Дата документу 21.10.2019 Справа № 1-1048/11
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 1-1048/11 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11/807/19/19 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ст. 353 КПК України (1960 року)
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2019 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

апелянта ОСОБА_7 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальну справу за апеляцією із доповненнями ОСОБА_7 на постанову Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2019 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

22 січня 2019 року ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу на постанову Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2011 року, ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2011 року та постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 вересня 2012 року про призначення кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_7 та інших осіб до судового розгляду, якими був застосований та в двох випадках залишений без змін запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7
11 березня 2019 року Заводський районний суд, розглянувши апеляцію в порядку ст.ст. 349, 353 КПК України 1960 року, виніс постанову, якою визнав такою, що не підлягає розгляду апеляцію ОСОБА_7 на зазначені судові рішення.

Постанову мотивовано тим, що ОСОБА_7 подав апеляцію після спливу терміну, передбаченого КПК України 1960 року, не надавши клопотань про його відновлення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить постанову Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2019 року скасувати.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що він вже користався правом апеляційного оскарження вищезазначених судових рішень, якими було продовжено строк тримання його під вартою під час судового розгляду.

Однак після визнання Європейським судом з прав людини факту його надмірного утримання під вартою, він, керуючись нормами Конституції України, звернувся до суду з проханням скасувати постанови Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2011 року, ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2011 року та постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 вересня 2012 року, на підставі яких і утворились вказані терміни незаконного утримання, які є незаконними і такими, що не відповідають висновкам ЄСПЛ.
Вважає, що фактично ним не було пропущено строк оскарження вказаних постанов та ухвал, оскільки в Конституції України не зазначені терміни оскарження будь-яких рішень, а навпаки, кожному гарантується права на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
З урахуванням викладеного вважає, що подавати клопотання про відновлення терміну оскарження є недоцільним.
В доповненнях до апеляційної скарги ОСОБА_7 , посилаючись на положення ст. 349 КПК України 1960 року та практику апеляційного суду Запорізької області вказує на те, що він має право апеляційного оскарження у даному провадженні.

Крім того, посилаючись на рішення Конституційного Суду України № 4-р/2019 від 13.05.2019, вказує, що він має право оскаржувати рішення про продовження строку тримання під вартою, але на час винесення постанови Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2011 року, ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2011 року та постанови Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 вересня 2012 року він оскаржити їх не міг.

Вважає, що відмова Заводського районного суду м. Запоріжжя у розгляді його апеляції через сплив строку на апеляційне оскарження є безпідставною, оскільки терміну на оскарження вказаних постанов КПК України 1960 року не передбачено.

До початку апеляційного розгляду колегією суддів прийнято рішення про залишення без розгляду заяви директора ТОВ «Будімпекс» ОСОБА_8 про відвід колегії суддів у складі суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оскільки вказана особа не є учасником даного провадження з розгляду апеляційної скарги ОСОБА_7 на постанову суду від 11 березня 2019 року і дане апеляційне провадження жодним чином не стосується прав та інтересів вказаного товариства.

По суті справи в судовому засіданні апеляційного суду:

ОСОБА_7 наполягав на тому, що має право на оскарження рішень про продовження строків тримання його під вартою.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді по справі, ОСОБА_7 , прокурора, перевіривши контрольного провадження з матеріалів кримінальної справи № 1-1048/11 (провадження № 1/332/1/19) та доводи апеляції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляція задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Частина 1 ст. 55 Конституції України гарантує кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб

У своїй прецедентній практиці Європейський суд з прав людини також виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право звернення до суду.
Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави (рішення «Осман проти Сполученого Королівства» від 28.10.98, «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001).
При цьому, у рішенні ЄСПЛ від 28 березня 2006 року у справі "Мельник проти України" зазначено, що у спосіб, у який ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також повинні бути взяті до уваги норми внутрішнього законодавства.
В ухвалі ЄСПЛ від 8 січня 2008 року щодо прийнятності заяви № 32671/02 у справі "Скорик проти України" зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яку намагаються досягнути.
Такої ж позиції притримується Конституційний Суд України, відповідно до якої обмеження прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним (абз. 6 п.п. 3 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19 жовтня 2009 року № 26-рп/2009).
Порядок звернення до суду за судовим захистом у кримінальному провадженні в даному випадку врегульований Кримінальним процесуальним кодексом України 1960 року.
Зокрема, оскарження судових рішень має відбуватись з дотриманням певних умов.
Відповідно до ст. 349 КПК України 1960 року апеляція на вирок, ухвалу чи постанову суду першої інстанції, якщо інше не передбачено цим Кодексом, може бути подана протягом п`ятнадцяти діб з моменту їх проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.
Положення зазначеної норми спростовують доводи апелянта про те, що строки на оскарження судового рішення суду першої інстанції не визначені законом.
Частиною 1 статті 353 КПК України 1960 року визначено, що у разі подання апеляції з пропуском встановленого статтею 349 цього Кодексу строку і при відсутності клопотання про його відновлення апеляція постановою головуючого визнається такою, що не підлягає розгляду.
Перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції щодо визнання апеляції ОСОБА_7 такою, що не підлягає розгляду, колегія суддів враховує наступне.
Рішенням Європейського суду з прав людини «Красюков та інші проти України» від 03.05.2018 р., на яке посилається апелянт як на підставу апеляційного оскарження судових рішень, визнано порушення п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку із надмірною тривалістю досудового тримання заявників під вартою та п. 1 ст. 5 Конвенції внаслідок тримання ОСОБА_7 «під вартою за відсутності судового рішення період з 1 квітня 2011 року (коли закінчилася дія попередньої постанови суду) по 14 квітня 2011 року (коли судом було проведено перше засідання у справі)», що визнано процесуальним недоліком, який пов`язаний із недосконалістю КПК України 1960 року.

Зазначеним рішенням ЄСПЛ ОСОБА_7 присуджено відповідну сатисфакцію в якості відшкодування моральної, матеріальної шкоди, судових та інших витрат у розмірі 5900 євро.

Доводи апелянта про те, що вказаним рішенням ЄСПЛ визнано незаконність його тримання під вартою по 26.11.2013 р. або встановлено незаконність судових рішень від 11.04.2011 р., 24.11.2011 р., 19.09.2012 р., якими продовжувалася дія запобіжного заходу, є надуманими та безпідставними.
На даний час ОСОБА_7 під вартою не перебуває.
Судом першої інстанції продовжується судовий розгляд по суті кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_7 та інших у вчиненні ряду злочинів.
Є безпідставним посилання апелянта на рішення Конституційного Суду України № 4-р/2019 від 13.05.2019 р., оскільки зазначене рішення стосується дотримання прав осіб, які тримаються під вартою, на можливість апеляційного оскарження судового суду першої інстанції про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з метою ефективної та оперативної перевірки правомірності обмеження конституційного права особи на свободу на стадії судового розгляду (абз.14 п. 2.4 мотивувальної частини рішення КСУ).

Однак на момент подання апеляційної скарги ОСОБА_7 під вартою не знаходився та оскільки кримінальну справу за його обвинуваченням по суті не розглянуто, апелянт не позбавлений права в майбутньому включити заперечення на судові рішення про продовження його тримання під вартою в апеляційну скаргу на рішення, що передбачене ч. 1 ст. 347 КПК України 1960 року, і таким чином реалізувати своє право на судовий контроль законності судового рішення.
Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції на законних підставах визнав апеляцію ОСОБА_7 такою, що не підлягає розгляду, а тому підстав для скасування постанови Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2019 року за доводами апеляції не вбачається.
На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 362, 365, 366 КПК України редакції 1960 року, розділом ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А:

Апеляцію підсудного ОСОБА_7 на постанову Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2019 року залишити без задоволення.

Постанову Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2019 року, якою визнано апеляцію підсудного ОСОБА_7 на постанову Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2011 року, на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2011 року та на постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 вересня 2012 року такою, що не підлягає розгляду, залишити без змін.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4