печерський районний суд міста києва
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурор ОСОБА_3 , розглянувши у судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві клопотання прокурора третього відділу процесуального керівництва управління наглядової діяльності Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України ОСОБА_3 про арешт майна,
В С Т А Н О В И В :

29.07.2019 до Печерського районного суду м. Києва надійшло клопотання прокурора Третього відділу процесуального керівництва Управління наглядової діяльності Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України ОСОБА_3 про накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером :82:068:0061 площею 0.5984 га, розташовану у Печерському районі міста Києва, за адресою: м. Київ, вул. Старонаводницька, 42-44, шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування нею, проведення будь-яких будівельних робіт (з нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту).
В обґрунтування даного клопотання прокурор вказує наступне.
Слідчими Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у місті Києва здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 00000641, зареєстрованому в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 30.05.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.
У клопотанні прокурор зазначає, що службові особи Київської міської ради, Київської державної адміністрації Департаменту ДАБІ у м. Києві, зловживаючи службовим становищем, з метою одержання неправомірної вигоди для ТОВ «Фін-інвест менеджмент», ТОВ «Мостицький 2», ТОВ «Едельбург Девелопмент» ТОВ «Оксі-К» використовуючи владу та службове становище, діючи всупереч інтересам служби, забезпечили зміну цільового призначення земельної ділянки, в період часу з 2017 року по 2018 роки, погодили дозвільні документи щодо початку проведення будівельних робіт та готовності до експлуатації об`єктів будівництва на території м. Києва, які не відповідали вимогам земельного законодавства, діючих державно-будівельних норм та вимогам містобудівного законодавства.
Як вказує прокурор, досудовим розслідуванням встановлено, що на земельній ділянці розташованій у Печерському районі м. Києва, за адресою: вул. Старонаводницька, 42-44, з кадастровим номером :82:068:0061 будуються багатоповерхові житлові будинки з вбудованими нежитловими приміщеннями, так зване ЖК «Edeldorf».
Крім того, як зазначає прокурор, встановлено, що цільовим призначенням вищевказаної ділянки є будівництво та обслуговування будівель ринкової інфраструктури.
24.07.2019 прокурором третього відділу процесуального керівництва Управління наглядової діяльності Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України ОСОБА_3 , винесено постанову про визнання речовим доказом вищевказаної земельної ділянки.
Метою накладення арешту на майно є забезпечення збереження речових доказів, що передбачено п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.
У судовому засіданні прокурор клопотання підтримав, просив задовольнити, посилаючись на обґрунтованість та наявність підстав накладення арешту на майно.
Слідчий суддя, вислухавши пояснення прокурора та дослідивши матеріали провадження за клопотанням, приходить до наступного висновку.
Згідно положенням ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Нормою ст. 41 Конституції України встановлюється непорушність права особи на володіння, користування і розпорядження своєю власністю.
Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».
Підстави для накладення арешту на майно з іншою метою, окрім тих, що закріплені в ч. 2 ст. 170 КПК України, чинний Кримінальний процесуальний кодекс України не передбачає.
Аналіз вище зазначених норм закону вказує, що у разі розгляду клопотання слідчого або прокурора про арешт майна, слідчий суддя повинен перевірити доводи поданого клопотання щодо наявності підстав для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження у відповідності до мети, яку зазначає слідчий чи прокурор у своєму клопотанні.
Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку арешту майна з метою збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України.
Відповідно до положень ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Разом з тим, обов`язковою передумовою, яка обґрунтовує необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, є наявність достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину та наявність обґрунтованої підозри, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, третіх осіб (п. 2, 3, 5, 6 ч. 2 ст. 173 КПК України). При цьому обов`язок доведення існування зазначеної умови КПК України покладається на слідчого та/або прокурора.
Однак, як вбачається з матеріалів клопотання та долученого до них витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, досудове розслідування у кримінальному провадженні № 00000641 здійснюється за фактом вчинення службовими особами Державної архітектурно-будівельної інспекції, управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, за попередньою змовою із працівниками прокуратури, зловживання службовим становищем, тобто протиправного, без наявних на те підстав, сприяння компанії Edelburg Development у одержанні дозвільних документів на здійснення будівництва житлових будинків на території міста Києва без дотримання чинного законодавства, тобто за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.
Тобто, кримінальне провадження зареєстроване за фактом ймовірного вчинення службового злочину, службовими особами органів державної влади та прокуратури.
Водночас, як встановлено судом згідно із доданою до клопотання прокурора заявою Відокремленого підрозділу громадської організації «УНСО» у Львівській області, яка слугувала підставою для реєстрації кримінального провадження, а також матеріалів самого клопотання, жодних відомостей, які б підтвердили, викладені в клопотанні прокурора доводи не встановлено.
Крім того, відповідно до матеріалів клопотання прокурора встановлено, що земельна ділянка, на яку прокурор просить накласти арешт, на праві власності належить територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради та передана в оренду ТОВ «Фін-інвест Менеджмент», тобто перебуває у законному володінні та користуванні добросовісних набувачів.
Разом з тим, прокурором не доведено, що земельна ділянка є предметом злочину та має доказове значення для кримінального провадження, доказів на підтвердження обставин на які посилається прокурор слідчому судді не надано.
При цьому, згідно ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Крім того, у вказаному кримінальному провадженні жодній особі про підозру не повідомлялось, а власником земельної ділянки залишається територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради.
Доводи клопотання прокурора не підтверджуються доданими до нього матеріалами, а навпаки спростовують твердження про необхідність накладення арешту на земельну ділянку.
Постанова про визнання вищевказаної земельної ділянки речовим доказом у кримінальному провадженні є невмотивованою, носить виключно формальний характер та очевидно прийнята задля створення процесуальних передумов для накладення арешту без жодних правових підстав для цього.
Водночас, слідчий суддя наголошує на неприпустимості протиправного втручання держави у конституційне право кожного громадянина мирно володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
За наведених обставин, слідчий суддя приходить до висновку про недоведеність з боку прокурора у необхідності застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, оскільки даний захід є неспівмірним із засобами і метою яку прагне досягти сторона обвинувачення, а відтак відсутні підстави вважати, що існує правова підстава для арешту майна, тому клопотання підлягає залишенню без задоволення.
Більше того, за відсутності правових підстав для арешту, застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження неодмінно призведе до безпідставного обмеження конституційних прав осіб.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 107, 131, 132, 171-173, 309 КПК України, слідчий суддя,-
У Х В А Л И В :

Клопотання прокурора третього відділу процесуального керівництва управління наглядової діяльності Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України ОСОБА_3 про арешт майна залишити без задоволення.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Проголошення повного тексту ухвали відбудеться 02.08.2019 о 15-15 год.

Слідчий суддя ОСОБА_1