Постанова
іменем України
09 жовтня 2019 року

м. Київ
справа № 566/866/18

провадження № 51-3186км19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 на вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 09 листопада 2018 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 19 березня 2019 року в кримінальному провадженні № 0000161 стосовно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі-КК),
встановив:
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Володимирецького районного суду Рівненської області від 09 листопада 2018 року ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
За вироком місцевого суду ОСОБА_7 засуджено за те, що він 31 березня 2018 року близько 17:30, в житловому будинку АДРЕСА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, під час конфлікту, що виник на побутовому ґрунті, умисно завдав кухонним ножем два удари в ділянку грудей зліва потерпілому ОСОБА_8 , від яких останній помер на місці.
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 19 березня 2019 року апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
За змістом касаційної скарги захисник ОСОБА_6 , не погоджуючись із судовими рішеннями, ухваленими щодо ОСОБА_7 , через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить їх змінити, перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 115 на ст. 118 КК та призначити йому покарання в межах санкції ст. 118 КК. На обґрунтування своєї позиції зазначає, що суд першої інстанції неправильно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК, адже він не мав умислу на вбивство потерпілого. Вважає, що дії ОСОБА_7 охоплюються складом злочину, передбаченого ст. 118 КК, тобто кваліфікуються як умисне вбивство при перевищенні меж необхідної оборони, оскільки ОСОБА_7 оборонявся від протиправних дій потерпілого. Вказує, що у вироку відсутні мотив і мета злочину та визначення їх кримінально-правового значення.
Позиції інших учасників судового провадження
Від учасників процесу заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.
У судовому засіданні захисник засудженого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 підтримала касаційну скаргу та просила її задовольнити, прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги.
Мотиви Суду
Згідно з вимогами ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Зі змісту касаційної скарги захисника вбачається, що вона не погоджується з наданою судами оцінкою доказам та заперечує правильність установлених фактичних обставин кримінального провадження, що на підставі статей 433, 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом за ст. 94 цього Кодексу.
Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку.
Для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.
Наведених вище вимог закону суд дотримався.
Суд першої інстанції, ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку. При цьому констатував, що за встановлених фактичних обставин надані стороною обвинувачення докази доводять наявність у діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст.115 КК, тобто умисне вбивство. З позицією місцевого суду погодився і апеляційний суд.
Зокрема, суд першої інстанції дослідив показання самого обвинуваченого ОСОБА_7 , який хоча і зазначав, що умислу на вбивство брата не мав та не пам`ятає обставин конфлікту і заподіяння брату ударів, однак не заперечив того, що вбив його.
Також суд оцінив показання потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та інші докази у провадженні: протокол огляду місця події від 31 березня 2018 року, висновки судово-медичних експертиз, зміст яких наведено у вироку.
При цьому суд першої інстанції дотримався вимог ст. 22, ч. 1 ст. 337 КПК щодо змагальності сторін, рівності прав на збирання та подання доказів і судового розгляду в межах висунутого обвинувачення.
На думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції щодо оцінки доказів винуватості ОСОБА_7 саме у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, належним чином обґрунтовані та вмотивовані.
Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів за матеріалами провадження не встановлено, суд правильно вирішив питання про їх належність та допустимість.
Доводи захисникапро вчинення ОСОБА_7 умисного вбивства при перевищенні меж необхідної оборони та відсутність у останнього умислу на вбивство потерпілого не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження і є безпідставними.
Згідно із ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК).
До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода, заподіяна особі, яка здійснює посягання, не перевищувала би необхідну.
Питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події. Визначальним при цьому є і суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
Закріплене в ст. 36 КК право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ст. 27 ч. 3 Конституції України).
Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, що перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.
У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.
Верховний Суд України у своїх правових позиціях, викладених у постанові від 24 листопада 2014 року (справа № 5-34кс14), чітко визначив різницю між умисним вбивством та перевищенням меж необхідної оборони. При цьому вказав, що право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність у заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання. Стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.
Як убачається з матеріалів провадження, потерпілий не вчиняв щодо засудженогодій, які би передбачали реальну загрозу останньому або булисприйняті ним як такі. Будь-яких тілесних ушкоджень на тілі ОСОБА_7 на підтвердження наявності стану необхідної оборони у ньогоне виявлено. Крім того, будь-яких інших доказів щодо звернення засудженого до лікарів з приводу отримання ним тілесних ушкоджень під час конфлікту із братом матеріали кримінального провадження також не містять. Судом встановлено, що в руках потерпілого не було ніяких предметів, якими би він міг погрожувати ОСОБА_7 .
Наведені дані свідчать, що ОСОБА_7 не перебував у стані необхідної оборони і не перевищував її меж, оскільки в цей момент із боку потерпілого не було реальної загрози і не існувало суспільно-небезпечного посягання на його життя і здоров`я.
Врахувавши всі обставини вчиненого діяння у їх сукупності, зокрема, спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки, суд дійшов обґрунтованого висновку про направленість умислу ОСОБА_7 саме на вбивство потерпілого та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 115 КК.
При цьому суд обґрунтовано відхилив доводи захисника про те, що ОСОБА_7 перебуваву стані необхідної оборони і не мав умислу на вбивство потерпілого, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.
У колегії суддів не викликає сумнівів правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК з огляду на використання ним такого знаряддя злочину, як ніж, і заподіяння двох ударів у життєво важливий орган серце.
Твердження сторони захисту про те, що у вироку відсутні мотив та мета злочину, визначення їх кримінально-правового значення, переглянув і перевірив суд апеляційної інстанції, який дійшов мотивованого висновку про їх безпідставність та зазначив, що конфлікт між братами виник на побутовому ґрунті через особисті неприязні відносини, при цьому ОСОБА_7 обставин конфлікту не пам`ятає, однак припускає, що сварку розпочав брат, який у стані алкогольного сп`яніння поводив себе агресивно, а тому під час вказаного конфлікту завдав брату ножові поранення.
Крім того, аналогічні доводи захисника були предметом розгляду судом апеляційної інстанції, який ретельно перевірив та проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, зазначивши в ухвалі достатні підстави, на яких визнав їх необґрунтованими, та не виявивістотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду першої інстанції правильно встановити обставини вчиненого. При цьому суд вказав, що нанесення ОСОБА_7 потерпілому двох ударів ножем було викликано не з метою негайного відвернення протиправного посягання потерпілого, а через неприязні відносини, які виникли раптово під час конфлікту, що виключає перебування ОСОБА_7 у стані необхідної оборони.
Таким чином, доводи, зазначені у касаційній скарзізахисника, про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ст. 118 КК є необґрунтованими.
Суд вважає, що перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону, постановлена ухвала відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, а тому твердження захисника про порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону є безпідставними.
На думку колегії суддів, покарання засудженому ОСОБА_7 , призначено з дотриманням вимог статей 50, 65 КК, за своїм видом та розміром воно є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
При цьому, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд обґрунтовано врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК належить до категорії особливо тяжких злочинів, особу засудженого, який позитивно характеризується за місцем проживання, вперше притягується до кримінальної відповідальності, хворіє на ішемічну хворобу серця та гіпертонічну хворобу ІІ ступеня, не працює, взяв до уваги обставини, які пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю і розслідуванню злочину, обставину, яка обтяжує покарання вчинення злочину особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння. Водночас суд врахував і поведінку ОСОБА_7 після вчинення злочину, а саме негайне повідомлення стороннім особам про вчинене, виклик лікаря та розкаяння.
Урахувавши усі обставини, які за законом мають правове значення, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення засудженому ОСОБА_7 мінімального покарання, передбаченого санкцією статті, тамотивував своє рішення.
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачено ст. 412 КПК та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, у тому числі й тих, на які вказувала захисник у своїй касаційній скарзі, Суд не встановив.
Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 09 листопада 2018 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 19 березня 2019 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3