Ухвала
Іменем України

20 грудня 2018 року
м. Київ

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:
головуюча ОСОБА_1 ,
судді: ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,

учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_4 ,

розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу представника потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ОСОБА_7 на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 22 червня 2017 року у кримінальній справі

відносноОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК України).

1. Касаційна скарга і узагальнені доводи особи, яка її подала
Проханням представника потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ОСОБА_7 до суду касаційної інстанції є скасування вказаної ухвали апеляційного суду в частині застосування судом до ОСОБА_8 положень акта амністії. Прохання обґрунтовано істотним порушенням вимог процесуального закону та неправильним застосуванням кримінального закону, в тому числі положень ст. 50 КК України, через безпідставне звільнення ОСОБА_8 за амністією як від основного, так і від додаткового покарань, враховуючи тяжкість вчиненого злочину, ставлення останнього до скоєного ним злочину, те, що заподіяної шкоди він не відшкодував, від явки до суду ухилявся, не розкаявся у вчиненому тощо, а тому таке рішення суду є невиправдано м`яким, оскільки фактично кари ОСОБА_8 за злочин, скоєний ще у 2010 році, досі не поніс. Також наголошено, що апеляційний суд, звільняючи ОСОБА_8 від покарання, не перевірив відповідних для цього підстав, пославшись на довідки з матеріалів справи, видані у 2011 році, зокрема, не встановив, чи не позбавлено засудженого батьківських прав щодо неповнолітньої дитини. Крім того, зазначено про невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 377 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі КПК України 1960 року).

2. Історія справи, зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
2.1 Суд першої інстанції
Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2011 року кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, закрито у зв`язку із звільненням останнього від кримінальної відповідальності на підставі пунктів «в», «є» ст. 1, ст. 6 Закону України від 08 липня 2011 року «Про амністію».

2.2 Суд апеляційної інстанції
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 15 травня 2012 року апеляції потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , їх представника ОСОБА_7 задоволено, постанову суду від 09 грудня 2011 року відносно ОСОБА_8 скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд.

2.3 Суд першої інстанції
За вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2013 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за яке призначено покарання у виді позбавлення волі на строк пять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

На підставі пунктів «в», «є» ст. 1 Закону України від 08 липня 2011 року «Про амністію» ОСОБА_8 звільнено від призначеного покарання.
Вирішено долю речових доказів, судових витрат і заявлених цивільних позовів.

2.4 Суд апеляційної інстанції
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 11 листопада 2014 року апеляцію обвинуваченого ОСОБА_8 задоволено частково. Апеляції прокурора, потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та їх представника ОСОБА_7 задоволено, вирок суду від 05 грудня 2013 року відносно ОСОБА_8 скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд.

2.5 Суд першої інстанції
За вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2016 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за яке призначено покарання у виді позбавлення волі на строк шість років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.
На підставі пунктів «в», «е» ст. 1 Закону України від 08 квітня 2014 року «Про амністію у 2014 році» ОСОБА_8 звільнено від призначеного покарання.
Вирішено долю речових доказів, судових витрат і заявлених цивільних позовів.

2.6 Суд першої інстанції
Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 січня 2017 року виправлено технічну помилку з резолютивної частини вироку суду від 14 грудня 2016 року: зазначено, що правильним слід вважати таке «звільнити від відбування основного та додаткового покарань».

2.7 Суд апеляційної інстанції (ухвала якого оскаржується)
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22 червня 2017 року апеляції прокурора та представника потерпілих ОСОБА_7 задоволено частково. Вирок суду від 14 грудня 2016 року відносно ОСОБА_8 в частині його звільнення від призначеного покарання скасовано.
На підставі п. «в» ст. 1 Закону України від 08 квітня 2014 року «Про амністію у 2014 році» ОСОБА_8 звільнено від відбування основного та додаткового покарань.
Постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 січня 2017 року, винесену в порядку статей 409, 411 КПК України 1960 року відносно ОСОБА_8 , скасовано.
В решті вирок суду залишено без зміни.

2.8 Обставини у кримінальній справі, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
01 жовтня 2010 року ОСОБА_8 , керуючи на підставі довіреності технічно несправним автомобілем ГАЗ-3103 (державний номерний знак НОМЕР_1 ), у якого був зношений гальмівний диск переднього лівого колеса впритул до вентиляційних перегородок, грубо порушив вимоги пунктів 1.5, 2.3(а), 31.4 та 31.4.1(а) Правил дорожнього руху. Під час руху приблизно о 22 год. 50 хв. на вул. 23 серпня у м. Харкові поблизу будинку № 23 зі швидкістю 70 км/год, порушуючи також вимоги пунктів 10.1, 12.4 Правил дорожнього руху, виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з автомобілем «Lexus RX 350» (державний номерний знак НОМЕР_2 ) під керуванням водія ОСОБА_9 .

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажири автомобіля ГАЗ ОСОБА_10 від отриманих тілесних ушкоджень загинула; ОСОБА_11 відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 10 грудня 2010 року № 1294-А/10 отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості закритий перелом лонної кістки справа із незначним зміщенням; ОСОБА_12 згідно з висновком судово-медичної експертизи від 13 грудня 2010 року № 1295-А/10 отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості закритий перелом правої ключиці у середній треті зі зміщенням, закрите часткове пошкодження зв`язки гомілковостопного суглоба. Також пасажир автомобіля «Lexus RX350» ОСОБА_13 відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 26 листопада 2010 року № 1201-А/10 отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості закритий перелом основи першої п`ясткової кістки правої кістки зі зміщенням.

Порушення ОСОБА_8 вимог Правил дорожнього руху перебувають у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди через керування ним технічно несправним автомобілем, необрання безпечної швидкості та зміну напрямку руху вліво з виїздом на зустрічну смугу руху, де він допустив зіткнення з іншим автомобілем, що спричинило тяжкі наслідки.

3. Доводи інших учасників судового провадження
Прокурор у судовому засіданні суду касаційної інстанції заперечила проти задоволення касаційної скарги, стверджуючи про її необґрунтованість.

4. Джерела права й акти їх застосування
4.1 Кримінальний кодекс України
4.1.1 Стаття 86. Амністія
Частина 2. Законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання.

4.2 Закон України від 08 квітня 2014 року № 1185-VII «Про амністію у 2014 році»
Стаття 14. Особи, на яких поширюється дія цього Закону, можуть бути звільнені від відбування як основного, так і додаткового покарання, призначеного судом, крім конфіскації майна, в частині вироку, яка не була виконана на день набрання чинності цим Законом. Особам, засудженим до покарання (основного чи додаткового) у виді штрафу, сума штрафу, сплаченого ними до ухвалення судом рішення про звільнення від відбування покарання у зв`язку з амністією, не повертається.

4.3 Кримінально-процесуальний кодекс України в редакції 1960 року
4.3.1 Стаття 323. Законність і обґрунтованість вироку
Частина 1. Вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим.
Частина 2. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні.
Частина 3. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

4.3.2 Стаття 374. Скасування вироку (постанови) з поверненням справи прокурору, на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд
Частина 7. Вказівки суду, який розглянув справу в апеляційному порядку, є обов`язковими для органів дізнання і досудового слідства при додатковому розслідуванні і суду першої інстанції при повторному розгляді справи.

4.3.3 Стаття 377. Зміст ухвали апеляційного суду
Частина 1. Ухвала апеляційного суду складається із вступної, описово-мотивувальної і резолютивної частин, у яких має бути зазначено:
8) аналіз доказів, досліджених під час повного або часткового судового слідства, проведеного апеляційним судом, та докладні мотиви прийнятого рішення;
Частина 2. При залишенні апеляції без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, через які апеляцію визнано необґрунтованою.

5. Мотиви та висновки Верховного Суду
5.1 Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції
З урахуванням доводів, викладених у касаційній скарзі, та меж перегляду судом касаційної інстанції оскаржуваного судового рішення, встановлених КПК України 1960 року, розгляд справи судом касаційної інстанції здійснено в частині перевірки дотримання апеляційним судом вимог кримінального та кримінально-процесуального законів при постановленні ухвали.

5.2 Щодо порушень вимог кримінально-процесуального закону
5.2.1 Доводи у касаційній скарзі щодо незаконного звільнення ОСОБА_8 на підставі акта амністії Суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.
За вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання на підставі пунктів «в» та «е» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році». ОСОБА_8 визнано суб`єктом цієї амністії, тому що на день набрання чинності цим Законом він мав двох неповнолітніх дітей, щодо яких не був позбавлений батьківських прав, та матір віком понад 70 років.
Наявність вказаних підстав до звільнення за актом амністії було підтверджено належним чином із наданням суду копій свідоцтв про народження дітей, довідок служби у справах дітей та ін., завірених нотаріусом. Усі вказані документи наявні в матеріалах кримінальної справи.
Посилання у касаційній скарзі, що апеляційним судом не перевірено підстав до звільнення від покарання, зокрема щодо можливого позбавлення батьківських прав ОСОБА_8 стосовно його дітей, оскільки суд врахував документи, видані у 2011 року, також необґрунтовані. Так, перед початком апеляційного розгляду суду надано довідку 2017 року, з якої вбачається про відсутність даних щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_8 (а.с. 27, т. 7).
Отже, підстави для звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання за амністією у судів були.
При цьому Суд роз`яснює, що в разі звернення до суду обвинуваченого/його захисника із клопотанням про звільнення від відбування покарання на підставі акта амністії суди, встановивши, що обвинувачений є суб`єктом амністії, не мають права вибору щодо застосування цих положень або відмови в задоволенні цього клопотання. За наявності звернення і підстав вважати обвинуваченого суб`єктом амністії акт держави про оголошення амністії є обов`язковим до застосування судами.
Тому в цій частині доводи, наведені в касаційній скарзі, не підлягають до задоволення.

5.2.2 Що стосується покарання, то суд може звільнити від його відбування повністю або частково, і як від основного, так і від додаткового. Водночас законодавцем звільнення від того й іншого лише одночасно не передбачено [4.1.1, 4.2].

Щодо неправильного й необґрунтованого звільнення апеляційним судом ОСОБА_8 від відбування призначеного додаткового покарання та слушності доводів у касаційній скарзі про надто м`яке покарання, Суд погоджується частково, враховуючи таке.
Апеляційний суд, вперше скасувавши вирок в цій кримінальній справі, зазначив у своїй ухвалі від 11 листопада 2014 року, що вирок підлягає скасуванню через неправильне звільнення засудженого за амністією (за тим Законом від 2011 року обов`язковою умовою було відшкодування збитків, що ОСОБА_8 зроблено не було), але при цьому чітко наголосив, що має бути перевірено питання стосовно правильності звільнення ОСОБА_8 від відбування додаткового покарання з огляду на тяжкість вчиненого злочину та наслідки, що настали від цього злочину для кількох осіб (та інші обставини в цій справі загалом) (а.с. 57-63, т. 5).
Надалі суд першої інстанції за наслідками проведення нового судового розгляду постановив вирок, яким призначив основне покарання у виді позбавлення волі на строк шість років та додаткове покарання про заборону керувати транспортними засобами на строк три роки [2.5].
У цьому ж вироку суд, звільняючи ОСОБА_8 від відбування покарання на підставі акта амністії, в резолютивній частині не конкретизував, від якого покарання його звільнено основного або додаткового чи обох.
Процесуальним законом передбачено, що вказівки суду, який розглянув справу в апеляційному порядку, є обов`язковими для суду першої інстанції при повторному розгляді справи [4.3.2].

Втім, у мотивувальній частині вироку немає жодного обґрунтування щодо необхідності звільнення ОСОБА_8 за амністією від відбування призначеного йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. З урахуванням навіть встановленого матеріалами справи, що засуджений ОСОБА_8 досі шкоди потерпілим не відшкодував, хоча минув тривалий час від події злочину з 2010 року, також ухилявся від явки до суду, після вчинення злочину розпродав усе своє майно задля ухилення від відшкодування збитків, реалізував автомобіль, що був визнаний речовим доказом, вину повністю не визнавав та у скоєному не каявся.
Так, Судом вже зазначалося вище, що акт амністії є обов`язковим до застосування судом, але з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, конкретних обставин справи, наслідків від злочину та ставлення винної особи до них, суспільної небезпечності призначення додаткового покарання все ж таки є логічним та справедливим.
Однак, вдруге переглядаючи вирок у цій же справі, апеляційний суд не звернув уваги, що суд першої інстанції не виконав вказівок апеляційного суду, обов`язкових до виконання. Зважив лише на те, що в резолютивній частині вироку не конкретизовано, від відбуття якого покарання звільнено ОСОБА_8 , а тому зробив це самостійно, звільнивши останнього від основного й додаткового покарання.
Суд також констатує, що апеляційний суд, скасовуючи вирок суду першої інстанції із наданням певних вказівок до виконання, надалі в межах однієї кримінальної справи має дотримуватися послідовної позиції та вимог процесуального закону, тому перевірку виконаних вказівок мало бути здійснено обов`язково.
Але при цьому апеляційний суд так і не спростував доводів апеляції представника потерпілих щодо надто м`якого покарання. В апеляції наявні посилання й на положення ст. 50 КК України.

З огляду на порушення вимог кримінально-процесуального закону, недотримання апеляційним судом вимог ст. 377 КПК України 1960 року ухвала апеляційного суду підлягає безумовному скасуванню із направленням матеріалів справи на новий апеляційний розгляд. Під час проведення нового розгляду слід повною мірою перевірити доводи поданих апеляцій, за результатами чого постановити законне і обґрунтоване рішення, мотивоване повною мірою. Зваживши на зазначене, звільнення ОСОБА_8 від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами слід вважати м`яким.

Керуючись статтями 394396, 398, 400-2 КПК України 1960 року, пунктами 46 параграфа 3 «Перехідні положення»розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу представника потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 22 червня 2017 року відносно ОСОБА_8 скасувати, а матеріали справи направити на новий апеляційний розгляд.

Ухвала Верховного Суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3