ПОСТАНОВА
іменем України
20 листопада 2019 року
м. Київ
справа № 641/6985/17
провадження № 51-2752км19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Харківського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року стосовно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Кіровобад Азербайджан, жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ), раніше неодноразово судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК),
встановив:
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Комінтернівського районного суду міста Харкова від 26 вересня 2018 рокуОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 4 (чотири) роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Московського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2017 року та зміненого ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 26 липня 2018 року, більш суворим, призначеним за цим вироком, визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 4 (чотири) роки. На підставі п. 1 «б» ч. 1., ч. 5 ст. 72 КК, зараховано ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 17 серпня 2017 року по 25 вересня 2018 року включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні обмеження волі.
За вироком місцевого суду, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 08, 11, 13 січня 2017 року, з 19 лютого 2017 по 21 лютого 2017 року, 14, 18, 26 березня 2017 року, 08, 11, 25 квітня 2017 року, 04, 19 травня 2017 року, 26 липня 2017 року, 04 серпня 2017 року в м. Харкові, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою наживи, користуючись, що за його діями ніхто не спостерігає, за допомогою інструментів відкривав капоти автомобілей та викрадав з них акумуляторні батареї, чим завдав потерпілим матеріальної шкоди, зокрема ОСОБА_9 на суму 1093 грн, ОСОБА_10 на суму 1432 грн, ОСОБА_11 на суму 1028 грн, ОСОБА_12 на суму 1103 грн, ОСОБА_13 2288 грн, ОСОБА_14 1374 грн, ОСОБА_15 на суму 1093 грн, ОСОБА_16 на суму 974 грн, ОСОБА_17 на суму 1200 грн, ОСОБА_18 на суму 868 грн, ОСОБА_19 на суму 1025 грн, ОСОБА_20 на суму 1007 грн, ОСОБА_21 на суму 791 грн, ОСОБА_22 на суму 210 грн, ОСОБА_23 на суму 1227 грн.
Вироком Харківського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року в частині призначеного покарання скасовано. Призначено ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Московського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2017 року та зміненого ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 26 липня 2018 року, більш суворим, призначеним за цим вироком, визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки. Відповідно до ч. 4 ст. 70, ст.72 КК, зараховано ОСОБА_7 у строк покарання, призначеного за цим вироком за сукупністю злочинів, частково відбуте покарання за вироком Московського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2017 року, із співвідношення один день позбавлення волі за два дні обмеження волі. На підставі ч. 5 ст. 72 КК, (в редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року), зараховано ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 17 серпня 2017 року до 9 жовтня 2018 року включно, із співвідношення один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
За змістом касаційної скарги захисник засудженого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 , покликаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить скасувати вирок апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Свої вимоги захисник мотивує тим, що апеляційний розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 здійснено за відсутності потерпілих, які не були належним чином повідомлені. Вважає, що апеляційний суд не врахував належним чином дані про особу ОСОБА_7 , який щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочинів та поверненню майна потерпілим, стан здоров`я ОСОБА_7 та те, що останній потребує тривалого медичного лікування та не може відбувати покарання в умовах повної ізоляції, що, на її думку, призвело до надто суворого покарання.
Позиції учасників судового провадження
На касаційну скаргу заперечень від учасників судового провадження не надходило.
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_6 підтримали касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 та просили її задовольнити.
Прокурор касаційну скаргу сторони захисту просила залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду без зміни.
Мотиви Суду
Згідно ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України(далі-КПК), суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та кваліфікація його дій у касаційному порядку не оскаржуються. Розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 в суді першої інстанції здійснювався в порядку ч. 3 ст. 349 КПК, тому апеляційний суд, керуючись ч. 2 ст. 394 та ч. 1 ст. 404 КПК, докази не перевіряв.
Доводи сторони захисту щодо невідповідності призначеного засудженому судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, є необґрунтованими.
Положеннями статті 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Згідно із ст. 414 КПК, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, врахував, що останній вчинив умисний злочин, який, відповідно до ст.12 КК, є злочином середньої тяжкості; дані про особу засудженого, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних корисливих злочинів проти власності, вчинив 15 епізодів крадіжок, офіційно не працевлаштований, характеризується посередньо, на обліку у психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває; обставину, яка, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК, пом`якшує покарання - щире каяття; обставину, яка, відповідно до ст. 67 КК, обтяжує покарання - рецидив злочинів, тому, з огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що виправлення ОСОБА_7 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.
Так, апеляційним судом враховано, що ОСОБА_7 знаходиться на диспансерному обліку у лікаря-невропатолога з діагнозом стан після перенесеної гострої сполученої закритої черепно-мозкової та скелетної травми, забою головного мозку середнього ступеню важкості, однак матеріали кримінального провадження не містять відомостей, зокрема висновку лікарської комісії, що підтверджують неможливість відбуття ОСОБА_7 реального покарання, а тому колегія суддів призначила останньому покарання у виді позбавлення волі, в межах санкції ч.2 ст.185 КК, але не в максимальному розмірі.
Одночасно колегія суддів апеляційного суду звернула увагу ОСОБА_7 , що в подальшому він не позбавлений процесуального права та можливості звернутися до адміністрації установи виконання покарань з відповідним клопотанням щодо відповідного медичного обстеження з метою встановлення певних підстав звільнення його від відбування покарання за хворобою, яка перешкоджає відбуттю покарання, а тому доводи сторони захисту в цій частині касаційної скарги, Суд вважає неспроможними.
Також не залишено поза увагою апеляційного суду той факт, що ОСОБА_7 не відшкодував ні матеріальної, ні моральної шкоди, завданої потерпілим, ані під час досудового розслідування, ані під час усього судового розгляду.
При цьому, колегія Суддів звертає увагу, що апеляційним судом правильно призначено покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Московського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2017 року та зміненого ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 26 липня 2018 року, більш суворим.
На переконання колегії Суду, призначене ОСОБА_7 покарання є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження ним нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості чи недостатнім для досягнення мети покарання.
Вирок апеляційного суду в частині призначеного покарання ОСОБА_7 достатньо вмотивований та відповідає вимогам ст. 420 КПК.
Доводи захисника ОСОБА_8 щодо неналежного повідомлення потерпілих про час і дату апеляційного розгляду, як на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, на думку Суду, є необґрунтованими. Так, у матеріалах кримінального провадження наявні судові повістки, направлені за адресою проживання кожного потерпілого, які повернулися до суду у зв`язку із їх неодержанням адресатами, що свідчить про виконання судом обов`язку щодо завчасного поінформування про час і місце судового розгляду. Водночас, захисникомне вказано, яким чином це порушило становище потерпілих та вплинуло на законність прийнятого судового рішення.
Оскільки істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Харківського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3