОБА_8 перекваліфіковано із ст. 17, ст. 86-1 КК України 1960 року на ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України 2001 року, пом`якшено покарання до шести років позбавлення волі і виключенням вказівки суду про конфіскацію майна за вказаною статтею. Вирішено ОСОБА_8 вважати засудженим на підставі ст. 42 КК України 1960 року за сукупністю злочинів, передбачених зазначеним законом, а також за ст.ст. 69, ч. 3 ст. 142, п.п. „а, „е, „з, „і, „и ст. 93 КК України 1960 року, на довічне позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. Вирок набрав чинності 19.08.04 та 28.09.04 за № 1-204/01 для виконання направлено начальнику СІЗО № 5 м. Донецька.

Вказані обставини захисником засудженого та самим засудженим в їх апеляційних скарзі не оспорюються.

З наведенного вбачається, що вирок апеляційного суду Донецької області від 21 серпня 2001 року щодо ОСОБА_8 набрав законної сили 19.08.2004 року після його перегляду Верховним Судом України, і 28.09.2004 року був звернутий до виконання шляхом направлення для виконання покарання у виді довічного позбавлення волі начальнику СІЗО №5 м.Донецька. Початок строку відбування покарання: з 13.02.1999 року. З вказаного часу засуджений ОСОБА_8 відбуває покарання за даним вироком, в строк якого ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23.01.2018 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 11.04.2018 року, засудженому зараховано в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 21.02.1999 року до 19.08.2004 року за правилами ч. 5 ст. 72 КК України (в ред. від 26.11.2015 року), з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає два дні позбавлення волі.

Тобто, вирок щодо ОСОБА_8 є таким, що виконується, а перебіг давності виконання вказаного вироку не зупинявся та не переривався, у зв`язку з чим твердження засудженого та його захисника про сплив 15-річного, передбаченого ст.80 КК України, строку давності виконання щодо нього вироку та необхідності у зв`язку з цим звільнення його від відбування призначеного покарання або заміни його відповідним строком позбавлення волі є необгрунтованими та хибними. Підстав для застосування положень ст. 80 КК України до нього підстав немає.

Доводи апеляційної скарги з доповненнями засудженого ОСОБА_8 про те, що в при розгляді його клопотання необхідно застосовувати положення Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Петухов проти України» №41216/13 від 12.03.2019 року також є необгрунтованими, оскільки обставини справи за цим рішенням є іншими, ніж ті, які є предметом даного судового розгляду

Так, одним з питань, які констатувались у згаданому рішенні Європейського Суду, є те, що підставою звільнення від покарання особи, засудженої до довічного позбавлення волі, є застосування процедури помилування президентом або наявність тяжкої хвороби, несумісної з триманням під вартою, а також даним рішенням було встановлено порушення положень ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку з неможливістю скоротшення довічного вироку заявника.

Тобто судом не розглядалось питання щодо можливості застосування до довічно засудженої особи положень ст.ст. 80 КК України у зв`язку з відбуттям нею того строку, який передбачено положеннями даної статті як строк давності виконання вироку.

З цих же підстав помилковими є також і посилання апелянта на інші рішення ЄСПЛ, зазначені в апеляційній скарзі, оскільки вказані рішення стосуються питання неможливості застосування до засуджених до довічного позбавлення положень ст.ст. 81,82 КК України.

З огляду на викладене не впливають на вказані висновки суду і посилання захисника ОСОБА_7 , зазначені в апеляційній скарзі, а саме, що строк виконання вироку відносно ОСОБА_8 в повинен рахуватися з початку його фактичного виконання, тобто, з 21.02.1999 року та з врахуванням перерахованого йому строку покарання згідно ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України від 26.11.2015 року №838-VІІІ, оскільки зазначені обставини не підлягають сумніву, однак не впливають на необхідність звільнення ОСОБА_8 від покарання на підставі положень ст. 80 КК України.

Колегія суддів також вважає хибними доводи захисника в обгрунтування своєї позиції про необхідість звільнення ОСОБА_8 від відбування подальшого покарання або про заміну довічного позбавлення волі на строкове позбавлення волі на підставі положень ст. 80 КК України, про те, що вирок щодо ОСОБА_8 не виконано, оскільки на даний момент не настала фізична смерть засудженого, з моменту якої припиняється виконання вироку про довічне позбавлення волі, що на її думку є підставою вважати, що строк давності виконання данного вироку, а саме 15 років, закінчився без його повного виконання, грунтується на помилковому тлумаченні положень ст. 80 КК України.

Колегія суддів наголошує, що положення ст.80 КК України передбачають, що особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в наведеній в цій статті строки.
Проте, як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, вирок суду щодо ОСОБА_8 після набрання ним законної сили був звернутий до виконання та виконується, і засуджений ОСОБА_8 на даний час вказане покарання продовжує відбувати, а тому підстав для застосування до нього положень ст. 80 КК України немає.

Керуючись ст.ст. 404, 407, КПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 22 лютого 2019 року про відмову в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про звільнення від відбування покарання у зв`язку зі спливом строків давності виконання вироку, - без змін.

Ухвала апеляційного набирає чинності негайно після оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: