Справа № 128/1764/18
Провадження №11-кп/801/1239/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 вересня 2019 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:
головуючого-судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 11 вересня 2019 у об`єднаному кримінальному провадженні №0000596 від 11.06.2018 та №0000499 від 10.05.2018 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Дашів Іллінецького району Вінницької області, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 186 КК України,

Зміст оскаржуваного судового рішення

З 04.07.2018 в проваджені Вінницького районного суду перебуває об`єднане кримінальне провадження, №0000596 від 11.06.2018 та №0000499 від 10.05.2018 за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 ч.3 ст.185 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 ч.3 ст.186 КК України.
Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 11 вересня 2019 року клопотання прокурора ОСОБА_6 задоволено.
Продовжено застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у Вінницькій УВП УДПтСУ в Вінницькій області по 09 листопада 2019 року включно.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 11 вересня 2019 року та постановити нову, якою обрати відносно ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що, на його думку, суд першої інстанції ухвалив необґрунтоване рішення в зв`язку із необ`єктивним з`ясуванням обставин провадження, без наведення належних та достатніх мотивів та підстав для ухвалення саме такого рішення, а також з мотивів істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, яке регулює підстави, умови та порядок застосування запобіжних заходів.

Позиції учасників судового розгляду
В судовому засіданні адвокат ОСОБА_7 та його підзахисний ОСОБА_8 подану апеляційну скаргу підтримали в повному обсязі просили її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін як законну та обґрунтовану.

Мотиви суду
Заслухавши доповідача, прокурора, обвинуваченого та його захисника, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 331 ч.1 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Нормами ч. 2 цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою в повній мірі дотримався зазначених вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам переховування від органів слідства та суду, знищення чи спотворення речей або документів, незаконного впливу на інших осіб, перешкоджання кримінальному провадженню, вчиненню інших правопорушень. Підставою ж застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити вищезазначені дії.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 КПК України.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд зважив на те, що злочин, за яким обвинувачується ОСОБА_8 , віднесений відповідно до ч.4 ст. 12 КК України до тяжкого злочину, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватими у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 , п. ч. 3 ст. 186 КК України, позбавленням волі на строк від 4 до 8 років , тому дає достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_8 , перебуваючи на волі, зможе, з метою уникнення від покарання, незаконно впливати на потерпілу та свідків, які підлягають виклику до суду і ще недопитані в судовому засіданні, а також переховуватися від суду. Крім того, ОСОБА_8 є раніше судимою особою за вчинення умисного корисливого злочину за ч.1 ст. 190 КК України за вироком Вінницького міського суду від 08.12.2017 у виді штрафу, судимість за яке не знята та не погашена у встановленому законом порядку, він не працевлаштований, неодружений, тому суд вважає , що обвинувачений також може вчинити і інше кримінальне правопорушення.
Також, районним судом встановлено, що наразі існують та не відпали ризики, передбачені п.п.1,3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, і за таких обставин обрання відносно обвинуваченого ОСОБА_8 іншого більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить на думку суду вищевказаним ризикам.
Під час обговорення даного питання захисник обвинуваченого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_10 позицію якого підтримав обвинувачений, заявив усне клопотання про зміну запобіжного заходу, просив змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт в нічну пору доби, посилаючись на відсутність намірів ухилятися від суду або перешкоджати судовому розгляду, а також на тривале перебування під вартою його підзахисного.
Як вбачається із змісту ухвали, судом першої інстанції перевірялися наведені в клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого а також доводи захисника щодо підстав зміни запобіжного заходу. При цьому було заслухано думку самого обвинуваченого, його захисника, прокурора у кримінальному провадженні.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що суд, вирішуючи питання продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про те, що підстав для зміни запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 на даний час немає, оскільки інший (більш м`який) запобіжний захід, передбачений ст. 176 КПК України, не зможе на даному етапі забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних обов`язків та запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, а також що обвинувачений, опинившись на волі, зможе перешкодити.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
В судовому засіданні захисник неодноразово звертав увагу не невеликий розмір заподіяних потерпілій збитків та те, що відповідно до ст. 68 КК України за вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин покарання, передбаченого санкцією статті(санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, тобто у разі визнання ОСОБА_8 винним за ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 186 КК України максимальне покарання, яке може бути призначено, не більше 5 років позбавлення волі, що на його думку вказує на відсутність ризику переховування підозрюваного від суду з метою уникнення покарання.
Разом з тим, колегія судді звертає увагу на фактичні обставини інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, замах на корисливий злочин, вчинений у поєднані з проникненням у житло, та вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого.
Доводи захисника про наявність у обвинуваченого певних соціальних зв`язків, як підстави для застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, позитивні дані про його особу за місцем проживання та навчання, наявність матері та сестри, суд вважає непереконливими, оскільки зазначені обставини суд вважає такими, що не мають такого ступеню довіри, щоб бути враховані судом, як такі, що мають запобіжний вплив на поведінку обвинуваченого, та не є такими, що спростовують встановлені судом ризики.
Крім того, ні під час судового розгляду, ні під час апеляційного розгляду не здобуто відомостей, які б безумовно свідчили про неможливість тримання ОСОБА_8 під вартою, або ж інших обставин, які б переважили встановлені ризики.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.
Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.
Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого, визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Таким чином, колегія суддів апеляційного суду приходить до переконання, що, вирішуючи питання щодо доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, а також не погашена та не знята судимість, відсутність постійного місця роботи та його сімейний стан свідчить про високий ступінь ризику неналежної процесуальної поведінки, тому продовження строку тримання особи під вартою є законним та обґрунтованим, відповідає меті забезпечення реалізації завдань кримінального провадження та захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих.

Судом правильно встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, продовжують існувати, не зменшилися та виправдовують тримання обвинуваченого під вартою, оскільки жодний інший, більш м`який запобіжний захід, не зможе запобігти вказаним ризикам.

Всі, викладені захисником обвинуваченого, доводи були досліджені судом першої інстанції при продовженні строку дії запобіжного заходу і їм надана належна оцінка. Інших обставин, які вказували б на обґрунтованість поданої апеляційної скарги, не встановлено.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що ухвала суду відповідно до вимог ст. 370 КПК України є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а доводи апеляційної скарги викладених в ній висновків не спростовують.
Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для її скасування судом апеляційної інстанції не встановлено.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 11 вересня 2019 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Згідно з оригіналом

Суддя