Справа №538/1686/15-к
Провадження №1-кп/549/3/19
ВИРОК
Іменем України

23 травня 2019 року Чорнухинський районний суд Полтавської області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_2

ОСОБА_3

прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11

ОСОБА_12 ,

потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_14

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Чорнухи кримінальне провадження №0000258 від 07.05.2015 року за обвинуваченням:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, народився і фактично проживає в АДРЕСА_1 , зареєстрований по АДРЕСА_2 , освіта середня-спеціальна, не працюючого, не одруженого, раніше не судимого,

у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.125, ч.1,2,3 ст.296 КК України,

встановив:

1 епізод.
Обвинувачений ОСОБА_9 06.05.2014 року близько 17 год., перебуваючи поблизу гаражного сектору в м.Заводське Лохвицького району Полтавської області по вул.Ватутіна в районі «Сільгосптехніки», усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки у виді тілесних ушкоджень та бажаючи їх настання, діючи із прямим умислом, завдав кулаками обох рук потерпілому ОСОБА_13 декілька ударів в обличчя, від яких останній впав на землю, після чого наніс ногами декілька ударів по тулубу та кінцівкам потерпілого.

Внаслідок таких дій обвинуваченого, потерпілому було спричинено легкі тілесні ушкодження у вигляді синця в ділянці правої щоки на тлі припухлості м`яких тканин.

Своїми умисними діями ОСОБА_9 вчинив злочин, передбачений ч.1 ст. 125 КК України, а саме умисне легке тілесне ушкодження.

2 епізод.
Крім того, згідно з обвинувальним актом ОСОБА_9 обвинувачується в тому що він 21.03.2015 року близько 23 год. 45 хв. в м. Заводське Лохвицького району по вул.Матросова біля кафе «Мікс» зустрів свого знайомого ОСОБА_15 , до якого розпочав виражати особисту неприязнь, при цьому не зважаючи на присутність інших громадян, з мотивів явної неповаги до суспільства, яка виразилась в грубому порушенні громадського порядку та супроводжувалася особливою зухвалістю, ведучи себе нахабно та грубо, відвів його в сторону автостанції, де усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи із прямим умислом, безпричинно завдав ОСОБА_15 2-3 удари кулаком рук в обличчя в нижню щелепу.

Внаслідок таких дій ОСОБА_15 були спричинені тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, у вигляді перелому суглобового відростку нижньої щелепи зліва, перелому вінцевого відростку нижньої щелепи зліва, перелому тіла нижньої щелепи справа через лунку 2 зуба на нижній щелепі справа.

Такі дії ОСОБА_9 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.1 ст.296 КК України як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю.

3 епізод.
Крім того, згідно з обвинувальним актом ОСОБА_9 обвинувачується також у тому, що він перебуваючи 05.01.2015 року близько 03.00 год. в громадському місці в караоке-залі нічного клубу «Вегас», розташованого по вул. Леніна,14 в м.Лохвиця, разом з іншими особами, грубо порушуючи громадський порядок, роботу даного закладу та відпочинок відвідувачів з мотивів явної неповаги до суспільства, безпричинно, із хуліганських мотивів, діючи із особливою зухвалістю, нехтуючи загальновизнаними правилами поведінки та моральності, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи із прямим умислом розпочали нанесення ударів відвідувачам зазначеного закладу.

Внаслідок таких злочинних дій ОСОБА_9 та інших осіб були спричинені тілесні ушкодження ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , а також пошкоджено майно нічного клубу.

Такі дії ОСОБА_9 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.2 ст.296 КК України, а саме хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувались особливою зухвалістю, вчинене групою осіб.

4 епізод.
Крім того, обвинувачений ОСОБА_9 09 травня 2015 року близько 23.00 год., перебуваючи в громадському місці в м.Заводське Лохвицького району по вул.Матросова біля кафе «Мікс», діючи в групі із невстановленою особою, із хуліганських мотивів, використовуючи незначний привід, з мотивів явної неповаги до суспільства, нехтуючи загальноприйнятими нормами моралі і поведінки, прагнучи показати свою зневагу до існуючих правил поведінки у суспільстві, бажаючи самоутвердитися за рахунок інших осіб, незважаючи на знаходження поруч інших громадян, маючи умисел на хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, спільно завдали разом удари кулаками рук в обличчя ОСОБА_14 , а потім і ногами по тулубу останнього коли він перебував на землі, тобто діяли з особливою зухвалістю.

В результаті отриманих ударів ОСОБА_14 отримав тілесні ушкодження у вигляді уламкового перелому обох носових кісток, струс головного мозку, садно по задній поверхні в проекції лівого ліктьового суглобу, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Таким чином своїми умисними діями ОСОБА_9 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.296 КК України, а саме хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувались особливою зухвалістю, вчинене групою осіб.

5 епізод.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_9 27.10.2014 року близько 4 години ранку, перебуваючи разом з невстановленою особою в приміщенні кафе «Затишок», розташованому в м.Лохвиця по вул. Шевченка, №141, тобто в громадському місці, нехтуючи загальноприйнятими правилами поведінки та моральності, не звертаючи увагу на прохання сторонніх осіб, застосовуючи нецензурну лайку, вчинили сварку з відвідувачами даного закладу ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 .

В подальшому ОСОБА_9 разом з невстановленою особою вийшов з приміщення кафе на декілька хвилин і повернувся з одягнутими на руки боксерськими рукавицями, після чого грубо порушуючи громадський порядок та роботу даного закладу з мотивів явної неповаги до суспільства, безпричинно, із хуліганських спонукань, діючи із прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, із особливою зухвалістю почав наносити удари руками по голові та тулубу відвідувачу кафе ОСОБА_21 , по голові відвідувачам ОСОБА_19 та ОСОБА_22 .

Вказані дії останнього не припинилися після прибуття працівників охоронної фірми «Антарес», що прибули на виклик з метою припинення хуліганських дій, тобто продовжував грубо порушувати громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, вони продовжували висловлюючись брутальною лайкою на адресу зазначених відвідувачів та наносити їм удари.
В послідуючому до прибуття до місця події працівників поліції ОСОБА_9 та невстановлена особа припинили вказані хуліганські дії і зникли з місця події.

Внаслідок таких дій ОСОБА_21 було спричинено легкі тілесні ушкодження у вигляді синців по боковій поверхні грудної клітки з ліва та в ділянці верхнього та нижнього повік правого ока.

Такими умисними діями ОСОБА_9 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.296 КК України, а саме хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувались особливою зухвалістю, вчинене групою осіб.

Судовий розгляд проведено в межах обвинувачення відповідно до ч.1 ст. 337 КПК України.

По 1 епізоду обвинувачений ОСОБА_9 в судових засіданнях вину свою не визнавав і суду показав, що 06.05.2014 року близько 17 години він на автомобілі Ланос, який перебуває у його володінні, під`їхав в гаражний сектор в м.Заводське Лохвицького району Полтавської області по вул.Ватутіна до чоловіка, який заборгував йому гроші за проданий ним мопед. У останнього на той час грошей не було і він попросив його дати бензину.

В цей час до автомобіля підбіг потерпілий ОСОБА_13 , який витяг його з машини поваливши на землю, і почав наносити йому удари руками і ногами куди попало. Він жодного удару ОСОБА_13 не наносив, а в послідуючому через декілька секунд сів в автомобіль і поїхав з гаражів у своїх справах.

На теперішній час не може точно згадати, хто саме знаходився всередині автомобіля, проте говорить, що на задньому сидінні сиділи - син потерпілого ОСОБА_23 , чоловік по імені « ОСОБА_24 » та ОСОБА_25 .

Неприязних відносин з потерпілим ОСОБА_13 не було, знав дружину потерпілого, з якою разом працювали на цукровому заводі.

Однак, під час з`ясування обставин справи в судовому засіданні 20 травня 2019 року, обвинувачений ОСОБА_9 змінив свої покази та визнав вину у вчиненому злочині, передбаченому ч. 1 ст. 125 КК України.

Потерпілий ОСОБА_13 суду показав, що 06.05.2014 року близько 17 години його дружині подзвонила їх знайома ОСОБА_26 і повідомила, що ОСОБА_9 в гаражному секторі в АДРЕСА_2 вимагає від його сина 200 грн і не випускає із свого автомобіля «Део Ланос».

Він одразу разом з своєю дружиною під`їхав до вказаного гаражного сектору, де помітили зазначений автомобіль. Підійшовши до нього він, не ламаючи ручку, відкрив праві передні пасажирські дверцята, де сидів ОСОБА_9 , і запитав у нього де його син. Останній відповів, що в машині його сина немає, подивитись не дав і, вийшовши з автомобіля, завдав йому близько трьох ударів в обличчя в район правої щоки, від якого він впав на землю, а після цього - продовжував наносити йому удари ногами по тулубу.

В подальшому вони з дружиною поїхали до Лохвицького райвідділу міліції повідомити про вказані події.

Свідок ОСОБА_23 - син потерпілого ОСОБА_13 , суду показав, що дійсно 06.05.2016 року знаходився в автомобілі ОСОБА_9 «Део Ланос» в гаражному секторі в м.Заводське Лохвицького району Полтавської області, зустрівся з обвинуваченим добровільно до того, як вони приїхали до гаражів, кошти з нього ніхто не вимагав і в машині силою не тримав.

Близько 17 години до гаражів під`їхав батько.

Він з автомобіля не виходив, тому що боявся батька. Бійки не бачив. Про те, що батько отримав тілесні ушкодження, дізнався вже вдома.

Свідок ОСОБА_26 повідомила, що в травні 2014 року біля гаражів вона бачила як ОСОБА_23 зливав бензин із скутера, а біля нього стояв ОСОБА_9 . Потім ОСОБА_23 та ОСОБА_9 сіли до автомобіля, після чого вона зателефонувала матері ОСОБА_27 . Потім їй подзвонила ОСОБА_28 і повідомила, що ОСОБА_9 наніс її чоловіку ОСОБА_13 тілесні ушкодження. ОСОБА_26 сама бійку не бачила.

Обвинувачений правдивість показань вказаних свідків не заперечив.

Відповідно до ч.3 ст.23 КПК України сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.

Інші свідки, які належним чином викликались в судове засідання не з`явились, а прокурор при розгляді справи не забезпечив явку свідків в судове засідання.

Суд вживав всіх належних заходів для виклику інших свідків (шляхом направлення судових викликів за місцем їх проживання та через оголошення на сайті судової влади), однак враховуючи кількість здійснених викликів та приводів, з метою дотримання розумних строків розгляду даного кримінального провадження, причин їх неприбуття в судові засідання, учасники судового провадження на продовженні їх виклику не наполягали, а тому суд розглянув справу на підставі наявних у справі доказів.

Також вина обвинуваченого доводиться дослідженими письмовими доказами:

-витягом з ЄРДР від 07.05.2014 року за № 0000258 ( т.3, а.с.43-44);

-висновком експерта від 10.05.2014 року №53, відповідно до якого, при обстеженні ОСОБА_13 у нього виявлені тілесні ушкодження у вигляді синця в ділянці правої щоки на тлі припухлості м`яких тканин, яке могло утворитись від дії тупого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, у тому числі і пальцями рук людини, стиснутими в кулак, які відносяться до легких тілесних ушкоджень (т.2, а.с.214).

-протоколом проведення слідчого експерименту від 10.07.2014 року, згідно якого ОСОБА_13 вказав, де саме ОСОБА_9 знаходився під час події 06.05.2014 р. з потерпілим та як саме наносив йому тілесні ушкодження (т.2 а.с.222-226).

-висновком експерта №116 від 14.08.2016 року, відповідно до яікого покази потерпілого ОСОБА_13 , надані ним під час проведення слідчого експерименту 10.07.2015 року, не суперечать об`єктивним судово-медичним даним, отриманим в ході проведення судово-медичної експертизи ОСОБА_13 щодо локалізації, можливого механізму утворення та часу настання виявлених на його тілі тілесних ушкоджень (т.2, а.с.210-212);

-протоколом огляду місця події від 10.07.2015 року.

Таким чином, допитавши обвинуваченого, потерпілого та свідків, дослідивши матеріали справи, суд, даючи оцінку зібраним доказам, які є належними, допустимими та достовірними, приходить до висновку про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.1 ст 125 КК України, а саме умисне нанесення легких тілесних ушкоджень.

По 2 епізоду обвинувачений ОСОБА_9 вину свою спочатку не визнавав і суду показав, що ОСОБА_15 є його знайомим, з яким він разом навчався в училищі. В цей день 21.03.2015 року вони з останнім могли спілкувались біля кафе «Мікс», де він неофіційно працював охоронцем, однак точно не пам`ятає. Проте він йому тілесних ушкоджень не наносив.

Однак, в судовому засіданні 20 травня 2019 року обвинувачений ОСОБА_9 свою вину у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст 296 КК України визнав.

Потерпілий ОСОБА_15 в судовому засіданні повідомив, що в березні 2015 року, якого числа не памятає, відпочивав у кафе «Мікс» в м.Заводське Лохвицького району, де вживав алкогольні напої. Виходив з кафе і на східцях впав , при цьому втратив свідомість. Чи хто його бив не пам`ятає.

Днів через два до його дому прийшли працівники поліції і сказали, що бачили в кафе «Мікс» як його бив ОСОБА_9 . Написав заяву у поліції про побиття його ОСОБА_9 . Через декілька днів став розпитувати у своїх товаришів, які були в той час в кафе «Мікс», зокрема у ОСОБА_29 і ОСОБА_30 , і бачив хто його бив, на що останні сказали, що це він сам в пав з східців у кафе.

25 березня 2015 року звернувся до поліції із заявою про нанесення йому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень. За направленням поліції була проведена експертиза на визначення ступеня тілесних ушкоджень. Лікувався в Полтаві в Полтавській обласній клiнiчні лікарні ім. М.В. Склiфосовського за власні кошти.

Після того, як пройшов лікування, звернувся до поліції з проханням забрати заяву, так як ОСОБА_9 його не бив, на що йому повідомили працівники поліції, що заяву забрати вже не можна. Від того, що ОСОБА_9 його побив відмовляється та претензій до останнього не має. ОСОБА_9 знає з гарної строни, разом з ним навчалися в ПТУ, конфліктів з ним ніколи не було.

Відповідно до ч.3 ст.23 КПК України сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.

Інші свідки, які належним чином викликались в судове засідання не з`явились, а прокурор при розгляді справи не забезпечив явку свідків в судове засідання.

Суд вживав всіх належних заходів для виклику інших свідків (шляхом направлення судових викликів за місцем їх проживання та через оголошення на сайті судової влади), однак враховуючи кількість здійснених викликів та приводів, з метою дотримання розумних строків розгляду даного кримінального провадження, причин їх неприбуття в судові засідання, учасники судового провадження на продовженні їх виклику не наполягали, а тому суд розглянув справу на підставі наявних у справі доказів.

З оглянутого під час судового розгляду відеозапису з камер спостереження не вбачається, що ОСОБА_9 21.03.2015 року близько 23 год. 45 хв. в м.Заводське Лохвицького району по вул.Матросова біля кафе «Мікс» наносив удари саме ОСОБА_15 (т.2, а.с.241).

Показання обвинуваченого про те, що він не наносив тілесні ушкодження ОСОБА_15 нічим не спростовуються та ніким не заперечуються.

Сам ОСОБА_15 запевнив суд, що обвинувачений йому не наносив тілесних ушкоджень, а сторона обвинувачення не надала належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що саме обвинуваченим ОСОБА_9 завдано тілесні ушкодження ОСОБА_15 і його дії носили хуліганський характер, тобто винуватість ОСОБА_9 в даному кримінальному провадженні.

Змінені в судовому засіданні 20 травня 2019 року покази обвинуваченого ОСОБА_9 не можна визнати достатніми для доведення його вини у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.296 КК України, оскільки згідно з ст.17 КПК України його вину не доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Докази, досліджені в судовому засіданні в своїй сукупності не дали підстав для усунення всіх сумнівів щодо доведеності обвинувачення, а тому суд тлумачить сумніви на користь обвинуваченого.

Аналізуючи всі докази в їх сукупності, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення приходить до висновку, що в судовому засіданні стороною обвинувачення не доведено, що ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст 296 КК України

До такого висновку суд прийшов виходячи з наступного.

ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст. 296 КК України хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами передбаченими цим Кодексом.

Так, відповідно до п. 18-19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя слідує, що при розгляді кримінальних справ суд має суворо додержуватись закріпленого у ч.1 ст.62 Конституції принципу презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

При цьому неприпустимо покладати на обвинуваченого (підсудного) доведення своєї невинуватості.

Статтею 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості та підтримання публічного обвинувачення в суді прокурором.

Визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведеності її вини обвинувальним вироком суду.

Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Європейський суд з прав людини у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» вказував, що рівень певності, якого має досягати суддя за системою «внутрішнього переконання» чи системою «поза межами розумного сумніву», є важливим для постановлення справедливого рішення.

Отже, обвинувачення повинно довести «кожний факт», пов`язаний із злочином, щоб «не існувало жодної розумної підстави для сумнівів». Правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого по суті означає, що жодна з сумнівних обставин не може бути покладена в основу обвинувальних тез по справі, тобто воно висуває вимогу повної і безумовної доведеності обвинувачення. Ця вимога має на меті охорону законних інтересів обвинуваченого і служить гарантією досягнення істини у справі.

Таким чином, правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого виступає гарантією не тільки для обвинуваченого, воно служить також гарантією досягнення мети правосуддя. Завдяки даному правилу досягається об`єктивна істина, так як обвинувачення ґрунтується тільки на безсумнівних доказах і безспірних фактах.

Таким чином, дослідивши всі обставини кримінального провадження та оцінивши надані докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність наданих доказів з точку зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку про те, що стороною обвинувачення винуватість ОСОБА_9 у вчиненні цього злочину не доведено, що є підставою для його виправдання за цим обвинуваченням на підставі п. 2 ч.1 ст. 373 КПК України.

Відповідно до вимог ч.ч.1,3 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у випадках, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

При цьому як обвинувальний, так і виправдувальний вирок повинен бути мотивований судом. Відповідно до п.1 ч.3 ст.374 КПК України у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. Процесуальний закон також не допускає включення у вирок формулювань, які ставлять під сумнів невинуватість виправданого.

По 3 епізоду обвинувачений ОСОБА_9 свою вину у вчиненні цього кримінального правопорушення не визнав і суду показав, що 05.01.2015 р. близько 03-00 години зайшов до караоке-залу нічного клубу «Вегас» в м.Лохиця, сів на лавку. Ні з ким не розмовляв. Через деякий час до приміщення залу зайшов, невідомий йому, чоловік і почав всім підряд наносити удари. Після цього він вийшов на вулицю та пішов додому. Він ударів відвідувачами зазначеного закладу не наносив, майно клубу не бив.

Свідок ОСОБА_18 суду повідомив, що вніч з 4 на 5 січня 2015 року відпочивав з ОСОБА_17 в кафе «Вегас» в м.Лохвиця Полтавської області, де пили пиво. Потім вийшли на подвір`я кафе покурити. Коли повернулись назад, то побачили, що за столиком, де раніше вони вживали пиво, сиділа невідома їм особа, якій вони зробили зауваження. У відповідь невідомий почав їм наносити тілесні ушкодження. Бив по обличчю та по голові. Свідок ОСОБА_18 ударів невідомому не наносив. Оскільки перебував у стані алкогольного сп`яніння, то до поліції та експертів не звертався.

Те, що його бив саме ОСОБА_9 дізнався згодом через знайомих. Претензій до обвинуваченого не має. В своїй заяві від 24.04.2015 року ОСОБА_18 зазначив, що відмовляється від статусу потерпілого в кримінальному провадженні №0000013 за фактом вчинення хуліганських дій в кафе-барі «Вегас».

Свідок ОСОБА_17 суду повідомив, що на початку січня 2015 року разом з товаришем ОСОБА_18 відпочивав у кафе «Вегас». Пішов замовляти пісню, а коли повернувся до столика, то побачив, що його товариша ОСОБА_18 б`є невідома особа. Почав їх розбороняти та отримав удар по обличчю, від якого впав на підлогу. Хто його бив не бачив. Скільки людей його били не може сказати. За сусіднім столиком сидів знайомий йому ОСОБА_31 .

Свідок ОСОБА_32 в судовому засіданні зазначив, що у січні 2015 року він працював адміністратором у клубі «Вегас». З 4 на 5 січня 2015 року він був вихідний, а коли на ранок 05.01.2015 року він прийшов в клуб, то йому повідомили, що група невідомих осіб зайшли до караоке залу і вчинили бійку та нанесли матеріальні збитки власникам клубу «Вегас». Зі слів охоронців клубу він дізнався, що це був ОСОБА_9 , тому що сам він бійки не бачив.

Відповідно до ч.3 ст.23 КПК України сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.

Інші свідки, які належним чином викликались в судове засідання не з`явились, а прокурор при розгляді справи не забезпечив явку свідків в судове засідання.

Суд вживав всіх належних заходів для виклику інших свідків (шляхом направлення судових викликів за місцем їх проживання та через оголошення на сайті судової влади), однак враховуючи кількість здійснених викликів та приводів, з метою дотримання розумних строків розгляду даного кримінального провадження, причин їх неприбуття в судові засідання, учасники судового провадження на продовженні їх виклику не наполягали, а тому суд розглянув справу на підставі наявних у справі доказів.

З протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 08.09.2015 року, свідок ОСОБА_18 впізнав під фото №2 за рисами обличчя та зачіскою особу, яка вночі 05.01.2015 в приміщенні караоке-залу нічного клубу «Вегас» вчинила хуліганські дії та спричинила йому тілесні ушкодження. (т.2, а.с.150-152).

Аналізуючи всі докази в їх сукупності, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення приходить до висновку, що в судовому засіданні стороною обвинувачення не доведено, що ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст 296 КК України

До такого висновку суд прийшов виходячи з наступного.

ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 296 КК України хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, вчинене групою осіб.

Згідно зі ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Стаття 8 Коституції України декларує, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може грунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до ч. 2 ст. 62 Конституції України та аналогічна позиція держави закріплена й у ч. 2 ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчинені злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 р. передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».
Так, у справі «Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain» від 6 грудня 1998 р. (п.146) Європейський Суд з прав людини встановив, що «принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного. (Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain, judgment of 6 December 1988, Series A no. 146, p. 33, § 77).
Відповідно до вимог пункту 2 частини 1 ст. 91 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) у кримінальному провадженні поряд з іншим підлягають доказуванню винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, у відповідності до положень ч. 1 ст. 92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.
Згідно вимог ст.ст.94, 370 КПК України , вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Відповідно до вимог ст.373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу.
Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Відповідно до вимог ст.374 КПК України, мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
Оцінивши надані стороною обвинувачення докази, суд не може покласти їх в основу обвинувального вироку, оскільки вони жодним чином не вказують на вчинення обвинуваченим ОСОБА_9 злочину, передбаченого ч. 2 ст.296 КК, його винуватість у скоєнні указаного кримінального правопорушення (злочину) стороною обвинувачення належними та допустимими доказами не доведена.

По справі безперечно встановлено, що дійсно 05 січня 2015 року о 03:00 год в караоке залі нічного клубу «Вегас» ОСОБА_18 та ОСОБА_17 були нанесені тілесні ушкодження, а також пошкоджено майно нічного клубу «Вегас».

За ствердженням ОСОБА_18 та ОСОБА_17 ці тілесні ушкодження виникли в результаті ударів невідомої на той момент їм особи. Що це був ОСОБА_9 їм стало відомо пізніше.

Обвинувачений же заперечуючи цю обставину, вказує на те, що дійсно 05 січня 2015 року він був присутній в нічному клубі «Вегас» і бачив, як невідома йому особа наносила удари ОСОБА_18 та ОСОБА_17 . Він же до них фізичної сили не застосовував, кулаками не бив.

Крім того, необідно зазначити, що ОСОБА_18 не вважає себе потерпілим в даному кримінальному провадженні, про що свідчить його заява.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до ст. 86 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України), доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Так суд, перевіряючи на предмет допустимості та належності дані, які містяться в письмових доказах, долучених до матеріалів кримінального провадження зазначає наступне.

Суд не приймає до уваги як допустимий доказ - протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 08.09.2015 року за участю свідка ОСОБА_18 , оскільки цей процесуальний документ отриманий та складений з процесуальними порушеннями.

Так відповідно до ст. 228 КПК України перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол. Якщо особа заявляє, що вона не може назвати прикмети, за якими впізнає особу, проте може впізнати її за сукупністю ознак, у протоколі зазначається, за сукупністю яких саме ознак вона може впізнати особу. Забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про прикмети цієї особи.

Однак, в протоколі пред`явлення особи для впізання за фотознімками зазначено, що свідок ОСОБА_18 може впізнати особу, яка наносила йому тілесні ушкодження, проте на наведено прикмет чи ознак, за якими саме ОСОБА_18 може впізнати таку особу.

Крім того, як було з`ясовано в судовому засіданні, на момент спричинення тілесних ушкоджень свідку ОСОБА_18 не було відомо хто саме наносив йому удари, що це був саме ОСОБА_9 йому стало відомо згодом.

Тому суд вважає, що 08.09.2015 тобто на момент впізнання за фотознімками особи, яка спричинила тілесні ушкодження свідку ОСОБА_18 , останньому було відомо зі слів його знайомих, що це був саме ОСОБА_9 .

Відповідно до ч.2 ст.231 КПК України у разі проведення пред`явлення для впізнання згідно з правилами, передбаченими частинами п`ятою і шостою статті 228 цього Кодексу, у протоколі, крім відомостей, передбачених цією статтею, обов`язково зазначається, що пред`явлення для впізнання проводилося в умовах, коли особа, яка пред`явлена для впізнання, не бачила і не чула особи, яка впізнає, а також вказуються всі обставини і умови проведення такого пред`явлення для впізнання. У такому разі анкетні дані особи, яка впізнає, до протоколу не вносяться і не долучаються до матеріалів досудового розслідування.

Однак, протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками не містить таких даних.

Також необхідно зазначити, що така слідча дія як пред`явлення особи для впізнання за фотознімками із свідком ОСОБА_17 взагалі не проводилась.

Оскільки даний доказ здобутий з істотним порушенням норм КПК, суд визнає його недопустимим.

Провівши судове слідство та проаналізувавши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що висунуте ОСОБА_9 обвинувачення не знайшло свого підтвердження, винуватість його у скоєнні кримінального правопорушення (злочину) за ч.2 ст. 296 КК не доведена.

Сумнівний характер вчинення ОСОБА_9 інкримінованого йому суспільно небезпечного діяння не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який знайшов свій вияв як в положеннях ч. 3 та ч. 4 ст. 17 КПК України, так і в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема рішенні від 21.07.2011 року у справі «Коробов проти України», в якому зазначалось, що суд при оцінці доказів, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неоспорюваних презумпцій факту.

Оскільки судом не здобуто і стороною обвинувачення не надано чітких та переконливих доказів вчинення ОСОБА_9 поза розумним сумнівом кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 296 КК України, тому суд і прийшов до переконання, що ОСОБА_9 необхідно виправдати в інкримінованому йому злочині з підстав передбачених п.2 ч.1 ст. 373 КПК України.

По 4 епізоду обвинувачений ОСОБА_9 вину свою не визнав і суду показав, що 09.05.2015 року працював неофіційно охоронцем в кафе «Мікс». Близько 23 години йому сказали, що на дворі бійка. Вийшовши на вулицю він побачив ОСОБА_14 , який був п`яний та з розбитим носом, виражався нецензурною лайкою та бився на землі з чоловіком. Зі слів інших йому стало відомо, що ОСОБА_14 вдарив по капоту автомобіля ВАЗ, через що між останнім та водієм автомобіля сталася бійка. Вважає, що ніс розбив потерпілому той чоловік. Він до ОСОБА_14 не торкався, тільки сказав йому, щоб той йшов додому. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_14 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином не визнає.

Потерпілий ОСОБА_14 суду показав, що 09.05.2015 року він разом зі своєю дружиною ОСОБА_33 та її подругою ОСОБА_34 відпочивали в кафе «Мікс» по вул. Матросова в м.Заводське Лохвицького району Полтавської області.

Близько 23 години він перебував на вулиці біля входу до кафе, де крім нього також перебувало багато інших людей - відвідувачів кафе. В цей час до стоянки біля кафе під`їхав білий автомобіль «Жигулі», водій якого почав рухатись на нього. Він вдарив по капоту цієї машини рукою, щоб зупинити його. З автомобіля вийшов чоловік, який почав висловлювати йому погрози та сказав покликати ОСОБА_9 , на що він відмовився і після цього водій автомобіля вдарив його головою в обличчя.

В цей час з приміщення кафе «Мікс» вийшов ОСОБА_9 та невстановлена особа, які почали бити його. Від ударів останніх в обличчя він впав на дорогу і, лежачи обличчям вниз, руками закривав обличчя, а ОСОБА_9 та невстановлена особа, як потім вияснилося це був ОСОБА_35 , продовжували бити його ногами по тулубу, а коли він підіймався на ноги, знову били руками по голові.

Пізніше, як він піднявся на ноги, до нього підійшла його дружина та, захищаючи його, стала між ним та ОСОБА_9 . Невстановлена особа в цей час стояла за плечима ОСОБА_9 і з-за його плеча наносила йому удари кулаком в обличчя. В послідуючому він погукав ОСОБА_9 та запитав у нього навіщо він його бив. Той сказав йому «хто ти такий» і завдав удару кулаком йому прямо в обличчя в область носа, від якого у нього було зламано ніс та з нього почалась гостра кровотеча.

Крім того, показав, що з відеокамер спостереження зазначену подію було лише частково зафіксовано, оскільки частина дій обвинуваченого відбувалось в темному місці далі від входу в кафе, а також через присутність численної кількості людей.

Потерпілим ОСОБА_14 було заявлено цивільний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином. Як цивільний позивач позов про стягнення з ОСОБА_9 матеріальної та моральної шкоди підтримав повністю і просив стягнути з обвинуваченого майнову шкоду в сумі 5 500 грн. та моральну шкоду в сумі 5000 грн., яка полягає в душевних та фізичних стражданнях, яких він зазнав через спричинені обвинуваченим тілесні ушкодження.

Свідок ОСОБА_36 дружина потерпілого, суду показала, що 09.05.2015 року біля 22 години вони разом зі своїм чоловіком ОСОБА_14 та її подругою ОСОБА_34 пішли до в кафе «Мікс» розташованого по вул.Матросова в м.Заводське Лохвицького району Полтавської області, де святкували День Перемоги. Близько 23 години вона вийшла на вулицю, щоб подивитися, де подівся її чоловік і побачила, що він лежав на землі обличчям вниз. На його обличчі була кров. ОСОБА_9 спочатку не бачила. Потім підійшов ОСОБА_9 , а вона стояла між ним та потерпілим, захищаючи його, а обвинувачений висловлювався нецензурною лайкою. Позаду ОСОБА_9 стояла невстановлена особа, яка, оступившись, вдарила з-за плеча останнього її чоловіка. Куди саме не пам`ятає. Потерпілий погукав ОСОБА_9 і вони відійшли трохи далі від неї. ОСОБА_9 спочатку нічого не робив, а потім вдарив один раз рукою чоловіку в обличчя, після чого з носа чоловіка пішла кров. Потім вони пішли додому і викликали швидку допомогу. Що відбувалося до цього вона безпосередньо не бачила.
Відповідно до ч.3 ст.23 КПК України сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.

Інші свідки, які належним чином викликались в судове засідання не з`явились, а прокурор при розгляді справи не забезпечив явку свідків в судове засідання.

Суд вживав всіх належних заходів для виклику інших свідків (шляхом направлення судових викликів за місцем їх проживання та через оголошення на сайті судової влади), однак враховуючи кількість здійснених викликів та приводів, з метою дотримання розумних строків розгляду даного кримінального провадження, причин їх неприбуття в судові засідання, учасники судового провадження на продовженні їх виклику не наполягали, а тому суд розглянув справу на підставі наявних у справі доказів.

Також вина обвинуваченого доводиться дослідженими письмовими доказами:

-витягом з кримінального провадження №0000625 вбачається, що 18.09.2015 року в ЄРДР внесені відомості про вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.296 КК України (т.3, а.с.114).

- висновком експерта від 18.06.2015 року №51, відповідно до якого при обстеженні ОСОБА_37 виявлено тілесні ушкодження у вигляді: І група: уламкового перелому обох носових кісток, струс головного мозку, які могли утворитись від дії тупого предмету, яким могли бути пальці рук людини стиснуті в кулак, нога людини взута у взуття, або будь-який інший предмет з подібними характеристиками, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я; ІІ група: тілесні ушкодження у вигляді садна по задній поверхні в проекції лівого ліктьового суглобу, яке могло утворитися від дії твердого тупого предмету або при ударі об такий, в строк приблизно за 8-9 діб до моменту початку проведення експертизи та може бути оцінене як легке тілесне ушкодження (т.2, а.с.177);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 04.09.2015 року, з якого вбачається, що ОСОБА_14 детально вказав, як саме та в яку частину тіла наносив йому тілесні ушкодження ОСОБА_9 та інша невстановлена особа (т.2 а.с.226-235).

- висновком експерта №139 від 09.09.2015 року, відповідно до якого, покази потерпілого ОСОБА_14 , надані ним під час проведення слідчого експерименту 04.09.2015 року, не суперечать об`єктивним судово-медичним даним, отриманим в ході проведення судово-медичної експертизи ОСОБА_14 щодо кількості, локалізації та можливого механізму утворення та часу настання виявлених на його тілі тілесних ушкоджень першої групи (т.2, а.с.210-212);

Судом було оглянуто в судовому засіданні відеозапис з камер спостереження, з якого вбачається, що між потерпілим ОСОБА_14 і водієм автомобіля білого кольору на вулиці в м.Заводське Лохвицького району по вул.Матросова біля кафе «Мікс» виник конфлікт, під час якого водій наніс удар головою в область обличчя ОСОБА_14 .

В послідуючому останній разом з невстановленою собою в присутності інших громадян наносять удари потерпілому ОСОБА_14 , при цьому безпосереднє нанесення ударів обвинуваченим ОСОБА_38 камерою не зафіксовано (т.2, а.с.241).

Разом з тим, проаналізувавши вищевикладені докази в їх сукупності, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_9 в скоєнні злочинів при обставинах, викладених в описовій частині вироку, повністю доведена.

До показань обвинуваченого суд відноситься критично, як обрану ним позицію захисту, оскільки вони спростовуються сукупністю інших, наведених у вироку доказів, які суперечностей не містять.

При цьому необхідно зазначити, що процесуальний статус ОСОБА_39 як свідка, яка є дружиною потерпілого ОСОБА_14 , не свідчить, що її показання надані у цьому статусі не можуть враховані судом, оскільки останню під час допиту у суді було попереджено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання. Крім того, показання свідка ОСОБА_39 узгоджуються з наявними в матеріалах даного кримінального провадження доказами.

Твердження обвинуваченого про те, що показання потерпілого та свідка є недостовірними, об`єктивно не підтверджено доказами, які б свідчили про їх нечесність та мотиви таких дій.

Необхідно зазначити, що диспозицією ст.296 КК України дано визначення хуліганству, під яким розуміється грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Згідно з правовою позицією, викладеної у постанові Верховного Суду України 04.10.2012 у справі №5-17кс12 норми, передбачені частиною першою статті 296 КК України хуліганство (основний склад злочину) та частиною четвертою цієї самої статті, з-поміж інших ознак, хуліганство, вчинене із застосуванням вогнепальної зброї (кваліфікований склад злочину), визначають обсяг (стан, зміст, певну сукупність) суспільних відносин, які охороняються їх дією, й водночас визначають умови, характер, підстави застосування заходів примусу до суб`єктів, які порушили встановлений ними обов`язок утримуватися від учинення дій певного змісту.

Об`єктом захисту цих норм є громадський порядок, який слід розуміти як стан суспільних відносин, що виник, сформувався, змінюється та існує під впливом дії правових норм (значною мірою), моральних засад, звичаїв, етичних правил, традицій, інших позаюридичних чинників і знаходить свій вияв (відображається) у безпечності громадського спокою, охороні здоров`я, честі та гідності людини, її прав та свобод, зокрема, права на відпочинок, усталених правил співжиття, комунікації (спілкування), у поведінці в побуті, у повазі і ставленні членів спільноти один до одного, у нормальному функціонуванні органів державної влади, місцевого самоврядування, різних установ, організацій, громадських об`єднань, інших інституцій, які займаються корисною суспільною діяльністю.

Посягання на ці відносини здійснюються в активній формі, в основному з ініціативи правопорушника або через використання незначного (нікчемного) приводу, як правило, відбуваються в публічних (громадських, людних) місцях, супроводжуються ненормативною (брутальною, нецензурною) лексикою та/або фізичним насильством, зокрема із використанням травмуючих властивостей таких предметів, як вогнепальна зброя, і призводять до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.

За зовнішнім виявом (набором фактів) хуліганство певним чином схоже на ряд інших діянь, зокрема найбільше на ті з них, які посягають на здоров`я, честь та гідність людини, її майно.

Однак схожість цих діянь не завжди може бути підставою для визнання їх однаковими (рівнозначними).

Правильну кримінально-правову оцінку хуліганства та відмежування його від, зокрема, посягань проти життя і здоров`я людини, а звідси визначення однаковості чи неоднаковості застосування норми закону про кримінальну відповідальність, належить проводити за сукупністю ознак суспільно небезпечного діяння, які згідно із законом про кримінальну відповідальність охоплюються поняттям склад злочину і визначають діяння як злочинне та кримінально каране.

В основі відмежування хуліганства від злочинів проти здоров`я, крім інших ознак, перебувають об`єкт злочину, який значною мірою визначає правову природу (характер) кожного із цих діянь та їхню суспільну небезпечність, і така ознака суб`єктивної сторони злочину, як його мотив.

Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок та інші зазначені вище об`єкти захисту. Зміст та спрямованість цього діяння висновуються із характеру дій особи, яка їх вчиняє, а також із стосунків, які склалися між такою особою та потерпілим.

Особливість мотиву хуліганства полягає у причинній зумовленості. Спонуки вчинити такі дії можуть бути різні. Поєднує їх те, що вони, здебільшого, позбавлені будь-якої необхідності, нерідко постають із бажання особи показати свою ніби вищість (винятковість), чи з розгнузданого самолюбства, пов`язаного з неповагою до особи, людської гідності, байдужим ставленням до законів і правил поведінки.

Таким чином дії ОСОБА_9 носили хуліганський характер, оскільки не були вмотивовані особистими неприязними стосунками з потерпілим ОСОБА_14 , і супроводжувались грубим порушенням громадського порядку.

В судовому засіданні потерпілий виключив можливість завдання уламкового перелому обох носових кісток при його побитті іншими особами і такі його показання суд покладає в основу вироку, оскільки вони не є суперечливими і непослідовними.

Матеріалами справи стверджується, що по суті наведені показання потерпілого та свідка є послідовними, вони об`єктивно узгоджуються, щодо характеру, локалізації та механізму спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, з дослідженим судом висновком судово-медичної експертизи, який є мотивованим та не викликає сумніву в їх об`єктивності ( а.с.54-58).

Аналізуючи всі докази в їх сукупності, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення приходить до висновку про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину за викладених обставин.

По 5 епізоду обвинувачений ОСОБА_9 вину свою не визнав та заперечував обствини викладені в обвинувальному акті.

Не зважаючи на таку позицію обвинуваченого, його вина у вчиненні вказаного злочину доведена сукупністю наступних доказів.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_21 суду показав, що 27 жовтня 2014 року він разом зі своєю дружиною та подружжям ОСОБА_40 відпочивали в кафе «Затишок» в м.Лохвиця по вул. Шевченка, №141. Вже після 24 години з`явився ОСОБА_9 з товаришем, які агресивно себе поводили - танцювали самі, почали приставати до їхніх жінок.

В зв`язку з цим між ними виник словесний конфлікт. Потім обвинувачеий з товаришем вийшли і зайшли хвилин через 10-15. На руках ОСОБА_9 були боксерські рукавиці червоного кольору, якими він відразу почав їх бити. В цей час в кафе знаходились крім них бармен та власник кафе. Ніхто не міг їх зупинити. Він їм протистояти не мав змоги, оскільки через отримане тілесне ушкодження відчував сильний біль, а його захищала дружина, ставши між ним та ОСОБА_9 . Він сидів за столиком і не міг рухатись, а обвинувачений продовжував бігати по приміщенню кафе з рукавицями.

Вказані події були зафіксовані камерами відеоспостереження кафе «Затишок»

Свідок ОСОБА_20 суду показала, що в ніч з 26.10.2014 р. на 27.10.2014 р. вона з чоловіком ОСОБА_21 та подружжям ОСОБА_40 відпочивали в кафе «Затишок» в м.Лохвиця Полтавської області. Пізніше прийшов ОСОБА_9 з товаришем, які почали чіплятися до неї та ОСОБА_22 , пропонуючи, щоб вони відпочивали з ними. Вони відповіли їм, що вони тут разом зі своїми чоловіками.

Після цього вони вийшли і повернулись через деякий час. На руках ОСОБА_9 були боксерські рукавиці червоного кольору, якими він відразу почав їх бити. Всі речі в приміщенні поперекидав. Більше всього попало її чоловікові, ОСОБА_22 , якого сильно вдарили по голові. Вона стояла захищаючи чоловіка. Бармен викликав поліцію. В цей час в кафе знаходились, крім них, бармен та власник кафе. Всі просили їх заспокоїтись. Просили тільки словами, підходити до них боялися, в тому числі і охоронці. Після прибуття охорони бійка завершилася, а потім ОСОБА_9 продовжував наносити удари. Працівники охорони сказали, що нічого не можуть зробити і треба викликати поліцію. ОСОБА_9 та невстановлена особа в послідуючому перед прибуттям працівників поліції вийшли на вулицю, сіли в автомобіль і поїхали. В послідуючому ОСОБА_9 приїжджав до них і пропонував вирішити все мирно.

Свідок ОСОБА_41 працівник охоронної фірми «Антарес», суду показав, що 26.10.2014 року заступив на чергування. Близько 3 годин ночі 27.10.2014 р. спрацювала кнопка з кафе «Затишок» по вул. Шевченка, №141 в м.Лохвиця. При прибутті до кафе «Затишок» вони побачили, що один молодий чоловік лежав на підлозі в приміщенні кафе. ОСОБА_9 , був в боксерських рукавицях з товаришем, вів себе неадекватно і агресивно. Після їх приїзду свої дії ці особи не припиняли. Одного хлопця він заспокоїв, того що був в рукавицях. Останній був агресивним. Він до них агресії не проявляв, опору не чинив, ударів не наносив, кричав на дівчат. Вони їх вивели на вулицю і чекали працівників поліції. Поліція приїхала хвилин через 10, але на той час ОСОБА_9 і невідома особа вже поїхали на автомобілі темно-зеленого кольору. В приміщенні кафе всі столи були перевернуті, стільці валялися.

Свідок ОСОБА_42 працівник охоронної фірми «Антарес», суду показав, що восени, точної дати не пам`ятає, поступив сигнал тривожної кнопки з кафе «Затишок» по вул. Шевченка, №141 в м.Лохвиця. Приїхавши, він побачив чоловіка в боксерських рукавицях, який хотів вдарити жінку замахуючись на неї. Він став між ними, а вони сперечалися і цей чоловік намагався через нього вдарити жінку. В кафе було двоє побитих чоловіків. На руках ОСОБА_9 були боксерські рукавиці червоного кольору. Один постраждалий знаходився в кутку приміщення, інший під столом. Хлопці були агресивні, продовжували свої дії після їх прибуття, на зауваження не реагували. Викликали працівників поліції. Потім він з напарником ОСОБА_43 попросили їх вийти і ОСОБА_9 з товаришем в послідуючому вийшли. Особисто ОСОБА_9 йому опір не чинив, фізичну силу не застосовував.

Свідок ОСОБА_22 суду показав, що 27.10.14 р. відпочивав в кафе «Затишок». Тоді був п`яний і події того дня не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_41 суду показав, що був господарем кафе «Затишок». Близько 3 години 27.10.2014 р. прийшли дві сімейні пари, які відпочивали культурно. Потім прийшло двоє хлопців, які вели себе зухвало, чіплялися до присутніх та ображали їх, купили каву, приставали і до нього.

В послідуючому ОСОБА_9 штовхнув одну із дівчат, підійшов відвідувач кафе ОСОБА_44 і їх було виштовхано в коридор. Після цього знову прийшли до кафе ОСОБА_9 з товаришем. Останнього він не знає. ОСОБА_9 , у якого на руках були боксерські рукавиці червоного кольору. Вони почали бити відвідувачів. Ним було викликано представників охоронної фірми, а потім поліцію. Поки поліція приїхала, ОСОБА_9 з іншим чоловіком сіли в автомобіль і поїхали. Охоронцям бійку зупинити не вдалося. Крім цього також було розбито посуд, меблі погнули, охорону вони не били, опір не чинили.

Працівникам поліції ним в послідуючому були наданий відеозапис з камер відеоспотереження, які розміщені безпосередньо в приміщенні кафе.

Відповідно до ч.3 ст.23 КПК України сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.

Інші свідки, які належним чином викликались в судове засідання не з`явились, а прокурор при розгляді справи не забезпечив явку свідків в судове засідання.

Суд вживав всіх належних заходів для виклику інших свідків (шляхом направлення судових викликів за місцем їх проживання та через оголошення на сайті судової влади), однак враховуючи кількість здійснених викликів та приводів, з метою дотримання розумних строків розгляду даного кримінального провадження, причин їх неприбуття в судові засідання, учасники судового провадження на продовженні їх виклику не наполягали, а тому суд розглянув справу на підставі наявних у справі доказів.

Також винність обвинуваченого доводиться дослідженими письмовими доказами:

-висновком експерта від 05.11.2014 року №130, відповідно до якого, при обстеженні ОСОБА_21 у нього виявлені тілесні ушкодження у вигляді синців по боковій поверхні грудної клітки зліва, та в ділянці верхнього та нижнього повік правового ока, які могли утворитись від дії тупого (их) твердого (их) предмету (ів) з обмеженою контактуючою поверхнею, якими могли бути і пальці рук людини, стиснуті в кулак і нога людини взута у взуття, або будь які інші предмети з подібними характеристиками, і можуть бути оцінені як у своїй сукупності так і кожне зокрема як легкі тілесні ушкодження. (т.3, а.с.17-18);

-протоколом проведення слідчого експерименту від 04.09.2015 року, з якого вбачається, що свідок ОСОБА_21 вказав, як саме та в яку частину тіла 27.10.2014 р. ОСОБА_9 наносив йому тілесні ушкодження (т.3 а.с.19-22);

-протоколом проведення слідчого експерименту від 04.09.2015 року, з якого вбачається, що свідок ОСОБА_19 вказала, де саме ОСОБА_9 знаходився під час події 27.10.2014 р. та як саме наносив їй тілесні ушкодження (т.3 а.с.30-35);

-висновком експерта №138 від 09.09.2015 року, відповідно до якого покази свідка ОСОБА_21 , надані ним під час проведення слідчого експерименту 04.09.2015 року, не суперечать об`єктивним судово-медичним даним, отриманим в ході проведення судово-медичної експертизи ОСОБА_21 щодо кількості, локалізації, можливого механізму утворення та часу настання виявлених на його тілі тілесних ушкоджень (т.3, а.с.15-16);

-протоколом огляду місця події від 27.10.2014 року було вилучено відеозапис з камер спотереженя кафе «Затишок» (т.3, а.с.39-42);

-відеозаписом камер спостереження кафе «Затишок», який досліджено в судовому засіданні, з якого вбачається, що 27.10.2015 р. ОСОБА_9 в приміщенні кафе показує непристойні жести відвідувачу кафе ОСОБА_21 , штовхає ОСОБА_19 і виходить з приміщення, сперечаючись з відвідувачами кафе. Після цього знову заходить, штовхає ногою стілець в ОСОБА_21 , перевертаючи його і демонструючи непристойні жести ОСОБА_21 , ОСОБА_20 , ОСОБА_22 та ОСОБА_19 . Спільними зусиллями присутніх громадян їх змусили вийти на вулицю. В послідуючому через півтори хвилини зайшовши до приміщення кафе в боксерських рукавицях в присутності інших громадян ОСОБА_9 наносить удари рукавицями і ногами ОСОБА_22 , а потім ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_20 , а інша особа наносить удари одягнутою на руку боксерською перчаткою ОСОБА_21 , обоє штовхають, в тому числі і ногами, відвідувачів кафе - ОСОБА_19 ОСОБА_45 , та ОСОБА_22 , кидають стільці, внаслідок чого було знищено та пошкоджено майно кафе-бару. Вказані спільні дії обвинуваченого та невстановленої особи тривалий час не припинялись і після приїзду працівників охорони (т.3, а.с. 42);

-протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, свідки ОСОБА_21 , ОСОБА_41 та ОСОБА_19 кожен окремо впізнали ОСОБА_9 під фото №4, №1 та №1 відповідно за рисами обличчя та зачіскою особу, яка 27.10.2014 р. в кафе «Затишок» в м.Лохвиця по вул.Шевченко вчинила хуліганські дії (т.3, а.с. 24-а-26, 27-29, 36-38). Згідно даних протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, слідчим попередньо з`ясовано в свідків зовнішній вигляд та прикмети осіб, що упізнаються. До впізнання потерпілому та свідку пред`явлено три та чотири фото осіб чоловічої статі, які не мають різких відмінностей у віці та зовнішності. Окрім того, і під час допиту в судовому засіданні свідок ОСОБА_21 , ОСОБА_20 , ОСОБА_41 вказали на ОСОБА_9 , як на того, що вчинив вищевказані дії в кафе «Затишок».

При цьому показаннями свідків-очевидців події про відсутність особистих стосунків з обвинуваченим та будь-яких протиправних дій щодо останніх, підтверджено те, що спонукальних мотивів особистого характеру ОСОБА_9 не мав, його дії носили хуліганський характер з мотивів явної неповаги до суспільства і супроводжувались грубим порушенням громадського порядку.

Таким чином, аналізуючи всі докази в їх сукупності, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення приходить до висновку про доведеність вини обвинуваченого поза розумним сумнівом у вчиненні злочину при обставинах, викладених в описовій частині вироку, і дії обвинуваченого слід кваліфікувати за ч.2 ст.296 КК України, як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувались особливою зухвалістю, кваліфікуючою ознакою якого є вчинення цього злочину групою осіб, оскільки спільні дії обвинуваченого та невстановленої особи тривалий час не припинялись та супроводжувались заподіянням фізичного болю громадянам, пошкодженням майна та порушенням роботи кафе.

Органи досудового розслідування злочинні дії обвинуваченого ОСОБА_9 кваліфікували за ч.3 ст.296 КК України, як грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, вчинене групою осіб, поєднане з опором громадян, які припиняли хуліганські дії.

Таку кваліфікацію суд вважає невірною виходячи із встановлених судом обставин скоєного.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №10, як опір представникові влади, представникові громадськості або іншим громадянам, які припиняли хуліганські дії (ч.3 ст. 296 КК України) слід розуміти активну протидію особи, котра вчиняє хуліганство (відштовхування, завдання побоїв, заподіяння тілесних ушкоджень тощо) з метою позбавити зазначених осіб можливості виконати службовий чи громадський обовязок з охорони громадського порядку.

До поняття «припинення хуліганських дій» належать активні дії, наприклад затримання, зв`язування тощо. Водночас умовляння, прохання, вимоги припинити злочин не є його припиненням, оскільки в подібному випадку припинення хуліганства залежить від прийнятого самим винним рішення, а не всупереч йому.

Заподіяння хуліганом удару громадянину, який вимагав припинити хуліганство, але не вживав для цього активних дій, саме по собі не свідчить про наявність розглядуваної кваліфікуючої ознаки.

Таким чином опір є активною фізичною протидією і полягає в застосуванні фізичної сили до іншої особи.

Судом встановлено, що ОСОБА_9 , не здійснював активну фізичну протидію охоронцям фірми «Антарес», про що безпосередньо вказали в судовому засіданні під час допиту як останні, так і інші допитані свідки.

В ході судового розгляду судом не встановлено і в матеріалах кримінального провадження немає жодних доказів, які б давали підстави для висновку про застосування обвинуваченим фізичної сили щодо працівників охорони.

Виходячи з наведеного та даючи оцінку наведеним доказам в їх сукупності і взаємозв`язку, суд в порядку ч. 3 ст. 337 КПК України вважає за необхідне змінити правову кваліфікацію дій обвинуваченого з ч. 3 ст. 296 на ч.2 ст. 296 КК України, що є можливим, оскільки покращує становище обвинуваченого.

Судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Аналізуючи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_9 по епізоду від 06.05.2014 слід кваліфікувати за ч.1 ст 125 КК України, а саме умисне нанесення легких тілесних ушкоджень.

Аналізуючи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку та оскільки судом не здобуто і стороною обвинувачення не надано чітких та переконливих доказів вчинення ОСОБА_9 поза розумним сумнівом кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 296 КК України, а саме хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувались особливою зухвалістю суд прийшов до переконання, що ОСОБА_9 необхідно виправдати в інкримінованих йому злочинах з підстав передбачених п.2 ч.1 ст.373 КПК України.

Аналізуючи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку та оскільки судом не здобуто і стороною обвинувачення не надано чітких та переконливих доказів вчинення ОСОБА_9 поза розумним сумнівом кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 296 КК України, а саме хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувались особливою зухвалістю, вчинене групою осіб, по епізодам від 21.03.2015 року та 05.01.2015 року суд прийшов до переконання, що ОСОБА_9 необхідно виправдати в інкримінованих йому злочинах з підстав передбачених п.2 ч.1 ст.373 КПК України.

Аналізуючи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_9 по епізоду від 27.10.2014 року слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 296 КК України хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувались особливою зухвалістю, кваліфікуючою ознакою якого є вчинення цього злочину групою осіб.

Аналізуючи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_9 по епізоду від 09.05.2015 року слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 296 КК України хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувались особливою зухвалістю, кваліфікуючою ознакою якого є вчинення цього злочину групою осіб.

При вирішенні питання про призначення обвинуваченому покарання суд керується вимогами ст.ст. 65-67 КК України, враховує Постанову Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» з послідуючими змінами та доповненнями та виходить із принципів законності, справедливості, обгрунтованності та індивідуалізації покарання.

При обранні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_9 відповідно до ст. 65 КК України, суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчинених злочинів.

В силу ст. 12 КК України обвинувачений вчинив злочини невеликої та середньої тяжкості проти здоров`я особи та злочини проти громадського порядку групою осіб, в одному з яких брав більш активну участь, раніше не судимий, не одружений, не працює, компрометуючих даних за місцем проживання на нього не надано, на Д-обліках у лікаря психіатра і нарколога він не перебуває.

Обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_9 відсутні.

Вчинення злочину обвинуваченим повторно, суд визнає обставиною, що обтяжує його покарання.

Як вже було зазначено об`єктом захисту ст.296 КК України є громадський порядок.

Отже у злочинах, передбачених ст.296 КК України, основним безпосереднім об`єктом виступають публічні інтереси, а спричинена шкода конкретним фізичним чи юридичним особам є лише проявом посягання на основний об`єкт, тому твердження обвинуваченого про те, що по окремим епізодам відсутні потерпілі, а отже відсутній і склад злочину, є безпідставними.

З урахуванням викладеного, конкретних обставин кримінального провадження, особи обвинуваченого, суд вважає, що достатнім для виправлення обвинуваченого, а також попередження вчинення ним нових злочинів можливе без ізоляції від суспільства, тому необхідним й достатнім буде призначення обвинуваченому ОСОБА_9 остаточного покарання у виді обмеження волі в межах санкції відповідних статей.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації таке покарання буде адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності, даним про особу, достатнім для перевиховання обвинуваченого та попередження скоєння нових злочинів.

При цьому суд враховує, що відповідно до п.1 ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули два роки - у разі вчинення нею злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

З положення, закріпленого у ст.12 КК України, випливає, що злочин, який інкримінується обвинуваченому і передбачений ч.1 ст.125 КК України відноситься до злочину невеликої тяжкості.

За роз`ясненнями, викладеними у п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 р. №1 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст.49 КК, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого.

Судом встановлено, що на день розгляду даного кримінального провадження судом минуло понад 2 роки, обвинувачений ОСОБА_9 вину у вчиненому злочині визнав, від суду не ухилявся та не вчинив нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого, проти звільненення від призначеного покарання не заперечував, тому він підлягає звільненню від призначеного йому покарання на підставі ч. 5 ст.74, п.1 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, тож на підставі ст.ст.12, 44, 49, ч.ч.1,5 ст.74 КК України суд розглянув дане кримінальне провадження в загальному порядку, виконавши всі вимоги, передбачені ст.ст.91, 283, 337, 344-380 КПК України, а також інших норм кримінального і процесуального законів.

Відтак ОСОБА_9 слід звільнити від призначеного за ч. 1 ст 125 КК України покарання на підставі п.1 ч.1 ст.49 та ч.5 ст.74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Запобіжний захід ОСОБА_9 під час судового розгляду не обирався.

Заявлені прокурором клопотання про обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою до набрання законної сили не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В контексті ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що серйозність обвинувачення або суворість санкції інкримінованого злочину не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою.

В рішенні від 08.07.2003 року N 14-рп/2003 (справа про врахування тяжкості злочину при застосуванні запобіжного заходу) Конституційним Судом України вказано, що необхідність застосування запобіжного заходу пов`язується з поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого після скоєння злочину (намагання ухилитися від слідства і суду або від виконання процесуальних рішень, перешкоджати встановленню істини у справі або продовжувати злочинну діяльність).

ОСОБА_9 має постійне місце проживання, щодо нього відсутні негативні характеристики, не переховувався від суду і не перешкоджав судовому провадженню.

Наведені вище дані про його особу не вказують на існування ризику ухилення від відбування призначеного покарання, а тяжкість призначеного судом покарання не може сама по собі виправдовувати обрання до набрання вироком суду законної сили запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Потерпілим ОСОБА_14 заявлено цивільний позов про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_9 майнової шкоди в розмірі 5 500 грн. витрати на лікування та втратою працездатності строком на один місяць та моральної шкоди в сумі 5000 тис. грн., які підлягають частковому задоволенню.

В силу принципу диспозитивності цивільного судочинства, встановленого ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень частини 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Пунктом 1 частини 2 вказаної статті передбачено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Збитки відшкодовують у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.1166 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Майнова шкода, завдана неправомірними діями фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі, особою, яка її завдала, якщо не доведе, що шкода завдана не з її вини.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується документальними доказами понесені ОСОБА_14 витрати на лікування у розмірі 646,13 грн. (а.с.134, 135, 136, 137), які суд вважає за необхідне стягнути з обвинуваченого ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_14 .

В частині інших позовних вимог щодо відшкодування вартості лікування, суд вважає необхідним відмовити, оскільки ці витрати не підтверджені документально.

Що стосується матеріальної шкоди, пов`язаної з втратою працездатності строком на один місяць, то суд не знаходить правових підстав для відшкодування розміру зазначеної шкоди, оскільки вона не підтверджена належними і допустимими доказами.

Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка завдала цю шкоду за наявності її вини (ч. 1 ст. 1167 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 3 своєї постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з подальшими змінами) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Щодо відшкодування моральної шкоди, суд вважає, що цивільний позов в цій частині підлягає частковому задоволенню, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що внаслідок подій 24.10.2014 року та дій обвинуваченого ОСОБА_9 , потерпілому ОСОБА_14 заподіяно моральну шкоду, яка виразилась у душевних стражданнях, яких він зазнав в зв`язку з протиправним ушкодженням здоров`я та вимушеним лікуванням, тривалістю вимушених змін у житті, порушенням життєвих зв`язків, необхідності проходження лікування, а тому приходить до висновку, що з урахуванням вимог розумності та справедливості з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_14 необхідно стягнути 3000грн. відшкодування моральної шкоди.

При цьому необхідно зазначити, що обвинувачений з іншою особою діяли умисно із хуліганських спонукань та були об`єднані єдиним злочинним умислом, що був направлений на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю потерпілого.

Відповідно до вимог ст.ст. 1166,1167,1168 ЦК України шкода, заподіяна винними діями підлягає відшкодуванню, а отже ОСОБА_9 повинен нести відповідальність за наслідки, які фактично настали.

Судові витрати в кримінальному провадженні відсутні.

Надані три DVD-диски з відеозаписами слід зберігати в кримінальному провадженні (т.2, а.с.241, 257, т.3 а.с.42)

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368, 370, 373, 374 КПК України, суд,

ухвалив:

ОСОБА_9 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначити йому покарання у виді 200(двохсот) годин громадських робіт.

На підставі п.1 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності, звільнити ОСОБА_9 від призначеного покарання у виді 200(двохсот) годин громадських робіт.

ОСОБА_9 визнати винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 296 КК України за епізодами від 24.10.2014 року та 09 травня 2015 року і призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на 3(три) роки.

ОСОБА_9 визнати невинуватим та виправдати у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст.296 Кримінального кодексу України, на підставі пункту 2 частини 1 статті 373 Кримінального процесуального кодексу України в зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

ОСОБА_9 визнати невинуватим та виправдати у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 296 Кримінального кодексу України поза епізодом від 05.01.2015 року, на підставі пункту 2 частини 1 статті 373 Кримінального процесуального кодексу України в зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Строк відбування покарання відраховувати з моменту прибуття і постановки ОСОБА_9 на облік у виправному центрі.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_9 до набрання цим вироком законної сили не обирати.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_14 задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_9 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на його користь 646,13 грн. (шістсот сорок шість гривень тринадцять копійок) - відшкодування матеріальної шкоди та 3 000 (три тисячі) гривень моральної шкоди. В іншій частині позову відмовити.

Матеріали відеозаписів на трьох DVD-дисках - зберігати в кримінальному провадженні.

На вирок суду може бути подана апеляційна скарга до Полтавського апеляційного суду через Чорнухинський районний суд протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Суддя