Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

11 червня 2019 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

За участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне кримінальне провадження № 0000495 стосовно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з повною середньою освітою, одруженого, непрацюючого, раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за участю учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника адвоката ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 , представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 , -

В С Т А Н О В И Л А :
Вироком Зарічненського районного суду Рівненської області від 15 січня 2019 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, з призначенням покарання у виді позбавлення волі строком на сім років і шість місяців з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки.

Прийнято рішення рахувати строк відбуття покарання ОСОБА_5 з моменту його затримання 04 вересня 2018 року. Запобіжний захід ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили залишено попередній тримання під вартою.

Судом вирішено питання щодо речових доказів у справі.

Постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 11440 грн процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експертів.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_5 04 вересня 2018 року о 13.40 год, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки ЗАЗ 110280 реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Харковця в смт. Зарічне в напрямку м. Дубровиця Рівненської області зі швидкістю приблизно 80 км/год, що перевищує допустиму швидкість руху на даній ділянці дороги, в порушення вимог підпунктів 2.3(б), 2.9(а), 10.1, 12.4 Правил дорожнього руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки, перед початком зміни напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, та допустив виїзд транспортного засобу за межі проїзної частини вліво по ходу руху, де здійснив наїзд на неповнолітнього пішохода ОСОБА_10 , яка рухалася по лівому узбіччі в попутному напрямку та не створювала небезпеки чи перешкоди для руху водія автомобіля.

У результаті ДТП ОСОБА_10 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких загинула на місці.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 , не оспорюючи фактичних обставин даного кримінального провадження, доведеності вини ОСОБА_5 у скоєному та правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, доводить, що судом, на його думку, призначено надто суворе покарання без врахування усіх даних про особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, являється пенсіонером по інвалідності, помякшуючої покарання обставини - щирого розкаяння, вчинення злочину з необережності, у звязку з чим просить вирок в частині призначення покарання змінити та призначити ОСОБА_5 покарання у вигляді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки.

В запереченні на апеляційну скаргу потерпіла ОСОБА_8 вказує, що вирок суду є законним та обґрунтованим, і незважаючи на те, що ОСОБА_5 свою вину визнав повністю, його поведінка, на її думку, як під час досудового розслідування, так і під час судового слідства не вказує на ознаки щирого каяття. Доводить, що ОСОБА_5 постійно змінював свою позицію щодо суб`єктивної сторони злочину, нічим об`єктивним не демонстрував і не висловлював свій щирий жаль з приводу вчиненого, а призначене покарання, яке захисник обвинуваченого вважає надто суворим, є справедливим. Зазначає, що вказані в апеляційній скарзі дані про особу обвинуваченого, який вчинив злочин в тяжкому стані алкогольного сп`яніння, та конкретні обставини ДТП самі по собі не пом`якшують його відповідальність за вчинення злочину, внаслідок якого забрано життя найріднішої людини - 17-річної доньки, а з ним і її життєвий спокій, та завдано глибоких душевних страждань. Просить вирок суду залишити без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено. Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника-адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_5 на підтримання поданої апеляційної скарги, доводи потерпілої ОСОБА_8 , її представника-адвоката ОСОБА_9 та прокурора щодо залишення вироку без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника-адвоката ОСОБА_7 не підлягає задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні злочину, за який його засуджено, підтверджується сукупністю доказів, розглянутих в судовому засіданні, яким дана правильна юридична оцінка, що не заперечується в апеляційній скарзі захисником і не оспорюється ніким з учасників судового розгляду.

Із змісту апеляційної скарги захисника вбачається, що він фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог щодо призначення ОСОБА_5 , котрий повністю визнав свою вину та щиро розкаявся, покарання, яке, на його думку, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи із вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 та від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справах про призначення судом більш м`якого покарання.

Так, у рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі Довженко проти України) зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття особа обвинуваченого вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття особа винного.
Термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності від 23 грудня 2005 року № 12, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При обранні покарання обвинуваченому суд, як видно з вироку, дотримався положень ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та роз`яснень, що містяться в п.п. 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами) „Про практику призначення судами кримінального покарання, згідно яких, судам, з урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків, і даних про особу ( поведінку до вчинення злочину, як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле ( зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї ( наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), матеріальний стан, тощо, належить обговорювати питання про призначення більш суворого покарання особам, які вчинили злочин на грунті пияцтва, наркоманії, за наявності рецидиву злочину та у складів організованих груп, і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочин, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки, тощо.

Зокрема, врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, який, згідно ст. 12 КК України, відноситься до тяжких злочинів, особу винного, який позитивно характеризується за місцем проживання, вперше притягується до кримінальної відповідальності, являється інвалідом третьої групи, обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, думку потерпілої ОСОБА_8 щодо обрання обвинуваченому максимального покарання, і призначив ОСОБА_5 за скоєне максимально наближене до граничної міри покарання у виді позбавлення волі, яке з врахуванням поведінки обвинуваченого, що передувала даному злочину, та обставин вчиненого злочину, за якого було позбавлено життя молодої людини, не можна вважати надто суворим і несправедливим.

При цьому суд покликався на відсутність пом`якшуючих покарання обставин, оскільки щире каяття та активне сприяння в розкритті злочину ОСОБА_5 носить лише формальний характер, врахувавши поведінку останнього, як в суді першої інстанції, так і під час досудового розслідування, а також настання тяжких наслідків, що істотно збільшує суспільну небезпечність вчиненого ОСОБА_5 діяння.

На формальний характер розкаяння ОСОБА_5 у вчиненому при апеляційному розгляді наголосили і потерпіла ОСОБА_8 та її представник, які зазначили, що ОСОБА_5 під час досудового розслідування своєї вини не визнавав, постійно спотворював фактичні обставини вчиненого, намагаючись уникнути відповідальності і вигородити себе, і лише після проведення у справі судової інженерно-транспортної експертизи щодо встановлення причинного зв`язку з виникненням даної ДТП під тиском доказів визнав вину. Вказали, що 04 вересня 2018 року зранку і майже до обідньої пори ОСОБА_5 розпивав спиртні напої, перебуваючи в такому стані алкогольного сп`яніння, що принижує людську гідність лежачи на землі, а коли односельці намагалися завести його додому, їхні намагання проігнорував, сів за кермо транспортного засобу і через короткий проміжок часу скоїв наїзд на неповнолітню ОСОБА_10 , яка не порушувала Правил дорожнього руху і жодних перешкод ОСОБА_5 у русі не створювала. Обвинувачений вибачився лише в суді, а до того ні він, ні його сім`я не зверталися до неї з приводу висловлення співчуття та надання матеріальної допомоги.

Вказані обставини дійсно підтверджуються зібраними у кримінальному провадженні доказами, з яких вбачається, що ОСОБА_5 , котрий здійснив наїзд на неповнолітнього пішохода ОСОБА_10 , яка рухалася по лівому узбіччю проїзної частини, під час досудового розслідування намагався уникнути відповідальності, посилаючись на різку зміну траєкторії руху потерпілої, котра вийшла йому на проїзну частину, а вже в суді свою вину у вчиненні злочину визнав, однак від дачі показань відмовився, що, на думку колегії суддів, не свідчить про щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину з боку обвинуваченого. Крім того, ОСОБА_5 , грубо нехтуючи Правилами дорожнього руху, сів за кермо в стані алкогольного сп`янніня 2,53 проміле, що відноситься до стану сильного алкогольного сп`яніння, та вживав алкоголь на протязі дня біля магазину, а його стан був таким, що він не міг сам пересуватися і лежав у квітнику.

В суді апеляційної інстанції потерпіла ОСОБА_8 , настоюючи на суворому покаранні щодо обвинуваченого, зазначила, що внаслідок смерті 17-річної доньки зазнала надмірних душевних і психічних страждань, які тривають і по даний час, і які жодному виміру не підлягають.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає оскаржуваний вирок законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Вирок Зарічненського районного суду Рівненської області від 15 січня 2019 року щодо ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_7 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду засудженим протягом трьох місяців з дня вручення йому копії судового рішення, а іншими учасниками судового провадження - в цей же строк з дня його проголошення.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3