ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 643/583/19 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/2479/19 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст.121 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 , без участі інших учасників, а саме потерпілого ОСОБА_9 , належним чином повідомленого про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові дану справу за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Московського районного суду м. Харкова від 27 05 2019 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вироком Московського районного суду м. Харкова від 27 05 2019 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Харкова, громадянку України, з середньою освітою, одружену, офіційно не працюючу, маючу малолітню доньку ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкаючи за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судиму 04.12.2003 року Московським районним судом м. Харкова за ч.1 ст. 115 КК України до 10 років позбавлення волі, 23.11.2004 року перегляд вироку Апеляційним судом Харківської області та призначення покарання у виді 8 років позбавлення волі, 30.12.2010 року звільнену з Качанівської виправної колонії № 54 умовно-достроково з невідбутим строком 8 місяців 7 днів на підставі постанови Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22.12.2010 року,

визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.121 КК України, з призначенням покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України, зараховано у строк відбування покарання термін тримання під вартою з 26.07.2018 року. Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з 26.07.2018 року.

Міру запобіжного заходу стосовно ОСОБА_7 до набрання законної сили вироком залишено без змін у виді тримання під вартою в ДУ «Харківський слідчий ізолятор».

Задоволено цивільний позов Харківської місцевої прокуратури №4 та стягнуто з ОСОБА_7 на користь Департаменту бюджету та фінансів Харківської міської ради, в рахунок спричиненої матеріальної шкоди загальну суму у розмірі 5575 гривень.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Вищевказаним вироком встановлено, що 26.07.2018 близько 18:30 годині, ОСОБА_7 , знаходячись з тильного боку будинку АДРЕСА_3 , разом зі знайомими ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 вживала спиртні напої. В цей час до них підійшов малознайомий їм ОСОБА_13 , якого раніше знала обвинувачена та з яким у неї виник словесний конфлікт, на ґрунті зухвалої поведінки останнього. Під час якого, у ОСОБА_7 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин до ОСОБА_13 , виник злочинний умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень останньому. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 неподалік від місця сварки побачила кухонний ніж. Далі, взявши вищевказаний кухонний ніж в праву руку, ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, повернулась до ОСОБА_13 , та підійшовши до останнього впритул, усвідомлюючи небезпеку своїх дій для життя і здоров`я потерпілого, бажаючи спричинити тілесні ушкодження, умисно завдала один удар клинком ножа в живіт, вище пупка потерпілого ОСОБА_13 , чим заподіяла останньому проникаюче колото-різане поранення животу з ушкодженням тонкого кишечника та його брижі, яке утворилося від одноразової дії гострого колюче-ріжучого предмета, що відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя (п. 2.1.3. Правил «Судово-медичного визначення ступеню важкості тілесних ушкоджень.), згідно висновку експерта №12-14/600-А/18 від 12.09.2018 .
Після цього ОСОБА_7 припинила свої злочинні дії та з місця скоєння кримінального правопорушення зникла.
26.07.2018 безпосередньо після спричинення тілесних ушкоджень бригадою невідкладної медичної допомоги ОСОБА_13 доставлено до КНП «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова» ХМР, де йому надано своєчасну медичну допомогу.

Вказані дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, обвинувачена ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить про перекваліфікацію вчиненого нею кримінального правопорушення з ч. ст. 121 КК України на ст. 128 КК України, з посиланням на те, що умислу на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому вона не мала.

Крім того просить про застосування щодо неї ч. 5 ст. 72 КК України та ст. 69 КК України.

Також вважає за необхідне врахування судом апеляційної інстанції при розгляді її апеляційної скарги, врахування такої пом`якшуючої обставини щодо неї, як щире каяття та визнання нею вини у скоєному. Вказує, на наявність у неї такого захворювання як гепатит «С». Обвинувачена зазначила, що має малолітню дитину, яка залишилась на забезпеченні її матері.

Крім того, на вищевказаний вирок була також подана апеляційна скарга прокурора, від якої останній в подальшому відмовився, надавши до апеляційного суду відповідну заяву.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Обвинувачена ОСОБА_7 та її захисник ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги, просили задовольнити їх вимоги у повному обсязі.

Прокурор просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, вважаючи вирок суду законним і обґрунтованим.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченої та її захисника, думку прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим
Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, в судовому засіданні, під час ухвалення вироку, обвинувачена ОСОБА_7 частково визнала себе винною у пред`явленому їй обвинуваченні та зазначила, що 26.07.2018 приблизно о 15 годині вона разом з донькою прийшли до її матері в будинок АДРЕСА_3 , з якою вона залишила доньку, оскільки бабуся мала намір відправиться до дачі. Коли вона вийшла на вулицю, побачила раніше знайому ОСОБА_14 , прізвище останньої не пам`ятає, з якою вони придбали горілку, а потім пива і ще інші спиртні напої, які стали вживати на лавці біля будинків АДРЕСА_3 . Через три години прийшов ОСОБА_13 , з яким вона була раніше знайома, разом з незнайомими їй чоловіком та жінкою, вони перебували у стані алкогольного сп`яніння. Вони розпочали спілкуватися. Через деякий час незнайомий чоловік та жінка, а потім ОСОБА_14 пішли, куди їй не відомо. До них прийшов незнайомий їй чоловік з собакою. Потім до них підійшов її брат ОСОБА_11 , який відпочивав разом зі своєю компанією на відстані 30 метрів. Після 17 години їй зателефонував її чоловік, тому вона через деякий час встала та пішла з метою зустріти чоловіка. Потерпілий йшов позаду неї на відстані двох кроків. В цей час на землі вона побачила ніж, який підняла, та тримала у правій руці, повернулась до потерпілого, який спитав: « Що ти намагаєшся робити?» Вона та потерпілий стояли обличчям один до одного, він взяв її праву руку з ножом своєю правою рукою, вона, в свою чергу, ніж не відпускала, а своєю лівою рукою намагалась звільнитися від руки потерпілого. Потім, якимось чином відійшла від нього на відстань біля одного метру, та побачила, як у потерпілого з-під одягу тече кров. Потім вона підійшла до компанії, де перебував ОСОБА_11 , зазначила, що у потерпілого ножове поранення, до цього викинула ніж в огород біля б. АДРЕСА_3 , та пішла до дому за адресою: АДРЕСА_2 . Через деякий час до неї приїхала поліція. Обвинувачена зазначила, що потерпілий був чимось незадоволений, за час їх спілкування виражався нецензурною лайкою, але погроз в її адресу від нього вона не чула, та і вона йому не погрожувала. Вона не зазначила потерпілому, що намагалась тільки оглянути ніж, а також не може пояснити, чому вона не викинула ніж, та як вона йому спричинила тілесне ушкодження, вона також зазначити у суді не змогла, але наполягала, що умислу спричинення потерпілому тілесних ушкоджень у неї не було, тому вважає, що дії повинні бути кваліфіковані за ст.128 КК України. При цьому вона розуміє, що скоїла злочин, та кається у скоєному.

Проте, твердження ОСОБА_7 щодо відсутності у неї умислу на заподіяння ОСОБА_13 тілесних ушкоджень спростовується показами потерпілого ОСОБА_13 , який у суді показав, що він 26.07.2018 після 14 години, перебував на вул. Героїв Праці в м. Харкові, де на одній із лавочок біля будинків, побачив ОСОБА_7 , з якою у нього раніше були приятельські стосунки, ОСОБА_7 разом з незнайомими йому чоловіком та двома жінками вживали спиртні напої. На той час він теж був в стані алкогольного сп`яніння. ОСОБА_7 була одягнута у плаття, запросила його випити. Вони вжили одну пляшку горілки. Між ним та ОСОБА_7 виник словесний конфлікт, причину якого він не пам`ятає. Потім обвинувачена запропонувала відійти, він погодився, вони удвох відійшли від інших на відстань 10 метрів, а потім він нічого не пам`ятає. Бачив тільки як обвинувачена від нього утікає, а у нього поранений живіт, та по ногам тече кров. Він пройшов деяку відстань та у сторонніх осіб попрохав викликати швидку. Він був доставлений до лікарні, де йому зробили операцію. Потім він зустрічався зі слідчим як в лікарні, так і в період слідчих дій, в ході яких підписав усі процесуальні документи. Потерпілий зазначив, що тілесні ушкодження йому спричинила ОСОБА_7 , але матеріальних та моральних претензій у нього до неї не має, оскільки мати обвинуваченої сплатила вартість потрібних йому медикаментів; показами свідка ОСОБА_11 , який у суді показав, що він є братом обвинуваченої. 26.07.2018 близько 16 години, він разом з друзями, а саме: ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_7 , перебував біля будинку №17 по вул.Героїв Праці в м.Харкові, до вживали спиртне. Через деякий час до них підійшов знайомий ОСОБА_7 - ОСОБА_13 , який перебував в стані алкогольного сп`яніння, тому деякі наполягали щоб він пішов, на що потерпілий став висловлюватися на їх адресу нецензурною лайкою, висловлював погрози ОСОБА_7 , а потім пішов. Коли їх покинула ОСОБА_7 , він не пам`ятає. Через деякий час вона бігла до них та кричала про виклик швидкої. Хто саме викликав швидку, йому не відомо. Вони підійшли до потерпілого, який лежав на спині, та тримався рукою за живіт; показами свідка ОСОБА_18 , яка у суді показала, що наприкінці літа 2018, близько 17 години, вона проходила біля будинку АДРЕСА_3 , де почула голос жінки, яка казала: «Я его убила». Вона побачила зі спини раніше незнайому їй жінку, одягнуту у квіткову сукню, яка бігла до компанії людей, які сиділи на лавочці біля першого під`їзду будинку АДРЕСА_3 , які її почули та побігли в той бік звідки вона бігла. А жінка побігла у напрямку ринку.

Вказані докази є належними та допустимими, будь-яких процесуальних порушень при збиранні, дослідженні та оцінці доказів, які б ставили під сумнів правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 саме у вчиненні інкримінованого їй злочину, колегія суддів не вбачає.

За таких обставин кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.1 ст.121 КК України є правильною.

Доводи обвинуваченої щодо необхідності перекваліфікації її дій за ст. 128 КК України задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відмінність правової кваліфікації умисного тяжкого тілесного ушкодження від необережного тяжкого тілесного ушкодження слід проводити за суб`єктивною стороною злочину, в залежності від психічного відношення суб`єкту до вчиненої ним дії та наслідкам, що настали.

При нанесенні необережного тяжкого тілесного ушкодження у винного відсутній умисел (як прямий так й непрямий) на спричинення тяжкого тілесного ушкодження. При необережному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень вчиняються дії, які суб`єкт не оцінює як такі, що здатні спричинити тяжкі тілесні ушкодження (необережна форма вини по відношенню до цих наслідків). При скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, по відношенню до спричинення тяжкого тілесного ушкодження у суб`єкта мається умисна форма вини у виді прямого або непрямого умислу. Якщо такий умисел не встановлено або особа діяла з неконкретизованим умислом, то такі дії належить кваліфікувати за наслідками, які фактично настали.

Питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 здійснила колото-різане поранення такого життєво важливого органу, як живіт у результаті чого спричинила ушкодженням тонкого кишковика та його брижі. За ступенем тяжкості це тяжке тілесне ушкодження, що є небезпечним для життя. Після вказаних дій обвинувачена покинула місце вчинення злочину, залишивши ОСОБА_13 та не надавши йому допомоги.

Дані обставини, на думку колегії суддів, свідчать про відсутність необережної форми вини у ОСОБА_7 та про правильність висновків районного суду щодо кваліфікації її дій за ч. 1 ст. 121 КК України.

Що стосується апеляційних доводів щодо пом`якшення ОСОБА_7 покарання, колегія суддів виходить з наступного.

Пленум Верховного Суду України у п. 2 постанови від 24 10 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснив, що висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Як вбачається із мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції при призначенні обвинуваченій ОСОБА_7 покарання врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, відомості про особу винної, яка є раніше судимою, офіційно не працевлаштована, одружена, має малолітню доньку 2012 року народження, страждає на гепатит «С», з 27.05.2018 року їй встановлено діагноз гіпертонічне захворювання 2 ст., має постійне місце мешкання та реєстрації.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції недостатньо врахував дані про особу обвинуваченої, яка щиро розкаялася у скоєному, має малолітню доньку, яка залишилися на утриманні матері-пенсіонерки, має ряд хронічних захворювань, у зв`язку з чим потребує постійного лікування та нагляду лікарів.

Крім того, матеріали кримінального провадження містять заяви потерпілого ОСОБА_13 , в яких він наголошує на відсутності у нього претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченої, оскільки матір`ю ОСОБА_7 було компенсовано всі його витрати на лікування.

Наявність наведених обставин, дають підстави для висновку про можливість пом`якшення призначеного обвинуваченій покарання.

Враховуючи викладене, виходячи з принципу співмірності та індивідуалізації покарання, колегія суддів вважає за можливе пом`якшити ОСОБА_7 призначене покарання в мінімальних межах, визначених санкцією ч.1 ст.121 КК України, при цьому не вбачаючи підстав для застосування ст. 69 КК України, як того просить обвинувачена.

Таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст.65 КК України, за своїм видом і розміром буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої ОСОБА_7 , а також запобігання вчиненню нею нових злочинів.

Що стосується прохання ОСОБА_7 про застосування щодо неї ч. 5 ст. 72 КК України, то як вбачається з резолютивної частини вироку, судом першої інстанції вимоги, передбачені вказаними нормами виконано в повному обсязі та зараховано у строк відбування покарання термін тримання обвинуваченої під вартою з 26.07.2018 року.

З огляду на викладене, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та про зміну вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання: замість покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Московського районного суду м. Харкова від 27 05 2019 року по справі щодо ОСОБА_7 , - змінити.

Апеляційну скаргу обвинуваченої, - задовольнити частково.

Пом`якшити покарання призначене ОСОБА_7 цим вирком за ч.1 ст.121 КК України до 5 (п`яти) років позбавлення волі.

В решті цей вирок суду залишити без змін.

Касаційна скарга на судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4