УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 638/15047/19

Провадження № 1-кс/638/4333/19

22.10.2019 року м. Харків
Дзержинський районний суд м. Харків у складі:
слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

представника заявника адвоката ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові скаргу представника потерпілої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на постанову слідчого СВ Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області від 24.12.2018 року про закриття кримінального провадження,

встановив:

До Дзержинського районного суду м. Харкова звернувся зі скаргою представник потерпілої ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 на постанову від 24.12.2018 року слідчого СВ Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_6 про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003603 від 19.09.2018 року, за ознаками складу злочину передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, в якій просить: скасувати постанову слідчого про закриття кримінального провадження; зобов`язати слідчого ОСОБА_6 поновити дані про кримінальне провадження №0003603 від 24.12.2018 року у ЄРДР; продовжити досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні.

В обґрунтування вимог скарги заявник зазначає, що закриття кримінального провадження через малозначність справи з посиланням слідчого на ч.2 ст.11 КК України є незаконним. Також постанова про закриття кримінального провадження від 24.12.2018 року є немотивоватою, тому вона підлягає скасуванню.

Представник заявника ОСОБА_7 в судовому засіданні вимоги скарги підтримав, поросив задовольнити.

Прокурор чи слідчий у судове засідання не з`явились. Відповідно до ч. 3 ст. 306 КПК України відсутність слідчого чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

Слідчий суддя, розглянувши скаргу та додані до неї документи, дослідивши матеріали кримінального провадження, вважає необхідним зазначити наступне.

На підставі п. 3 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, як рішення слідчого про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

У відповідності до ч. 1 ст. 304 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора, передбачені частиною першою статті 303 цього Кодексу, можуть бути подані особою протягом десяти днів з моменту прийняття рішення, вчинення дії або бездіяльності.

Зі змісту поданої скарги вбачається, що ОСОБА_4 є заявником по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №0003603 від 19.09.2018 року.

У вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_4 є потерпілою.

24.12.2018 року слідчий СВ Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_6 прийняв постанову про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003603 від 19.09.2018 року за ознаками складу злочину передбаченого ч.1 ст. 190 КК України.
Постанова про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003603 від 19.09.2018 року мотивована тим, що в діянні хоча формально і вбачаються ознаки злочину передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, але в силу своєї малозначності воно не становить великої суспільної небезпеки, тобто не заподіяла і не могла заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі.

Заслухавши пояснення представника заявника, дослідивши матеріали кримінального провадження та постанову про закриття кримінального провадження, слідчий суддя дійшов висновку про таке.

Відповідно до частини другої статті 11 КК не визнається злочином дія або бездіяльність, яка хоча формально і містить ознаки будь-якого діяння, передбаченого цим Кодексом, але через малозначність не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяла і не могла заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі.

Отже, специфіка встановлення малозначності діяння полягає в обов`язковій сукупності трьох умов:

1) формальна наявність у вчиненому діянні ознак складу злочину, передбаченого КК, тобто всіх тих передбачених у законі об`єктивних і суб`єктивних ознак, що у відповідній статті (частині статті) Особливої частини КК характеризують певний склад злочину. Діяння, яке не містить хоча б однієї ознаки складу злочину, не може визнаватись малозначним. Якщо істотність матеріальної (майнової чи фізичної) шкоди визначена безпосередньо в кримінальному законі шляхом закріплення конкретного розміру шкоди, яка має бути завдана при вчиненні відповідного злочину, то недосягнення цього рівня шкоди свідчить про відсутність у діях особи кримінальної протиправності, що унеможливлює звернення до частини другої статті 11 КК;

2) малозначне діяння не становить суспільної небезпеки, яка є типовою для певного злочину. Це виражається в тому, що воно не заподіює взагалі шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству чи державі, або заподіює їм явно незначну (мізерну) шкоду;

3) малозначне діяння не повинно бути суб`єктивно спрямоване на заподіяння істотної шкоди. Якщо існує невідповідність між фактично вчиненим малозначним діянням і умислом, спрямованим на заподіяння істотної шкоди, має наставати кримінальна відповідальність за замах на той злочин, який особа бажала вчинити.

Поняття істотної шкоди у контексті частини другої статті 11 КК носить оціночний характер, його зміст визначається оцінкою правозастосовними органами всіх конкретних обставин справи. Про оціночний характер шкоди можна говорити лише в тому випадку, коли законодавець у відповідних статтях (частинах статей) Особливої частини КК використовує загальні оціночні поняття: тяжкі наслідки, інші тяжкі наслідки (відносно визначені правові норми).

Якщо істотність шкоди знаходить своє чітке відображення у визначенні об`єктивних ознак того чи іншого складу злочину, тобто характер шкоди є фіксованим і не може оцінюватись на розсуд правозастосувача (абсолютно визначені правові норми), застосування кримінально-правової норми про малозначність виключається.

Відповідно до частини першої статті 190 КК предметом шахрайства є чуже майно. Цей злочин належить до злочинів з матеріальним складом, обов`язковою ознакою якого є суспільно небезпечні наслідки у виді шкоди майнового характеру. У пунктах 2 - 4 примітки до статті 185 КК, які застосовуються також і до ст.190 КК України, конкретизовані (формалізовані, визначені) такі наслідки, тобто законодавцем встановлено їх мінімальний і максимальний розмір у неоподатковуваних мінімумах доходів громадян.

Крадіжку, за яку передбачена кримінальна відповідальність (стаття 185 КК), слід відрізняти від дрібного викрадення чужого майна, як адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), згідно з якою таємне викрадення чужого майна вважається дрібним, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Системне тлумачення статті 51 КУпАП і статті 185 КК свідчить, що викрадення чужого майна, вартість якого на момент вчинення правопорушення перевищує 0,2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, становить предмет злочину, передбаченого частиною першою статті 185 КК.

Таким чином, поняття такої кримінально караної поведінки не є оціночним, воно формалізовано в законі, тобто визначено законодавцем за допомогою вартісних критеріїв.

Вказана правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2015 року по справі № 5-221кс15.
Враховуючи положення вказаних вище норм кримінального процесуального законодавства, суд вважає, що зазначені положення законодавства розповсюджуються також при застосуванні ст.190 КК України, тому слідчий безпідставно прийняв постанову про закриття кримінального провадження посилаючись на малозначність справи в силу ч.2 ст.11 КК України.

Крім того, слідчий суддя зазначає, що в оскаржуваній постанові про закриття кримінального провадження слідчим не зазначено жодних слідчих дій, які були проведені при розслідуванні кримінального провадження.

Відтак, проаналізувавши доводи скарги та дослідивши її матеріали, слідчий суддя приходить до висновку, що слідчим СВ Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_6 не проведено належним чином досудове розслідування, що дає підстави зробити висновок про неповноту перевірки заяви ОСОБА_4 про злочин, у зв`язку з чим оскаржувану постанову не можна вважати законною та обґрунтованою.

Щодо вимог заявника про зобов`язання слідчого ОСОБА_6 поновити дані про кримінальне провадження №0003603 від 24.12.2018 року у ЄРДР; продовжити досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні слідчий суддя зазначає, що такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки вилучення відомостей про кримінальне правопорушення з ЄРДР після закриття кримінального правопорушення чинним законодавством не передбачено.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 284, 306,307 КПК України, слідчий суддя,

постановив:

Скаргу представника потерпілої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на постанову слідчого СВ Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області від 24.12.2018 року про закриття кримінального провадження задовольнити частково.

Скасувати постанову слідчого СВ Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області ОСОБА_6 від 24.12.2018 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003603 від 19.09.2018 року, за ознаками складу злочину передбаченого ч.1 ст. 190 КК України.

В іншій частині вимог скарги відмовити.

Ухвала набирає законної сили з для її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя