ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/3200/19 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1 ,
Справа №642/9137/15-к Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: запобіжний захід
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на ухвалу Ленінського районного суду м.Харкова від 10 жовтня 2019 року стосовно ОСОБА_8 про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вказаною ухвалою продовжено дію запобіжного заходу стосовно ОСОБА_8 у вигляді тримання від вартою в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» строком на 60 днів, тобто до 08 грудня 2019 року включно.

В обґрунтування прийнятого рішення районний суд вказав, що на розгляді Ленінського районного суду м. Харкова перебуває кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 і до нього застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, що відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином.

Районний суд вказав на продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які були враховані при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Оцінивши в сукупності обставини, які визначені ст.178 КПК України, тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_8 , у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого злочину, а також враховуючи, що злочин вчинено відносно життя і здоров`я фізичної особи, тому з метою забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_8 покладених на нього обов`язків, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів - до 08 грудня 2019 року.

Крім того, суд зазначив, що ризики не зменшились та не відпали, у зв`язку з чим відсутні підстави зміни запобіжного заходу у відношенні ОСОБА_8 .

В апеляційній скарзі захисник - адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу районного суду про продовження щодо ОСОБА_8 строку запобіжного заходу. Мотивуючи скаргу вказав, що рішення суду є незаконним, немотивованим та необґрунтованим, судовий розгляд проведено не об`єктивно, з обвинувальним ухилом. Суд першої інстанції, без клопотання прокурора, ініціював питання про доцільність продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченому, тим самим, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 23.11.2017 року №1-р/2017, вийшов за межі судової функції і фактично став на сторону обвинувачення.

Звертає увагу на те, що судом першої інстанції було обмежено ОСОБА_8 у праві на захист, що виразилося у відмові в задоволенні клопотання про допит свідків.

Заслухавши доповідь головуючого судді, з`ясувавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника та вказав, що спочатку до обвинуваченого ОСОБА_8 було застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, однак останній почав ухилятися від суду й не з`являвся за викликом в судові засідання, внаслідок чого ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 01.03.2016 року ОСОБА_8 було оголошено в розшук, а 11.06.2018 року тим же судом постановлено ухвалу про надання дозволу на його затримання з метою приводу для участі в розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою; вислухавши пояснення захисника - адвоката ОСОБА_7 на підтримку доводів поданої апеляційної скарги та який наполягав на її задоволенні; дослідивши матеріали провадження, колегія суддів, дійшла наступних висновків.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до матеріалів провадження, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , офіційно ніде не працював, не одружений, офіційних джерел доходу та стійких соціальних зв`язків не має.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин вчиненого злочину, який інкримінується ОСОБА_8 , його тяжкості та суспільної небезпечності, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Стосовно доводів захисника адвоката ОСОБА_7 про те, що суд першої інстанції, за відсутності клопотання прокурора, ініціював питання про доцільність продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченому, тим самим, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 23.11.2017 року №1-р/2017, вийшов за межі судової функції і фактично став на сторону обвинувачення, колегія суддів дійшла наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржувана ухала Ленінського районного суду м. Харкова від 10.10.2019 року, постановлена під час судового розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 186 КК України у зв`язку з тим, що строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого закінчувався і до його спливу завершити судове провадження не представилося можливим, тому суд своєю ухвалою продовжив строк запобіжного заходу обвинуваченому, що відповідає вимогам КПК України.

Так, відповідно до положень ч.3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Крім того, згідно журналу судового засідання та технічного запису судового процесу, прокурором ОСОБА_9 , що приймав участь у судовому засіданні, висловлено думку про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 .

Посилання захисника на рішення Конституційного Суду України від 23.11.2017 року №1-р/2017 є необґрунтованими, оскільки воно стосується продовження застосування забезпечення кримінального провадження на стадії підготовчого судового засідання.

Крім того, не заслуговують на увагу доводи захисника щодо обмеження районним судом ОСОБА_8 у праві на захист, що виразилося у відмові в задоволенні клопотання про допит свідків. З цього приводу колегія суддів апеляційного суду зазначає, що ч.4 ст. 193 КПК України передбачає, що за клопотанням сторін або за власною ініціативою слідчий суддя, суд має право заслухати будь-якого свідка чи дослідити будь-які матеріали, що мають значення для вирішення питання про застосування запобіжного заходу. Таким чином, допит свідків та дослідження інших матеріалів є правом, а не обов`язком суду.
Істотних порушень положень КПК України, конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які б вплинули на застосування районним судом до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, апеляційним судом не виявлено. Підставою застосування запобіжного заходу щодо нього була встановлена судом наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, наявність ризиків, які давали достатні підстави суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, оскільки він уже допускав порушення покладених на нього обов`язків, тривалий час перебував в розшуку.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 та відсутності підстав для скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст.ст.177, 178, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2019 року про продовження строку попереднього ув`язнення ОСОБА_8 без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя

Судді: