Справа №588/648/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/467/19 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил адміністративного нагляду
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 588/648/17 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Тростянецького районного суду Сумської області від 27.09.2018, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 (зареєстрований в АДРЕСА_2 ), раніше судимий

визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 125, ст. 395 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника адвоката ОСОБА_10 ,

ВСТАНОВИЛА:

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_11 просить змінити вирок суду та призначити остаточне покарання у виді 6 років 2 місяців арешту, оскільки на цьому наполягав прокурор у суді першої інстанції.

Вироком Тростянецького районного суду Сумської області від 27.09.2018 ОСОБА_9 визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 125, ст. 395 КК, та йому призначене покарання: за ч. 1 ст. 125 КК у виді 200 годин громадських робіт; за ст. 395 КК у виді арешту строком 6 місяців. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено покарання у виді 6 місяців арешту. На підставі ч. 4 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, за які він засуджений цим вироком та вироком Недригайлівського районного суду Сумської області від 18.07.2017, шляхом повного складання призначених покарань призначене остаточне покарання у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі. Зарахований строк попереднього ув`язнення за період з 14.05.2017 до 20.06.2018 та з 23.08.2018 по день набрання вироком законної сили у строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. У строк покарання зараховане частково відбуте покарання за вироком Недригайлівського районного суду Сумської області від 18.07.2017 з 21.06.2018 по 22.08.2018.

Відповідно до вироку суду, 17.04.2017 близько 13:00 ОСОБА_9 в приміщенні будинку АДРЕСА_3 в ході сварки наніс ОСОБА_12 легкі тілесні ушкодження.

Крім того, постановою Тростянецького районного суду Сумської області від 23.01.2017 ОСОБА_9 встановлено адміністративний нагляд строком 1 рік та застосовано обмеження, зокрема, заборонено виїзд з Тростянецького району без письмового дозволу керівництва Тростянецького ВП ГУНП. Про зазначені обмеження його повідомлено під розписку, проте 14.05.2017 з метою ухилення від адміністративного нагляду він самовільно залишив місце проживання та виїхав за межі Тростянецького району до Недригайлівського району Сумської області без письмового дозволу керівництва Тростянецького ВП ГУНП.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 , які просили пом`якшити призначене покарання, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення вироку суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 125 і ст. 395 КК, за обставин, викладених у вироку в апеляційній скарзі обвинуваченого не оспорюються.

Що стосується доводів апеляційної скарги про суворість призначеного покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і не ґрунтуються на вимогах закону.

Так, відповідно ст. 50 і 65 КК, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а при його призначенні суд повинен враховувати як ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу винуватого, так і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як зазначено у правовій позиції в постанові ВСУ від 04.04.2011 у справі № 5-1кс11, норми Особливої частини КК мають базуватися на нормах Загальної частини цього Кодексу. Це спеціально зазначено законодавцем у ст. 65 КК, в якій установлено загальні засади призначення покарання і згідно якої суд призначає покарання не тільки в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, і, зважаючи на ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, але й відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру, в тому числі й ті положення, що передбачені ч. 1 ст. 69 КК, згідно яких, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

З кримінального провадження убачається, що призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, які є злочинами невеликої тяжкості, особу винного, який раніше неодноразово засуджувався, зокрема за тяжкі злочини, не працює, негативно характеризується, на обліку у лікаря нарколога не перебуває та перебуває на обліку у лікаря-психіатра, однак міг та може усвідомлювати свої дії та керувати ними.

При визначенні виду і розміру кримінального покарання суд першої інстанції дотримався також і європейських стандартів кримінального судочинства, а саме принципів «nulla poena sine lege» (ніякого покарання без закону), закріпленого у ч. 1 ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, згідно якого «не може бути призначене суворіше покарання ніж те, що підлягало застосуванню на час вчинення кримінального правопорушення», і «пропорційності», коли призначене особі покарання не повинно бути непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12).

Таким чином, зважаючи на відсутність постійного місця роботи і бажання стати на шлях виправлення, схильність до вчинення злочинів, наявність попередніх судимостей і відбування покарання у виді позбавлення волі, колегія суддів приходить до переконання, що при визначенні обвинуваченому виду і розміру покарання саме у виді позбавлення волі у межах санкцій ч. 1 ст. 125 і ст. 395 КК, суд першої інстанції дотримався загальних засад призначення кримінального покарання, зокрема принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, в повній мірі врахував положення ст. 65 і 69 КК, що знайшло своє відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів, тому призначене обвинуваченому ОСОБА_9 покарання як за кожен злочин окремо, так і за сукупністю злочинів, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, характеру й тяжкості вчинених ним діянь, інформації про його особу, є справедливим за своїм видом і розміром, а також є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів. При цьому колегія суддів керується не лише національним законодавством щодо призначення кримінального покарання, а й враховує автономну концепцію поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може бути спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що саме таке покарання буде відповідати тяжкості правопорушень, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а будь-яких законних підстав для пом`якшення цього покарання не встановлено.

Разом з тим, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули два роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі. Перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила злочин, ухилилася від досудового слідства або суду, і переривається, якщо до закінчення строків давності особа вчинила новий злочин середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин (п. 1 ч. 1, 2, 3 ст. 49 КК), а згідно ч. 5 ст. 74 КК особа може бути звільнена від покарання на підставах, передбачених ст. 49 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а згідно ч. 2 цієї статті суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно вироку суду ОСОБА_9 визнаний винним у вчиненні 17.04.2017 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 та 14.05.2017 ст. 395 КК, за які передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі. Крім того, ОСОБА_9 засуджений вироком Недригайлівського районного суду Сумської області від 18.07.2017 за вчинення 14.05.2017 злочинів середньої тяжкості та тяжкого злочину, а 14.05.2017 він затриманий і йому обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Таким чином строки давності за вчинення ОСОБА_9 передбачених ч. 1 ст. 125 і ст. 395 КК злочинів закінчились 14.05.2019, тобто до набрання вироком Тростянецького районного суду Сумської області від 27.09.2018 законної сили, а тому виходячи із загального правила про те, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні злочині, суд ухвалює обвинувальний вирок і звільняє від відбування покарання у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність (ст. 373 КПК), колегія суддів вважає необхідним змінити вирок суду та звільнити обвинуваченого ОСОБА_9 від покарання на підставі ч. 5 ст. 74 і п. 1 ч. 1 ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строку давності, оскільки на час апеляційного розгляду судового рішення сплинули 2 роки з моменту вчинення злочинів, частково задовольнивши таким чином апеляційну скаргу обвинуваченого.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Тростянецького районного суду Сумської області від 27.09.2018 відносно ОСОБА_13 змінити.

На підставі ч. 5 ст. 74 і ст. 49 КК України звільнити ОСОБА_13 від покарання, призначеного за вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 125 і ст. 395 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

ОСОБА_13 вважати засудженим за вироком Недригайлівського районного суду Сумської області від 18.07.2017 до покарання у виді позбавлення волі на строк шість років.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4