Ухвала

Іменем України

02 вересня 2019 року

м. Київ
справа № 740/1461/18

провадження № 51-3705ск19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 січня 2019 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 03 червня 2019 року щодо нього.
Обставини, встановлені рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, короткий зміст рішень судів
Вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 січня 2019 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
Стягнуто з ОСОБА_4 судові витрати за проведення експертиз в сумі 4 814 грн 72 коп. на користь держави.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь комунального лікувально-профілактичного закладу «Ніжинська центральна міська лікарня імені Миколи Галицького» 114 грн 96 коп. у рахунок відшкодування витрат закладу на лікування потерпілого ОСОБА_5 .
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь комунального лікувально-профілактичного закладу «Чернігівська обласна лікарня» 12 968 грн 87 коп. у рахунок відшкодування витрат закладу на лікування потерпілого ОСОБА_5 .
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 у рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 грн та витрати на правову допомогу в сумі 17 615 грн, а всього стягнути 117 615 грн.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Суд визнав ОСОБА_4 винуватим у тому, що останній 16 вересня 2015 року близько 13 год. 30 хв., керуючи технічно справним автомобілем марки ВАЗ-2109, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись вулицею Миру (Леніна) в с. Вертіївка Ніжинського району в напрямку міста Чернігова поблизу будинку №89 на 66 км автодороги Р-67 «Чернігів-Ніжин-Прилуки-Пирятин» порушив вимоги пунктів 12.4 та 13.1 з урахуванням вимог визначень термінів «безпечна швидкість» і «безпечна дистанція» пункту 1.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 (далі - ПДР), а саме: перевищив дозволену на рівні 60 км/год швидкість в населеному пункті, не обравши, таким чином, безпечну швидкість, та при наближенні до автомобіля марки ЗАЗ-110557, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , який рухався попереду нього по тій самій смузі у попутному напрямку, не дотримався безпечної дистанції до даного транспортного засобу, у результаті чого допустив зіткнення з автомобілем марки ЗАЗ-110557, унаслідок якого пасажир автомобіля марки ЗАЗ-110557 ОСОБА_5 отримав тяжкі тілесні ушкодження.
Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 03 червня 2019 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 задовольнив частково, а вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 січня 2019 року щодо ОСОБА_4 змінив та постановив вважати ОСОБА_4 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням на строк 2 роки.
На підставі ст. 76 КК на ОСОБА_4 покладено обов`язки:
- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений, вказуючи на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Своє прохання мотивує тим, що судом першої інстанції належним чином не були оцінені досліджені в судовому засіданні докази та не було враховано недоведеність стороною обвинувачення вини ОСОБА_4 у пред`явленому йому обвинуваченні і відсутність в матеріалах кримінального провадження доказів щодо його винуватості. Також вважає, що місцевий суд за відсутності доказів допустив припущення щодо доведеності його вини в інкримінованому йому злочині. На думку засудженого, апеляційний суд безпідставно погодився з висновком місцевого суду щодо доведеності його вини у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, не навів мотивів та обґрунтувань прийнятого рішення, внаслідок чого суди першої та апеляційної інстанцій допустили істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Мотиви суду
Перевіривши доводи в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Так, суд касаційної інстанції згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Згідно з ч. 2 ст. 427 КПК у касаційній скарзі, зокрема, зазначаються: судове рішення, що оскаржується; обґрунтування вимог особи, яка подала касаційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судового рішення; вимоги особи, яка подає касаційну скаргу, до суду касаційної інстанції.
Отже, посилаючись на незаконність судових рішень, особа, яка подає касаційну скаргу, повинна вказати на конкретні порушення закону, передбачені у ст. 438 КПК, що є підставою для їх зміни чи скасування судом касаційної інстанції, а також належним чином обґрунтувати свої доводи.
Положеннями ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах, зокрема через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржуваних судових рішень, а виходить з обставин, установлених судом.
Зі змісту касаційної скарги видно, що засуджений заперечує правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, достовірність доказів, а також посилається на неповноту судового розгляду, тоді як їх перевірки на підставі ст. 433 КПК до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесено.
Крім того, в касаційній скарзі засудженого йдеться про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки доказам, що, на його думку, призвело до істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та зумовило неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Так, ОСОБА_4 вказує, що суд першої інстанції допустив припущення вказавши на доведеність його вини в пред`явленому обвинуваченні щодо порушення ним вимог пунктів 12.4 та 13.1 ПДР без наявності в матеріалах кримінального провадження доказів, що підтверджують такий висновок суду. Також, на думку засудженого, суд першої інстанції не врахував висновків судової автотехнічної експертизи №533 від 15 листопада 2016 року з урахуванням висновків експерта ОСОБА_7 , висновків судово-медичного експерта ОСОБА_8 . Крім того судом не було враховано порушення водієм автомобіля ЗАЗ ПДР та при цьому не взято до уваги правові позиції викладені у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2014 року (справа №5-18кс14) та постанові Пленуму Верховного Суду України №14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті». В свою чергу апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції не навівши мотивів та обґрунтувань прийнятого рішення.
Однак, як вбачається з копії оскаржуваної ухвали від 03 червня 2019 року за результатами апеляційного перегляду вироку суду першої інстанції стосовно ОСОБА_4 в межах апеляційної скарги, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК, залишаючи апеляційну скаргу в цій частині без задоволення, зазначив в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
Апеляційний суд переглянув вирок щодо ОСОБА_4 за апеляційною скаргою захисника і постановив мотивовану ухвалу, якою частково задовольнив скаргу, а вирок суду першої інстанції змінив. При цьому доводи, викладені в зазначеній апеляційній скарзі захисника, практично аналогічні за змістом доводам у касаційній скарзі засудженого, були предметом розгляду суду апеляційної інстанції, який мотивовано їх спростував.
Так суди ґрунтовно дослідили причинно-наслідкові зв`язки між діями водіїв транспортних засобів і наслідками, що настали. Взяли до уваги показання обвинуваченого, який своєї винуватості у вчиненому злочині не визнав, а також показання потерпілого, який в момент дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) перебував у відділенні фургону автомобіля, з яким відбулося зіткнення, а тому всіх обставин ДТП безпосередньо не бачив. Крім того судами було проаналізовано показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , а також допитаних в суді першої інстанції судово-медичного експерта ОСОБА_8 та експерта ОСОБА_7 . Зокрема, надано оцінку показанням експерта ОСОБА_7 , який проводив у даному кримінальному провадженні експертизу механізму та обставин ДТП (висновок експерта №533 від 15 листопада 2016 року) та вказав, що відповідні розрахунки і висновки ним надано виходячи лише з вказаних водієм автомобіля ВАЗ-2109 ОСОБА_4 даних щодо розвитку подій. Крім того в сукупності з іншими доказами судами було враховано висновок та показання судово-медичного експерта ОСОБА_8 про те, що тілесні ушкодження, отримані при ДТП, оцінюються експертом комплексно, а їх отримання ОСОБА_5 у результаті ударів об сторонні предмети, наявні у відділенні автомобіля, де перебував потерпілий, не виключається.

Окрім вищевказаного апеляційним судом було надано оцінку дослідженим місцевим судом обставинам, що містяться в: протоколі огляду місця події від 16 вересня 2015 року; протоколі огляду місця події від 21 жовтня 2015 року; протоколі огляду місця події від 13 листопада 2015 року; висновку експерта №476 від 15 жовтня 2015 року; протоколі огляду транспортного засобу від 04 грудня 2017 року; протоколі огляду місця події від 13 липня 2017 року; протоколі слідчого експерименту від 21 квітня 2016 року за участю свідка ОСОБА_4 ; протоколів проведення слідчих експериментів від 21 та 22 квітня 2016 року за участю свідка ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ; висновку експерта №52 від 11 березня 2016 року; висновку експерта №533 від 15 листопада 2016 року; висновку експерта №476 від 15 жовтня 2015 року, згідно якого у робочій гальмівній системі автомобіля ВАЗ-2109 не виявлені несправності, які могли існувати до ДТП та вплинути на розвиток даної пригоди.
Суд першої інстанції оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, з позицією якого погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що ОСОБА_4 керуючи транспортним засобом ВАЗ-2109 в порушення вимог п. 12.4 ПДР, рухався зі швидкістю щонайменше 73 км/год, що не заперечував сам засуджений. Крім того з висновку експерта №683 від 10 січня 2018 року, що узгоджується із показаннями свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та протоколами проведення слідчих експериментів від 21 та 22 квітня 2016 року за участю свідка ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , суди дійшли висновку щодо порушення ОСОБА_4 вимог п. 13.1 ПДР, пославшись крім іншого на протокол огляду місця події від 13 листопада 2015 року в якому зафіксовано факт справності правої лампи стоп-сигналу у автомобілі ЗАЗ-110557, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що суперечить показанням засудженого з цього приводу.
З огляду на викладене посилання засудженого у касаційній скарзі щодо неврахування судами окремих доказів є необґрунтованим.
Крім того, всупереч вказаним у касаційній скарзі доводам ОСОБА_4 , суди обох інстанцій при ухваленні рішень врахували наявність у діях водія автомобіля ЗАЗ порушень ПДР з огляду на правові позиції викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України №14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», а суд апеляційної інстанції крім цього врахував правову позицію викладену в постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2014 року (справа №5-18кс14).
Отже, Ніжинський міськрайонний суду Чернігівської області у вироку від 03 січня 2019 року та Чернігівський апеляційний суд в ухвалі від 03 червня 2019 року з дотриманням вимог статей 84, 94, 370, 374, 404, 412-414, 415, 419 КПК дійшли обґрунтованого та вмотивованого висновку, що саме між діями водія ОСОБА_4 , який допустив порушення ПДР та наслідками, які настали у виді заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень є необхідний і достатній причинний зв`язок.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 січня 2019 року та ухвали Чернігівського апеляційного суду від 03 червня 2019 року.
Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги засудженого немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 січня 2019 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 03 червня 2019 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3