УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2019 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , слідчого ОСОБА_3 , представників володільця майна адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , розглянувши в рамках досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за № 0000291 від 27 вересня 2018 року, клопотання про накладення арешту,

У С Т А Н О В И В :

Старший слідчий ГСУ СБ України ОСОБА_3 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням, погодженим прокурором відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_6 , згідно якого просить накласти арешт на майно, вилучене під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 (грошові кошти, вироби з металу жовтого кольору, наручні годинники).

Відповідно до змісту клопотання, ГСУ СБ України проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 0000291 від 27 вересня 2018 року, за підозрою ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 258-5 КК України.
28 серпня 2019 року, за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ухвали слідчого судді проведений обшук, в ході якого вилучено майно, яке є предметом клопотання.

Далі, як зазначає слідчий, вилучено майно за місцем проживання ОСОБА_7 визнано речовими доказами, оскільки на думку слідчого, вилучене майно має протиправне походження та отримане внаслідок злочинної діяльності, а саме організованої ОСОБА_7 господарської діяльності окремих підприємств, фактичне керівництво якими здійснюється ОСОБА_8 .
В судовому засіданні слідчий подане клопотання підтримав з підстав, наведених у ньому.

Представники володільця майна адвокати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , кожний окремо, заперечували щодо задоволення вказаного клопотання.

Дослідивши доводи клопотання й додані до нього матеріали, заслухавши думку учасників процесу, слід дійти до висновку, що дане клопотання задоволенню не підлягає виходячи з такого.

Як встановлено в судовому засіданні на підставі матеріалів клопотання, ГСУ СБ України проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 0000291 від 27 вересня 2018 року, за підозрою ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 258-5 КК України.
28 серпня 2019 року, за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва проведений обшук, в ході якого вилучено майно, яке є предметом клопотання.

29 серпня 2019 року слідчим ГСУ СБ України ОСОБА_3 винесено постанову щодо визнання речовими доказами у кримінальному провадженні №0000291 від 27 вересня 2018 року майна, що було вилучено за місцем проживання ОСОБА_7 .

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно з ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

В той же час, в матеріалах клопотання відсутні належні дані, а також і не доведено слідчим в судовому засіданні, що майно, яке було вилучено за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , має протиправне походження та отримане внаслідок злочинної діяльності, при цьому, як також вбачається з матеріалів клопотання, ОСОБА_7 повідомлення про підозру у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення не здійснювалось.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень,володіння майном повинно бути законним ( рішення у справі «Іатрідіс проти Греції», вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції»,від 22 вересня 1994 року, та «Кушоглу проти Болгарії», заява №48191/99.пп.49-62,від 10.05.2007). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статі 1 Першого Протоколу. Необхідного балансу не вдається досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»,пп.69 та 73). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21.02.1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», п.50).

Що ж стосується постанови слідчого ГСУ СБ України ОСОБА_3 щодо визнання речовим доказом у кримінальному провадженні №0000291 від 27 вересня 2018 року майна, яке було вилучено за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , то слід зазначити, що в цій постанові слідчий не навів обґрунтованих даних, які б безсумнівно вказували, що зазначене майно, відповідно до ст. 98 КПК України, має реальні ознаки речового доказу. Дана постанова містить лише виклад фактичних обставин справи та вказівку на ст. 98 КПК України.
За таких обставин, керуючись вимогами ст. 117, 132, 170, 172, 173 КПК України, слідчий суддя,

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання слідчого ГСУ СБ України ОСОБА_3 про накладення арешту на майно, вилучене під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 (грошові кошти, вироби з металу жовтого кольору, наручні годинники) відмовити.

Оголошення повного тексту ухвали відбудеться 9 вересня 2019 року о 14 годині 30 хвилин.

На ухвалу слідчого судді безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення може бути подана апеляційна скарга.

Слідчий суддя ОСОБА_1