Дата документу 21.11.2019 Справа № 318/206/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1755/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №318/206/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2019 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника потерпілої ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Кам?янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 29 серпня 2019 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Єреван Вірменія, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 31 травня 2017 року о 17 годині 30 хвилин, здійснюючи дорожній рух по автодорозі Т-0808-24 «Дніпровка-Благовіщенка» з боку с.Благовіщенка зі швидкістю приблизно 100 км/год., керуючи автомобілем марки «ВАЗ-21101», реєстраційний номер НОМЕР_1 , порушуючи вимоги п.п.10.1, 12.6 ґ), 12.9 б) 16.12 Правил дорожнього руху України, 10.1 «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху», 12.6 «Поза населеними пунктами на всіх дорогах та на дорогах, що проходять через населені пункти, позначені знаком 5.47, дозволяється рух із швидкістю: ґ) іншим транспортним засобам: на автомобільній дорозі, що позначена дорожнім знаком 5.1 - не більше 130 км/год., на автомобільній дорозі з окремими проїзними частинами, що відокремлені одна від одної розділювальною смугою - не більше 110 км/год., на інших автомобільних дорогах - не більше 90 км/год.», 12.9 «Водієві забороняється: б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 цих Правил», 16.12 «На перехресті рівнозначних доріг водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу транспортним засобам, що наближаються праворуч», на території Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області став виїжджати на нерегульоване перехрестя рівнозначних доріг, а саме на перехрестя з автомобільною дорогою, яка веде до с.Іванівка.

В цей час автомобільною дорогою, яка веде з боку с.Іванівка, здійснював дорожній рух невстановлений автомобіль марки «ВАЗ», а у зустрічному водію ОСОБА_8 напрямку з боку с.Дніпровка до вказаного перехрестя наближався автомобіль «Mersedes-Benz Atego 915» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_10 .

Водій ОСОБА_8 наблизившись до перехрестя рівнозначних доріг, не правильно оцінив дорожню обстановку та не надавши перевагу в русі невстановленому автомобілю марки «ВАЗ», що наближався праворуч, змінив напрямок руху автомобіля «ВАЗ-21101» ліворуч, чим виїхав на зустрічну смугу де допустив зіткнення із зустрічним автомобілем «Mersedes-Benz Atego 915» реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Внаслідок дорожньо-транспортної події пасажир автомобіля «ВАЗ- 21101», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_11 зазнала тілесних ушкоджень.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №13 від 31.01.2018 року ОСОБА_11 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді садна та синця на голові, підшкірної гематоми лобної ділянки зліва, забою головного мозку, субарахноїдально-вентрікулярного крововиливу, лінійного переламу передньої дуги першого шийного хребта без зміщення, переломів 5-6-7-8-9 ребер зліва, забою лівої легені, наявності крові в лівій плевральній порожнині, розриву селезінки, наявності крові в лівій плевральній порожнині були небезпечними для життя і оцінюються як тяжкі тілесні ушкодження.

Відповідно до висновку судової інженерно-транспортної експертизи №9-851 від 22.12.2017 року дії водія ОСОБА_8 не відповідали вимогам п.п.10.1, 12.6 ґ), 12.9 б) 16.12 ПДР, де невідповідність вимогам п.п.10.1 ПДР знаходиться у причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження. Йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК обвинуваченого звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про цивільний позов та речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого, просив вирок скасувати. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.286 КК у виді 3 років позбавлення волі. Свої вимоги мотивував тим, що суд при призначенні покарання належним чином не дав оцінки тяжкості скоєного злочину, який віднесено до тяжких злочинів, та ступеню суспільної небезпеки вчиненого злочину. Так, суд не взяв до уваги той факт, що обвинувачений, не маючи водійського посвідчення, керував транспортним засобом, порушив ПДР, внаслідок чого настала дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої потерпіла зазнала тілесних ушкоджень. За місцем проживання обвинувачений характеризується посередньо, не має жодного документа, який посвідчує особу, є особою без громадянства. Крім того, обвинувачений не відшкодував жодної гривні потерпілій, що ставить під сумнів щирість його каяття у скоєному.

Також прокурор зазначав, що суд не вирішив у вироку питання щодо процесуальних витрат та прийняв рішення про повернення автомобіля «ВАЗ-21101», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_8 , який не є власником даного транспортного засобу.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні; представника потерпілої, обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти апеляційної скарги та просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_8 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння злочину обвинуваченим ОСОБА_8 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування ст.75 КК та як наслідок невідповідність призначеного судом першої інстанції покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості не відповідають фактичним обставинам справи та не спростовують висновки суду щодо призначеного ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст.75 КК.

Так, відповідно до вимог ст.65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

При вирішенні питання щодо виду та розміру призначеного ОСОБА_8 покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який законом віднесено до тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який вперше притягається до кримінальної відповідальності, посередньо характеризується за місцем проживання, повністю визнав свою вину.

Щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочину судом визнано обставиною, що пом`якшує покарання. Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, судом встановлено не було.

Також суд першої інстанції врахував і висновок органу пробації, який вважав, що виправлення обвинуваченого можливе без його позбавлення або обмеження волі на певний строк.

Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений з`являвся за першою вимогою до органу досудового розслідування і суду, сприяв у встановленні істини в справі, жодним чином не перешкоджав кримінальному провадження. Також обвинувачений за першою вимогою з`явився і до апеляційного суду.

Відтак, з огляду на всі зазначені обставини в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дотримуючись вимог ст.50 КК, зважаючи на конкретні обставини провадження, відсутність даних, які би безумовно свідчили про неможливість досягти мети покарання і виправлення обвинуваченого в умовах здійснення контролю за його поведінкою, дійшов мотивованого висновку про застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК та звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням.

На користь такого рішення суду першої інстанції свідчить і та обставина, що на день апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_8 частково відшкодував завдану потерпілій шкоду в тій мірі, що зумовило відмову потерпілої ОСОБА_12 від поданої нею апеляційної скарги, по якій ухвалою апеляційного суду було закрито апеляційне провадження. Представник потерпілої пояснив, що потерпіла претензій майнового та морального характеру до обвинуваченого не має та заперечує проти призначення обвинуваченому покарання, пов`язаного з реальним позбавленням волі.

А тому колегія суддів критично ставиться до заперечень апеляційної скарги прокурора про невідшкодування обвинуваченим завданої потерпілій шкоди, яка, до того ж, може бути відшкодована обвинуваченим на будь-якій стадії судового провадження.

При цьому колегія суддів відзначає, що тривалість невідшкодування обвинуваченим завданої потерпілій шкоди була зумовлена тим, що внаслідок ДТП і сам обвинувачений ОСОБА_8 отримав значні тілесні ушкодження, що унеможливило своєчасне відшкодування ним шкоди, завданої потерпілій.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги той факт, що обвинувачений керував транспортним засобом без посвідчення водія. Адже дана обставина складає самостійний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст.126 КУпАП, за яке особа повинна нести окрему відповідальність.

До заперечень апеляційної скарги прокурора про неприйняття судом тієї обставини, що обвинувачений ОСОБА_8 не має жодного документа, який посвідчує особу та є особою без громадянства, колегія суддів ставиться критично, оскільки дані обставини не віднесені до обтяжуючих покарання обставин, передбачених ст.67 КК та не можуть негативно характеризувати особу обвинуваченого, який з двох років проживає на території України.

Крім того, хоча обвинуваченим і вчинено тяжкий злочин, на чому акцентує свою увагу прокурор в апеляційній скарзі, проте даний злочин вчинено з необережності, внаслідок якого постраждала не лише потерпіла, а й сам обвинувачений, який тривалий час перебував на лікуванні та у подальшому потребує реабілітації.

Посилання в апеляційній скарзі прокурора на неврахування судом першої інстанції тієї обставини що обвинувачений порушив правила дорожнього руху, внаслідок чого потерпіла зазнала тілесних ушкоджень є безпідставними, оскільки зазначені обставини є елементами складу злочину, за яким обвинуваченого визнано винуватим, а отже, їх було враховано при юридичній оцінці його діянь, яка сторонами кримінального провадження не оскаржується.

Крім того, в своїй апеляційній скарзі прокурор ставив під сумнів щирість каяття обвинуваченого. Проте колегія суддів вважає такі твердження прокурора безпідставними, оскільки основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 повністю визнав свою вину, надавши пояснення щодо фактичних обставин кримінального провадження, частково відшкодував завдану потерпілій шкоду, яка вимірюється кількома десятками тисяч гривень, що свідчить про те, що обвинувачений дійсно розкаявся у вчиненому, усвідомив свою вину, критично оцінив свою протиправну поведінку, що, в свою чергу, підтверджує його щире і дійсне каяття в спростування доводів, зазначених в апеляційній скарзі прокурора. Крім того, в обвинувальному акті самим прокурором в якості обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого, зазначено щире каяття останнього.

В апеляційній скарзі прокурор не навів жодних обставин, передбачених ст.67 КК, які б обтяжували покарання обвинуваченого. Не було зазначено таких обставин прокурором і в обвинувальному акті.

Отже, на переконання колегії суддів в апеляційній скарзі прокурора не наведено переконливих доводів, які би ставили під сумнів висновки суду про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора колегія суддів не вбачає.

Що стосується доводів прокурора про не вирішення судом питання щодо процесуальних витрат, то дане питання може бути вирішено судом в порядку ст.537 КПК під час виконання вироку.

В апеляційній скарзі прокурор також зазначив, що судом прийнято рішення про повернення автомобіля «ВАЗ-21101», на якому ОСОБА_8 вчинено ДТП, обвинуваченому, який не є власником даного транспортного засобу. Проте судова колегія ставиться критично до такого заперечення, оскільки на момент ДТП даний транспортний засіб, який на праві власності належить батькові обвинуваченого ОСОБА_13 , перебував у володінні обвинуваченого ОСОБА_8 . Власник автомобіля не заперечував факту передачі ним даного майна обвинуваченому. ОСОБА_8 не притягався до кримінальної відповідальності за ст.289 КК за незаконне заволодіння транспортним засобом. Відтак ОСОБА_8 , отримавши від власника належний тому автомобіль, має його й повернути на першу вимогу власника даного майна. Для забезпечення реалізації такої вимоги ОСОБА_8 мусить отримати назад даний автомобіль. Таким чином, рішення суду в цій частині не можна визнати істотним порушенням, яке потягло за собою незаконність вироку суду, оскільки воно не перешкодило ухваленню законного і обґрунтованого судового рішення.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не виявлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Кам?янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 29 серпня 2019 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4