Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

12 листопада 2019 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

За участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне кримінальне провадження № 0000514 стосовно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, із середньою освітою, одруженого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за участю учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисників адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 ,-

В С Т А Н О В И Л А :
Вироком Костопільського районного суду Рівненської області від 28 січня 2019 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, з призначенням покарання у виді позбавлення волі строком на три роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Прийнято рішення рахувати строк відбуття покарання ОСОБА_5 з моменту приведення вироку до виконання.

Судом вирішено питання щодо цивільного позову потерпілої та речових доказів у справі.

Постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_10 в рахунок відшкодування моральної шкоди 250000 грн; на користь держави 3300,70 грн процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експертів, та 2500 грн судового збору за подання позовної заяви.

Захід забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Костопільського районного суду Рівненської області від 18.08.2016 року на автомобіль марки Mersedes-Benz 811D д.н.з. НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_5 , залишено попередній.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_5 07.07.2016 року близько 12.50 год, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки Mersedes-Benz 811D д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись зі швидкістю 35 км/год. по вул. Заріччя в м. Костопіль Рівненської області в напрямку об`їзної автодороги м. Костопіль, в порушення п. п. 12.1, 12.3 та 2.9 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою КМУ від 10 жовтня 2001 року № 1306, проявив неуважність, не вибрав безпечної швидкості руху, невірно та невчасно відреагував на зміну дорожньої обстановки, яка виразилась у перебуванні на проїзній частині пішохода ОСОБА_11 , котрий рухався у попутному напрямку з велосипедом в руках по ходу руху автомобіля ОСОБА_5 , не вжив всіх необхідних заходів для зменшення швидкості і зупинки транспортного засобу, та здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_11 , виїхавши за межі проїзної частини вулиці Заріччя з правої сторони по ходу свого руху, зупинившись на тротуарі.

У результаті ДТП ОСОБА_11 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер в Костопільській ЦРЛ.

У поданих апеляційних скаргах:

Прокурор, який брав участь в розгляді провадження в суді першої інстанції, не оспорюючи фактичних обставин даного кримінального провадження, доведеності вини ОСОБА_5 у скоєному та правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, вважає вирок незаконним у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Просить вирок скасувати і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК України п`ять років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк два роки і шість місяців. В решті вирок суду залишити без змін.

Обвинувачений ОСОБА_5 , не заперечуючи доведеності вини у вчиненому злочині та правильності кваліфікації дій, вказує, що 07 липня 2016 року під час скоєння ДТП він не перебував в стані алкогольного сп`яніння, про що підтверджено в судовому засіданні і експертом ОСОБА_12 , а тому просив суд виключити з обвинувачення обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та застосувати щодо нього ЗУ Про амністію у 2016 році, оскільки має на утриманні дочку 2001 року народження, яка на момент вчинення ДТП не досягла повноліття і щодо якої не позбавлений батьківських прав. Зазначає, що його цивільна відповідальність застрахована в страховій компанії, у зв`язку з чим судом було залучено СК Аско-Медсервіс, як співвідповідача, однак моральна шкода стягнута судом лише з нього.

Просить вирок суду змінити та застосувати щодо нього ЗУ Про амністію у 2016 році, звільнивши від відбуття покарання у виді позбавлення волі та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, а також відмовити потерпілій в частині позовних вимог щодо нього, стягнувши розмір моральної шкоди на користь потерпілої з СК Аско-Медсервіс.

Захисник-адвокат ОСОБА_7 , не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_5 у скоєному кримінальному правопорушенні та правильності кваліфікації його дій, покликається на призначення ОСОБА_5 невідповідного ступеню тяжкості і особі винного покарання, яке, з врахуванням його незадовільного стану здоров`я, внаслідок чого отримано ним другу групу інвалідності, висновку органу пробації щодо можливості виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі, є надто суворим. Вказує, що стягнута судом на користь потерпілої моральна шкода не підтверджена належними та достатніми доказами, а також не прийнято судом жодного рішення щодо стягнення коштів із страхової компанії, яка залучена в якості співвідповідача.

Просить вирок суду в частині призначення покарання змінити та пом`якшити обвинуваченому призначене покарання, звільнивши ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, відповідно до положень ст. 75 КК України, та повністю відмовити в задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 .

В запереченні на апеляційні скарги ОСОБА_5 та сторони захисту потерпіла ОСОБА_10 просить залишити їх без задоволення. В запереченні покликається на невизнання ОСОБА_5 вини у скоєному злочині, відсутність, на її думку, пом`якшуючих покарання обставин, в тому числі, і щирого каяття, та обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, невідшкодування обвинуваченим в добровільному порядку завданої шкоди, а також залишення в небезпеці загиблого її батька, наголошуючи на незаконності вироку з його скасуванням та задоволення цивільного позову в повному об`ємі.

В запереченні на апеляційну скаргу прокурора обвинувачений ОСОБА_5 , не погоджуючись із вироком суду в частині покликання щодо перебування його в стані алкогольного сп`яніння, просить вирок суду змінити та застосувати щодо нього ЗУ Про амністію у 2016 році, звільнивши від відбуття призначеного покарання, а також стягнути із СК Аско-Медсервіс на користь потерпілої ОСОБА_10 заявлену моральну шкоду в розмірі 250000 грн.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено. Представник інтересів потерпілої адвокат ОСОБА_9 наголосив, що ні потерпілою ОСОБА_10 , ні ним, як представником її інтересів, апеляційна скарга на вирок Костопільського районного суду від 28 січня 2019 року не подавалася.

До початку апеляційного розгляду потерпіла ОСОБА_10 подала письмову заяву про розгляд апеляційного провадження без її участі.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора, який підтримує подану апеляційну скаргу, не погоджуючись з апеляційними скаргами сторони захисту, обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисників-адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які просять вирок суду змінити, застосувавши щодо ОСОБА_5 положення ЗУ Про амністію у 2016 році та положення ст. 75 КК України, думку представника-адвоката ОСОБА_9 , який підтримує апеляційну скаргу прокурора, заперечуючи щодо вимог ОСОБА_5 та його захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження, й обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні злочину, за який його засуджено, підтверджується сукупністю доказів, розглянутих в судовому засіданні, яким дана правильна юридична оцінка, і є обґрунтованим.

Покликання сторони захисту щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, а саме не перебування обвинуваченого ОСОБА_5 в день ДТП в стані алкогольного сп`яніння, спростовуються зібраними у справі доказами, і не заслуговують на увагу, як і твердження прокурора в апеляційній скарзі та при апеляційному розгляді справи щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
З технічного носія інформації перебігу судового розгляду провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_5 заперечував факт перебування під час ДТП - 07 липня 2016 року в стані алкогольного сп`яніння, зазначаючи, що алкогольних напоїв 07.07.2016 року не вживав, а лише напередодні 06.07.2016 року о 21.00 год. в незначній кількості.

Однак, вищевказані твердження обвинуваченого не підтверджуються зібраними доказами в кримінальному провадженні, з яких вбачається, що ОСОБА_5 , згідно висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 28 від 07.07.2016 року, складеному Костопільською ЦРЛ о 15.00 год. через незначний проміжок часу після скоєння ДТП, перебував в стані алкогольного сп`яніння 1,8 проміле ( т. 1 а.с. 58-59).

Крім того, про те, що обвинувачений ОСОБА_5 під час ДТП перебував в стані алкогольного сп`яніння, вказує і свідок ОСОБА_13 , який момент ДТП не бачив, однак зазначає, що ОСОБА_5 вийшов із автомобіля в п`яному вигляді та повідомив свідку, що сильно втомлений, оскільки майже три доби не спав.

Таким чином, колегія суддів вважає, що твердження сторони захисту щодо виключення з обвинувачення обставини, яка обтяжує покарання вчинення злочину особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння, як і застосування щодо обвинуваченого положень ЗУ Про амністію у 2016 році є необґрунтованими.

Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи із вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 та від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справах про призначення судом більш м`якого покарання.

Так, у рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі Довженко проти України) зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття особа обвинуваченого вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття особа винного.
Термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При обранні покарання обвинуваченому суд, як видно з вироку, дотримався положень ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та роз`яснень, що містяться в п.п. 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами) „Про практику призначення судами кримінального покарання, згідно яких, судам, з урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків, і даних про особу ( поведінку до вчинення злочину, як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле ( зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї ( наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), матеріальний стан, тощо, належить обговорювати питання про призначення більш суворого покарання особам, які вчинили злочин на грунті пияцтва, наркоманії, за наявності рецидиву злочину та у складів організованих груп, і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочин, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки, тощо.

Зокрема, врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, який, згідно ст. 12 КК України, відноситься до тяжких злочинів, особу винного, який за місцем проживання характеризується посередньо, раніше притягувався до кримінальної відповідальності за скоєння умисного легкого тілесного ушкодження особі ( ч. 1 ст. 125 КК України), на обліку в лікарів нарколога і психіатра не перебуває, являється інвалідом другої групи внаслідок захворювання серцево-судинної системи, обставину, що пом`якшує покарання часткове добровільне відшкодування завданої шкоди шляхом оплати витрат на поховання, та обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, думку потерпілої ОСОБА_10 , і призначив ОСОБА_5 мінімальне покарання у виді позбавлення волі, яке не можна вважати надто суворим і несправедливим, зважаючи, що було позбавлено життя людини.

При цьому суд покликався на відсутність пом`якшуючих покарання обставин - щирого каяття, оскільки ОСОБА_5 протягом тривалого судового розгляду жодного разу не висловив щирого каяття, не просив вибачення в потерпілої ОСОБА_10 , а навпаки під час допиту останньої поводив себе агресивно, та активного сприяння в розкритті злочину, як і надання медичної або іншої допомоги загиблому.

Вказані обставини дійсно підтверджуються зібраними у кримінальному провадженні доказами, з яких вбачається, що ОСОБА_5 , котрий здійснив наїзд на пішохода, який рухався у попутному напрямку з велосипедом в руках, під час досудового розслідування намагався уникнути відповідальності, посилаючись на порушення ПДР України потерпілим, а вже в суді свою вину у вчиненні злочину визнав частково, що, на думку колегії суддів, не свідчить про щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину з боку обвинуваченого.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції і наголошує, що ОСОБА_5 , керуючи автомобілем у населеному пункті в стані алкогольного сп`яніння, грубо порушив Правила дорожнього руху, що призвело до смерті потерпілого, чим проявив байдуже ставлення засудженого до життя, здоров`я та безпеки людини, що згідно Конституції України є найвищими цінностями.

Звільнення особи від реального відбування покарання за встановлених обставин не зможе забезпечити реалізацію цілей покарання та негативно вплине на сприйняття суспільством необхідності дотримуватися Правил дорожнього руху та запобігання вчиненню нових злочинів іншими водіями.

При апеляційному розгляді прокурор зазначив, що ОСОБА_5 частково визнав свою вину у скоєному, як і частково відшкодував завдану злочином шкоду, а тому твердження апелянта про призначення ОСОБА_5 покарання, яке за своїм розміром є явно несправедливим внаслідок м`якості, на думку колегії судів, не можна визнати обґрунтованим.

Не наведено прокурором і переконливих доводів, які б свідчили про те, що ОСОБА_5 , який являється інвалідом другої групи, внаслідок захворювання серця, призначене покарання три роки позбавлення волі не є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до вимог закону судом призначено і додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами щодо ОСОБА_5 , яке за своїм розміром є справедливим.

Правомірно, виходячи з вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України, згідно якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, та постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, вирішив суд і цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди завданої злочином, яка стягнута лише із обвинуваченого ОСОБА_5 .

Частиною 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно ст. 25 ЗУ Про страхування, здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

За вимогами ст. 33 Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, до страховика, а саме СК Аско-Медсервіс, яка була залучена судом в якості цивільного співвідповідача за цивільним позовом потерпілої ОСОБА_10 до обвинуваченого ОСОБА_5 , ніхто із заявою про виплату страхового відшкодування не звертався, не надавалися будь-які документи, які б підтверджували ДТП та розмір спричиненої шкоди, що знайшло своє підтвердження при апеляційному розгляді.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає оскаржуваний вирок законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування не вбачає.

Поряд з цим не вбачається підстав і для задоволення клопотання обвинуваченого ОСОБА_5 про застосування акту амністії.

Згідно ст. 1 Про амністію у 2016 році під дію Закону підпадають особи, визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не особливо тяжким, відповідно до ст. 12 КК України, які мають дітей до 18 років і не позбавлені щодо них батьківських прав.

Однак, відповідно до п. е ст. 9 Закону України Про амністію у 2016 році від 22 грудня 2016 року, який набрав чинності 07 вересня 2017 року, амністія не застосовується до осіб, засуджених за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, що спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження, вчинене особою у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів ( ч. 2 ст. 286, ч. 2 ст. 215 КК України).

Оскільки ОСОБА_5 вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, в стані алкогольного сп`яніння, він не підпадає під дію Закону України Про амністію у 2016 році від 22 грудня 2016 року.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 28 січня 2019 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника-адвоката ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду засудженим протягом трьох місяців з дня вручення йому копії судового рішення, а іншими учасниками судового провадження - в цей же строк з дня його проголошення.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3