Романівський районний суд Житомирської області
У Х В А Л А
24 вересня 2019 року смт. Романів
Згідно угоди про визнання винуватості, підозрюваний під час досудового розслідування беззастережно визнав свою вину у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 309 КК України. Також, сторони узгодили покарання ОСОБА_5 за вчинене кримінальне правопорушення у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700,00 грн.
Прокурор в судовому засіданні, вважаючи, що при укладенні угоди про визнання винуватості дотримані вимоги і правила Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) та КК України, просив її затвердити і призначити обвинуваченому узгоджене в угоді покарання.
Обвинувачений та його захисник в судовому засіданні також просили затвердити угоду про визнання винуватості.
Заслухавши думку учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд приходить до висновку, що в затвердженні угоди про визнання винуватості слід відмовити та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування, виходячи з наступного.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 468 КПК України та частини 4 статті 469 КПК України, у кримінальному провадженні щодо злочинів середньої тяжкості, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам, може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.
Згідно частини 1 статті 472 КПК України, в угоді про визнання винуватості зазначаються її сторони, формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, беззастережне визнання підозрюваним чи обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, обов`язки підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою (якщо відповідні домовленості мали місце), умови часткового звільнення підозрюваного, обвинуваченого від цивільної відповідальності у вигляді відшкодування державі збитків внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення, узгоджене покарання та згода підозрюваного, обвинуваченого на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди.
За змістом пунктів 1, 2 частини 7 статті 474 КПК України, суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, а також не відповідають інтересам суспільства.
Частиною 2 статті 65 КК України передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
В даній нормі кримінального закону сформульований принцип доцільності покарання, додержання якого припускає, що в кожному конкретному випадку суд при призначенні покарання зобов`язаний мотивувати у вироку, чому саме такий вид покарання він вважає за необхідне призначити обвинуваченому і чому визначена ним у вироку конкретна міра цього виду покарання є достатньою для досягнення цілей, сформульованих в частині 2 статті 50 КК України.
При цьому, аналіз пункту 3 частини 1 статті 65 КК України свідчить про те, що кримінальний закон зобов`язує суд при призначенні покарання враховувати: 1) ступінь тяжкості вчиненого злочину (припускає з`ясування питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить стаття 12 КК України вчинене в конкретному випадку злочинне діяння); 2) особу винного (дані, які характеризують особу винного, що є гарантією призначення справедливого покарання і передумовою досягнення мети, яка перед ним поставлена); 3) обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Вказаних вимог закону при укладенні угоди про визнання винуватості сторонами дотримано не було, оскільки узгоджений ними вид покарання штраф, не є справедливим та достатнім для досягнення мети покарання, враховуючи при цьому ту обставину, що обвинувачений скоїв злочин, який йому інкримінується, будучи службовою особою та обіймаючи посаду поліцейського сектору реагування патрульної поліції.
При зазначенні суспільного інтересу сторонами угоди вказано, що забезпечення швидкого досудового розслідування та судового провадження щодо ОСОБА_5 забезпечить обов`язок останнього давати показання відносно інших осіб, що причетні до незаконного обігу наркотичних засобів та психотропних речовин.
Однак, у суду відсутні достатні підстави вважати, що умови цієї угоди відповідають суспільним інтересам, оскільки у них відсутня конкретизація сутності такого зобов`язання з використанням лише загальних формулювань, що позбавляє можливості суд пересвідчитися у реальності його виконання, у зв`язку з чим такий виклад є неприпустимим.
У рішенні Європейського Суду з прав людини від 27 лютого 1980 року Девеер проти Бельгії (Deweer v.Belgium) зазначено, що держава та її судові органи зобов`язані забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних справ шляхом спрощеного та скороченого розгляду, і суд має перевірити, чи не був такий вибір зумовлений виключно бажанням завершити справу швидко, без участі повної судової процедури та, не привертаючи уваги громадськості та засобів масової інформації, чи бажанням бути обвинуваченим у вчиненні менш тяжких злочинів, заручившись підтримкою прокурора щодо отримання менш суворого покарання або взагалі звільнення від покарання за окремими епізодами справи.
Також слід зазначити, що причетність поліцейського ОСОБА_5 до злочину у сфері обігу наркотичних засобів набуло значного суспільного резонансу в регіоні та в засобах масової інформації.
За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у затверджені укладеної угоди про визнання винуватості.
Пунктом 1 частини 3 статті 314 КПК України визначено, що у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468 - 475 цього Кодексу.
Перелік судових рішень, які суд має право прийняти у підготовчому судовому засіданні є імперативним та розширеному тлумаченню не підлягає.
Положення частини 7 статті 474 КПК України, про продовження судового провадження у загальному порядку у разі відмови в затвердженні угоди, у даному випадку застосовані бути не можуть, оскільки вони застосовуються лише у тих випадках коли угоду було укладено під час судового провадження.
Вказаний висновок суду узгоджується з пунктом 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 13 від 11.12.2013 року «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод».
Враховуючи вищевикладене та керуючись 314, 372, 376, 474 КПК України, суд,-
Ухвала оскарженню не підлягає.

Час оголошення повного тексту ухвали - 17:15 год 24 вересня 2019 року.

Суддя ОСОБА_1