Справа № 447/1626/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1114/19 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2019 року м. Львів
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду
під головуванням судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі судового засідання ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 04 вересня 2019 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч.4 ст.358 КК України,
з участю прокурора ОСОБА_8
захисника ОСОБА_6
ВСТАНОВИЛА:
цим вироком затверджено угоду про визнання винуватості від 23 липня 2019 року, укладену між прокурором у кримінальному провадженні №0000261 ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , який є обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.
ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.358 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень 00 копійок.
Скасовано арешт майна накладений на підставі ухвали слідчого судді Миколаївського районного суду Львівської області від 26.06.2019.
Речові докази: свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 постановлено знищити; автомобіль марки "Мерседес", реєстраційний номер НОМЕР_2 - конфіскувати.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати на залучення експерта у розмірі 942,06 гривень.
Згідно оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 достовірно знаючи, що свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 , видане 27.08.2007 УДАІ ГУ МВС України у м. Львові на його ім`я, є неправдивим, 21.06.2019 використовував його під час керування автомобілем марки "Мерседес", реєстраційний номер НОМЕР_2 , показавши на вимогу працівника поліції, як документ, що надає право користування транспортним засобом. Встановлено, що вказане свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу: виготовлено не поліграфічним підприємством ТОВ "Знак" Консорціуму ЄДАПС, яке здійснювало виготовлення типових бланків документів; не відповідає аналогічним документам, які знаходяться в офіційному обігу на території України; виконане за допомогою знакодрукуючого пристрою та комп`ютерної чи іншої оргтехніки кольорового відтворення зображень струменевим способом друку, а серійний номер бланку та вихідні дані поліграфічного підприємства нанесені з використанням термопринтера термодруком. Такими діями, ОСОБА_7 вчинив злочин передбачений ч.4 ст.358 КК України - використання завідомо підробленого документа.
У ході досудового розслідування між прокурором та обвинуваченим було укладено угоду про визнання винуватості від 23 липня 2019 року, відповідно до якої сторони домовилися про таке. ОСОБА_7 беззастережно визнає свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України. Сторони погоджуються на призначення ОСОБА_7 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст.358 КК України у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.
На згаданий вирок адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу у частині у частині конфіскації автомобіля марки «Мерседес», реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Просить суд апеляційної інстанції скасувати вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 04 вересня 2019 року щодо ОСОБА_7 у частині застосування конфіскації автомобіля марки «Мерседес», реєстраційний номер НОМЕР_2 . Ухвалити у цій частині новий вирок, яким згаданий транспортний засіб, який є речовим доказом у кримінальному провадженні повернути власнику.
Не оспорюючи фактичних обставин вчинення злочину та кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 , апелянт вважає оскаржуваний вирок у частині конфіскації автомобіля незаконним.
Зазначає, що згідно п.4 угоди від 23 липня 2019 року про визнання винуватості, укладеної між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_7 , сторони погодилися на призначення покарання у виді штрафу у розмірі 850 гривень. Додаткових покарань, таких як конфіскація майна обвинуваченого, сторони не узгоджували в угоді.
Звертає увагу, що суд першої інстанції всупереч положення п.4 ч.4 ст. 474 КПК України вийшов за межі угоди і не роз`яснював обвинуваченому те, що щодо нього буде застосовано конфіскацію майна. Таке питання не досліджувалося взагалі.
Стверджує, що в оскаржуваному вироку не міститься жодної аргументації щодо застосування такого заходу як конфіскація. Наявне тільки посилання на ст. 100 КПК України без жодного обґрунтування.
Акцентує увагу на тому, що із врахуванням положень ст. 100 КПК України, автомобіль марки «Мерседес» за рішенням суду повинен бути повернутий власнику, оскільки він не має жодних ознак, які б створювали підставу для його конфіскації. У рамках кримінального провадження встановлено, що номери агрегатів такого транспортного засобу не містять ознак підроблення, чи спотворення. Вважає, що відповідно до вимог ч.5 ст. 96-2 КК України такий захід як спеціальна конфіскація не міг бути застосований у цьому кримінальному провадженні.
У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції захисник підтримав апеляційну скаргу з мотивів у ній наведених, прокурор не заперечив проти апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідача про обставини справи і зміст апеляційної скарги, пояснення прокурора, вивчивши матеріали провадження, встановила наступне.

Відповідно до ч.1 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно із положеннями ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 472 КПК України декларує зміст угоди про визнання винуватості. Так, в угоді про визнання винуватості зазначаються її сторони, формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, беззастережне визнання підозрюваним чи обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, обов`язки підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою (якщо відповідні домовленості мали місце), умови часткового звільнення підозрюваного, обвинуваченого від цивільної відповідальності у вигляді відшкодування державі збитків внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення, узгоджене покарання та згода підозрюваного, обвинуваченого на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, умови застосування спеціальної конфіскації, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди.

У матеріалах справи наявна угода про визнання винуватості від 23 липня 2019 року (а.с.6-9).

Відповідно до ч.2 ст. 473 КПК України наслідком укладення та затвердження угоди про визнання винуватості для прокурора, підозрюваного чи обвинуваченого є обмеження їх права оскарження вироку згідно з положеннями статей 394 та 424 цього Кодексу, а для підозрюваного чи обвинуваченого - також його відмова від здійснення прав, передбачених абзацами першим та четвертим пункту 1 частини четвертої статті 474 цього Кодексу.

Із оскаржуваної ухвали (а.с.26) та журналу судового засідання від 04 вересня 2019 року (а.с. 25) вбачається, що суддя першої інстанції дотримався вимог, передбачених ст. 474 КПК України. Тому апеляційні доводи у цій частині безпідставні.

Щодо апеляційних вимог в частині незаконної, на думку апелянта, конфіскації конфіскації автомобіля марки «Мерседес», реєстраційний номер НОМЕР_2 , то слід вказати наступне.

Стаття 100 КПК України регулює порядок зберігання речових доказів і документів та вирішення питання про спеціальну конфіскацію.

Згідно з ч. 9 ст. 100 КПК під час ухвалення судового рішення суд повинен вирішити питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів. Відповідно до пунктів 1, 2 вказаної норми конфіскуються гроші, цінності та інше майно, які були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення або призначалися чи використовувалися для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення, крім випадків коли власник чи законний володілець не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Постановою від 21 червня 2019 року транспортний засіб марки «Мерседес», реєстраційний номер НОМЕР_2 визнано речовим доказом (а.с.22). Ухвалою слідчого судді від 26 червня 2019 року на такий речовий доказ, який визнано предметом злочину накладено арешт (а.с.23).

Відповідно до п. 5 ч. 9 ст. 100 КПК України гроші, цінності та інше майно, що були предметом кримінального правопорушення або іншого суспільно небезпечного діяння, конфіскуються, крім тих, які повертаються власнику (законному володільцю), а якщо його не встановлено - переходять у власність держави в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Отже, транспортний засіб марки «Мерседес», реєстраційний номер НОМЕР_2 конфісковано як речовий доказ предмет вчиненого обвинуваченим ОСОБА_7 злочину. Крім того, колегія суддів наголошує, що обвинувачений ОСОБА_7 використовував завідомо підроблений документ з тим, щоб мати змогу користуватися автомобілем марки «Мерседес», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

З гідно із вимогами абз.4 п.1 ч.4 ст.374 КПК України у резолютивній частині вироку зокрема зазначається рішення щодо речових доказів і документів. Відтак, колегія суддів переконана, що суддя місцевого суду дійшов до вірного висновку про конфіскацію предмета вчиненого обвинуваченим ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, а саме автомобіля марки «Мерседес», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Тому, апеляційні доводи про то, що відсутність в угоді питання про додаткове покарання, таке як конфіскація майна обвинуваченого не заслуговують на увагу. Оскільки санкція ч.4 ст.358 КК передбачає покарання у виді штрафу, арешту або обмеження волі. Конфіскація автомобіля це не додаткове покарання, а вирішення питання з речовим доказом предметом вчиненого обвинуваченим ОСОБА_7 злочину.

Підсумовуючи викладене, при перевірці справи в апеляційному порядку не виявлено істотного порушення кримінального процесуального закону, що слугувало б підставою для скасування оскаржуваної ухвали та призначення нового розгляду у суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 100, 376, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 04 вересня 2019 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч.4 ст.358 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4