Ухвала

Іменем України
29 липня 2019 р.

м. Київ
справа № 352/2020/18

провадження № 51-3339ск19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 березня 2019 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 15 травня 2019 року в кримінальному провадження № 000566 щодо
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, непрацюючого, неодруженого, з вищою освітою, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 376-1 КК України,
встановив:
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 березня 2019 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 376-1 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права обіймати посади в органах судової влади та займатись діяльністю, пов`язаною з використанням автоматизованих систем документообігу, на строк 2 роки.
Вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат.
За вироком місцевого суду ОСОБА_4 засуджено за те, що він будучи працівником апарату Тисменицького районного суду Івано-Франківської області, перебуваючи на посаді секретаря суду, будучи службовою особою, яка має право доступу до автоматизованої системи документообігу суду, у період з лютого 2018 року по березень 2018 року, умисно несвоєчасно вносив матеріали адміністративних справ до такої системи.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 15 травня 2019 року апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 залишено без задоволення. Вирок місцевого суду змінено в частині визначення початку строку відбуття покарання. В решті вирок суду залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
За змістом касаційної скарги засуджений ОСОБА_4 , не погоджуючись із судовими рішеннями, ухваленими щодо нього, через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить судові рішення щодо нього змінити та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Свої вимоги засуджений мотивує тим, що суди при призначенні йому покарання не в повній мірі врахували обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують суспільну небезпеку, та не мотивували можливість виправлення його без ізоляції від суспільства, на його думку, призвело до надто суворого покарання.
Мотиви суду
Перевіривши дотримання засудженим порядку та строків касаційного оскарження, відповідність касаційної скарги вимогам закону, доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Так, суд касаційної інстанції згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно з вимогами ст.433 КПК України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржуваному судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 376-1 КК України і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі засудженого не оспорюються.
Як вбачається з копій судових рішень, суд першої інстанції, з`ясувавши думку учасників судового провадження щодо недоцільності дослідження доказів стосовно тих обставин, які ніким не оспорювалися, з`ясувавши правильність розуміння змісту цих обставин, переконавшись у добровільності такої позиції учасників судового провадження та роз`яснивши їм про позбавлення права на оскарження цих обставин в апеляційному порядку, розглянув справу в цій частині обвинувачення ОСОБА_4 за правилами ч. 3 ст. 349 КПК України.
Доводи засудженого щодо невідповідності призначеного йому судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, є необґрунтованими.
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Згідно із ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як убачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 , дотримуючись наведених вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості та дані про особу засудженого, який раніше не судимий, на обліках лікарів нарколога та психіатра не перебуває, неодружений, не працює, за попереднім місцем роботи характеризується посередньо, його молодий вік та стан здоров`я, наявність обставини, яка пом`якшує покарання щире каяття, відсутність обставин, які обтяжують покарання. Окрім цього, суд врахував і досудову доповідь про обвинуваченого, з якої вбачається середній рівень ймовірності вчинення повторного кримінального правопорушення, а виправлення ОСОБА_4 можливе без позбавлення або обмеження волі на певний строк та не становить високої небезпеки для суспільства. При цьому суд зазначив, що вчинення ОСОБА_4 злочину в свою чергу підриває довіру суспільства до судової влади, наслідком його протиправних дій стало уникнення одинадцяти осіб від адміністративної відповідальності.
Урахувавши усі обставини, які за законом мають правове значення, в тому числі й ті, на які покликається засуджений у своїй касаційній скарзі, з урахуванням принципу індивідуалізації покарання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_4 можливе шляхом призначення основного покарання у виді обмеження волі в межах санкцій ч. 1 ст. 376-1 КК України та призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади в органах судової влади та займатись діяльністю, пов`язаною з використанням автоматизованих систем документообігу, на строк 2 роки.
Таким чином, призначаючи засудженому ОСОБА_4 покарання у виді обмеження волі у мінімальному розмірі, суд дотримався вимог статей 50, 65 КК України, оскільки вказане покарання відповідає обставинам справи, характеру й тяжкості вчиненого, є справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду в частині призначеного покарання без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухвалення такого рішення.
Суд апеляційної інстанції, спростовуючи доводи, наведені захисником в апеляційній скарзі, дійшов обґрунтованого висновку, що суд першої інстанції при призначенні покарання за ч. 1 ст. 376-1 КК України взяв до уваги ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу ОСОБА_4 , обставини, які пом`якшують покарання та обґрунтовано призначив ОСОБА_4 покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. При цьому вказав, що призначення покарання іншого більш м`якого у виді штрафу, з урахуванням всіх фактичних обставин по кримінальному провадженні у їх сукупності та даних про особу обвинуваченого, не відповідатиме цілям, передбаченим ст. 50 КК України та засадам призначення покарання.
На думку колегії суддів, покарання, призначене ОСОБА_4 судом, відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, призначене з урахуванням обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, у розмірі, передбаченому санкцією статті за вчинений злочин, що є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Обставини, на які є покликання в касаційній скарзі засудженого, як на підстави для твердження про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, були враховані судом при призначенні покарання, ці обставини не є безумовними і достатніми для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень.
Колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України та погоджується з наведеними у ній висновками про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.
Суд не знаходить підстав для зміни оскаржуванихсудовихрішеньвнаслідок невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість.
В касаційній скарзі засудженого не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного йому покарання.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для зміни або скасування судових рішень, у касаційній скарзі засудженого не наведено.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 березня 2019 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 15 травня 2019 року щодо нього.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3