УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2019 року
м. Київ
справа № 206/2738/17

провадження № 51-1947ск19
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянула матеріали провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2018 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 8 квітня 2019 року щодо
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та жителя

АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі КК).
Короткий зміст оскаржених вироку, ухвали та встановлені обставини
За вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2018 року, залишеним без змін апеляційним судом, ОСОБА_5 було засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.

Вирішено цивільний позов, а також питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Суд визнав ОСОБА_5 винуватим у вчиненні за викладених у вироку обставин умисного тяжкого тілесного ушкодження.

Як установив суд, 22 березня 2017 року о 00:10 біля будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_5 на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків під час конфлікту з ОСОБА_6 в ході обопільної бійки ударив останнього ножем у ліву ділянку грудей, заподіявши потерпілому тяжких тілесних ушкоджень у вигляді проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки ліворуч, гемопневмотораксу, підшкірної емфіземи ліворуч.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить скасувати на підставах, передбачених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), вирок та ухвалу щодо ОСОБА_5 , а кримінальне провадження закрити у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_5 у суді. Аргументуючи свою позицію захисник наводить доводи, суть яких зводиться до того, що суди нижчих інстанцій не дали належної оцінки зібраним доказам, залишили поза увагою те, що ОСОБА_5 діяв у стані необхідної оборони і в силу ст. 36 КК не підлягає кримінальній відповідальності. Крім того, захисник зазначає про несправедливість призначеного засудженому покарання через суворість. За твердженням сторони захисту виправлення ОСОБА_5 можливе без ізоляції від суспільства, а тому до нього мало бути застосовано ст. 75 КК.

Мотиви Суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не уповноважений досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржених судових рішеннях, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни оспорюваних рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Доводи сторони захисту про відсутність у діях ОСОБА_5 складу злочину у зв`язку з перебуванням останнім у стані необхідної оборони є необґрунтованими. Так, відповідно до положень статей 433, 438 КПК перевірка правильності встановлення місцевим та апеляційним судами фактичних обставин кримінального провадження не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Разом із цим, із установлених місцевим судом у вироку фактичних обставин справи не вбачається, що при заподіянні потерпілому тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_5 перебував у стані необхідної оборони.
Як видно з копії вироку, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, за який його засуджено, є обґрунтованим, підтверджується доказами, зібраними у кримінальному провадженні й безпосередньо дослідженими в судовому засіданні.

Так, за змістом згаданого рішення, висновку про винуватість засудженого у вчиненні суспільно небезпечного діяння проти здоров`я особи суд дійшов на підставі аналізу: показань допитаних у судовому засіданні потерпілого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ; даних, що містяться у протоколах огляду місця події від 23 березня 2017 року з фото таблицями, слідчого експерименту з відеозаписами до них, а також на підставі проведених у справі низки експертиз у тому числі від 19 квітня 2017 року №1153е, від 21 квітня 2017 року № 554, від 21 квітня 2017 року №561, від 4 травня 2017 року №533, від 25 квітня 2017 року №556 та 557, від 27 квітня 2017 року № 555, від 28 квітня 2017 року № 558, від 3 травня 2017 року № 1268е, від 18 травня 2017 року № 25/4.2-551, від 23 травня 2017 року №26/3.3-442, № 1483е та 1556е, а також інших доказів, зміст яких детально відображено у вироку.

Крім того, виконуючи законодавчі приписи, суд першої інстанції допитав ОСОБА_5 і з`ясував його позицію щодо пред`явленого обвинувачення, відповідно до якої останній, не оспорюючи факту події злочину, заперечував завдання потерпілому удару ножем, указував на протиправний характер дій потерпілого, якого ударив палицею (гілкою).
Усупереч доводам захисника в касаційній скарзі суд перевірив висунуту ОСОБА_5 на свій захист версію і переконливо з посиланням на зібрані у справі конкретні докази спростував її в ухваленому вироку.
Так, як убачається з показань допитаних у судовому засіданні потерпілого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_12 між ОСОБА_5 та потерпілим відбулась обопільна бійка і жодних предметів у руках останнього не було. При цьому потерпілий наполягав на тому, що засуджений до нього чіплявся й тому відбулась бійка, упродовж якої той заподіяв ОСОБА_6 поранення у груди.
За змістом вироку, засуджений під час розгляду справи зазначав про завдання ним удару потерпілому палицею (гілкою). Однак таке твердження про знаряддя злочину спростовується висновками експертизи №1153е від 19 квітня 2017 року, згідно з якою виявлені у ОСОБА_6 тілесні ушкодження могли утворитися від дії предмету, що має колючо-ріжучі властивості, яким могло бути лезо ножа.
Дослідивши й зіставивши наявні у кримінальному провадженні фактичні дані, давши їм оцінку в аспекті ст. 94 КПК з точки зору належності, допустимості та достовірності, а також з`ясувавши передбачені ст. 91 вказаного Кодексу обставини, що належать до предмета доказування, місцевий суд обґрунтовано вирішив, що зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку доводять умисел засудженого на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень. Факту захисту ОСОБА_5 від суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого суд не встановив.
Відповідно до встановлених у вироку фактичних обставин кримінального провадження суд правильно кваліфікував вчинене засудженим діяння за ч. 1 ст. 121 КК.
При призначенні ОСОБА_5 покарання місцевий суд керувався статтями 50, 65 КК. Урахувавши всі обставини, які за законом мають правове значення, згаданий суд дотримуючись принципу індивідуалізації та виходячи не лише з визначених у ст. 12 цього Кодексу формальних критеріїв, а й з особливостей конкретного кримінального правопорушення, обрав ОСОБА_5 захід примусу, який за розміром є наближеним до мінімальних меж санкції ч. 1 ст. 121 вказаного Кодексу. Правових підстав вважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через суворість, колегія суддів не вбачає.
Вирок суду не суперечить вимогам ст. 374 КПК.
Суд касаційної інстанції не перевіряє оспорюваних рішень на предмет правильності встановлення у вироку фактичних обставин справи. Зазначені обставини були предметом перевірки в порядку апеляційної процедури в межах доводів апеляційної скарги захисника.
За змістом оспорюваної ухвали, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу сторони захисту, в якій також заперечувалась правильність кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 121 КК, апеляційний суд навів докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили місцевому суду правильно встановити фактичні обставини кримінального провадження та дати відповідну юридичну оцінку вчиненому.
Отже, перевіривши вирок в межах апеляційної скарги й надавши переконливі відповіді на доводи захисника, апеляційний суд обґрунтовано залишив оспорюваний вирок без змін. Ухвала суду апеляційної інстанції не суперечить положенням ст. 419 КПК.

Зазначені в касаційній скарзі доводи, які за своєю суттю майже аналогічні тим, що були предметом апеляційної перевірки, не містять нових даних, які би ставили під сумнів законність та обґрунтованість судових рішень і давали підстави для їх скасування.
У касаційній скарзі захисника не міститься переконливих і достатніх аргументів щодо істотного порушення норм процесуального та матеріального права при здійсненні судового й апеляційного провадження, а відтак, і необхідності перевірки матеріалів кримінального провадження.

З огляду на викладене й на те, що зі скарги та наданих до неї копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів
п о с т а н о в и л а:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2018 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 8 квітня 2019 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3