Ухвала

Іменем України
21 травня 2019 року
м. Київ
провадження № 51-10019зр18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні заяву засудженого ОСОБА_6 про роз`яснення ухвали Верховного Суду України від 09 листопада 2000 року щодо нього,
встановив:
За вироком Київського міського суду від 21 червня 1999 року ОСОБА_6 засуджено: за пунктами «а», «з», «і» ст. 93 КК України 1960 року до покарання у виді смертної кари розстрілу з конфіскацією всього майна; ч. 3 ст. 142 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років із конфіскацією всього майна. На підставі ст. 42 КК України 1960 року за сукупністю злочинів ОСОБА_8 визначено покарання у виді смертної кари розстрілу з конфіскацією всього належного йому майна. На підставі ст. 43 цього Кодексу поглинено невідбуту частину покарання за попереднім вироком від 01 квітня 1999 року та остаточно ОСОБА_8 визначено покарання у виді смертної кари розстрілу з конфіскацією всього належного йому майна.
Верховний Суд України ухвалою від 12 серпня 1999 року, залишив указаний вирок щодо ОСОБА_6 без зміни.
Київський міський суд ухвалою від 22 серпня 2000 року вирок від 21 червня

1999 року привів у відповідність із вимогами Закону України від 22 лютого 2000 року № 1483-ІІІ «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального і Виправно-трудового Кодексів України». Постановив вважати ОСОБА_6 засудженим за пунктами «а», «з», «і» ст. 93 КК України 1960 року, ч. 3 ст. 142 цього Кодексу до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.
Ухвалою Верховного Суду України від 09 листопада 2000 року ухвалу міського суду від 22 серпня 2000 року щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.

У своїй заяві, поданій до Верховного Суду, засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на положення ст. 380 КПК України, просить роз`яснити йому ухвалу Верховного Суду України від 09 жовтня 2000 року щодо нього, оскільки зазначене судове рішення суду касаційної інстанції є йому незрозумілим.
Разом із тим, до своєї заяви засуджений долучив ухвалу Верховного Суду України від 09 листопада 2000 року, якою залишено без задоволення його окрему скаргу на ухвалу Київського міського суду від 22 серпня 2000 року про приведення вироку у відповідність із діючим законодавством.
Зі змісту заяви засудженого вбачається, що він просить роз`яснити йому саме вищезазначену ухвалу касаційного суду від 09 листопада 2000 року, а не від 09 жовтня 2000 року, про що він зазначив у своїй заяві.
Обґрунтовуючи свої вимоги з приводу незрозумілості судового рішення, засуджений зазначає про порушення кримінально-процесуального закону, які, на його думку, допустив суд касаційної інстанції під час перегляду ухвали місцевого суду від 22 серпня 2000 року за його окремою скаргою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого ОСОБА_6 та його захисника, котрі підтримали заяву, думку прокурора про те, що судове рішення касаційного суду є зрозумілим, колегія суддів дійшла висновку, що у роз`ясненні ухвали Верховного Суду України від 09 листопада 2000 року слід відмовити з огляду на таке.

Законом України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, внесено зміни до КПК України та визначено, що судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Вимогами ч. 4 ст. 441 КПК передбачено, що судові рішення суду касаційної інстанції роз`яснюються учасникам судового провадження в порядку, передбаченому ст. 380 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 380 КПК України в разі якщо судове рішення є незрозумілим, суд, який його ухвалив, за заявою учасника судового провадження чи органу виконання судового рішення, приватного виконавця ухвалою роз`яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його змісту.
Доводи заявника про незрозумілість судового рішення та необхідність його роз`яснення колегія суддів вважає безпідставними.
Рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року № 11-рп/99 (справа № 1-33/99) положення ст. 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини КК України, які передбачали смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).
У резолютивній частині цього рішення зазначено вимогу, адресовану Верховній Раді України, привести КПК 1960 року у відповідність із зазначеним рішенням Конституційного Суду України, що Верховна Рада України Законом України від 22 лютого 2000 року № 1483-ІІІ «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального і Виправно-трудового кодексів України» і зробила.
У цьому Законі було вирішено питання, що стосувалися заміни смертної кари як виду покарання довічним позбавленням волі.
Розділ ІІ Закону № 1483 передбачає, що перегляд вироків у справах щодо осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано, здійснюється судом, який постановив вирок.
Розгляд окремої скарги ОСОБА_6 було проведено в порядку, передбаченому

ст. 383 КПК 1960 року.
Із тексту ухвали Верховного Суду України від 09 листопада 2000 року вбачається, що її складено з додержанням вимог, передбачених ст. 378 КПК України

1960 року з посиланням на норми чинного кримінально-процесуального закону, викладено чіткими, зрозумілими реченнями, вона не містить у собі труднощів для розуміння її точного змісту, а тому колегія суддів вважає, що в роз`ясненні вищевказаного рішення Верховного Суду України слід відмовити.

Керуючись статтями 380, 441 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Відмовити ОСОБА_6 в роз`ясненні ухвали Верховного Суду України від 09 листопада 2000 року щодо нього.
Ухвала Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3