Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/511/19 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 187 (86, 86-1, 142) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.08.2019 року. Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 липня 2019 року про продовження строку тримання під вартою,

за участю сторін кримінального провадження:

- прокурора ОСОБА_8 ,

- обвинуваченого ОСОБА_7 ,

- адвоката ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Кіровського районного суду м. Кіровограда перебуває кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.187 КК України.

Відповідно ухвали Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 липня 2019 року, на виконання вимог п.2 ч.3 ст.331 КПК України, обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою на два місяці до 30.09.2019 включно.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції адвокатом ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подано апеляційну скаргу в якій адвокат просить змінити ухвалу суду першої інстанції та обрати обвинуваченому запобіжний захід не пов`язаний з перебуванням під вартою, посилаючись на незаконність ухвали суду.
Заслухавши доповідача, думку адвоката та обвинуваченого, які підтримали подану в інтересах обвинуваченого апеляційну скаргу, висновок прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали додані до апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволені апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 цього Кодексу, на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Вирішуючи питання про продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд першої інстанції послався на те, що кримінальне правопорушення в якому обвинувачується ОСОБА_7 є: умисним, тяжким, закінченим, за своєю суттю є корисливими, вчиненим із застосуванням насильства небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, що значно підвищує ступінь та характер суспільної небезпеки діяння. Крім того, ОСОБА_7 хоча раніше не судимий, однак неодружений, дітей на утриманні не має, тобто не має стійких соціальних зв`язків, офіційно не працевлаштований, а отже суспільно-корисною діяльністю не займається та особистих доходів для проживання не має, а тому у суду є достатні підстави вважати, що перебуваючи на волі, обвинувачений може продовжити вчиняти інші злочини, ухилятись від суду, перешкоджати подальшому кримінальному провадженню. В ухвалі слідчого судді про застосування відносно обвинуваченого міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яка набрала законної сили ретельно та докладно наведені підстави та ризики застосування саме цього виду запобіжного заходу, у теперішній час обставини справи та особистість обвинуваченого змін не зазнали.
Відтак, вказані обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, зазначених у ст. 176 КПК України не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України та забезпечити виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків. Також суд врахував особу обвинуваченого, зокрема те, що він офіційно не працевлаштований, не має стійких соціальних зв`язків, постійного місця проживання в м. Кропивницькому. Враховуючи зазначене суд дійшов висновку про те, що клопотання обвинуваченого та його захисника про зміну ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на домашній арешт задоволенню не підлягає.
Отже, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою, суд першої інстанції для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199, 331 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому злочину, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про особу обвинуваченого, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

В свою чергу апеляційним судом враховується, що змістом ч.2 ст.392 КПК України, визначено, що ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включено до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.

Ухвала суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового розгляду кримінального провадження, окремому оскарженню не підлягає.
Водночас, рішенням Конституційного Суду № 4-р/2019 від 13.06.2019 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини другої статті 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Цим же рішенням Конституційний Суд зобов`язав Верховну Раду України привести нормативне регулювання, встановлене ч.2 ст.392 КПК України, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням, а також запровадити такий механізм гарантування права на свободу обвинуваченого, стосовно якого винесено ухвалу про тримання під вартою під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, який не перешкоджатиме досягненню цілей правосуддя, не порушуватиме права інших учасників кримінального провадження та забезпечуватиме інші засади судочинства, зокрема розумні строки розгляду справи (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини, пункт 2 резолютивної частини).

Конституційний Суд приймаючи рішення не зазначив про втрату чинності ч.2 ст.392 КПК України, як не конституційної, а визнано неконституційним відсутність норми про апеляційне оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, та зобов`язано законодавця впровадити відповідне нормативне регулювання.

Станом на дату надходження апеляційної скарги адвоката в інтересах обвинуваченого ч.2 ст.392 КПК України не приведена законодавцем у відповідність із Конституцією України та рішенням Конституційного Суду № 4-р/2019 від 13.06.2019 і залишається чинною у викладеній вище редакції, якою встановлено обмеження на апеляційне оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, тобто відсутній процесуально визначений порядок прийняття та розгляду зазначеної категорії проваджень.

Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.85 Конституції України прийняття законів України належить виключно до повноважень Верховної Ради України.

В ч.2 ст.19 Конституції України закріплено, що органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зважаючи на вищевикладене наразі Суд не може самостійно визначати порядок та спосіб розгляду зазначених скарг, фактично вчиняти підміну повноважень визначених нормами чинного Законодавства, та покладати на Суд функцію законодавчого органу, тобто делегування функцій законодавчого органу, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.
Керуючись статтями 376, 405, 407, 419,422, 424 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 липня 2019 року, якою ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою до 30 вересня 2019 року включно залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4