Дата документу 29.01.2019 Справа № 319/1172/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 319/1172/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/581/19 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 січня 2019 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вершина, Більмацького району, Запорізької області, громадянина України, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- вироком Куйбишевського районного суду Запорізької області від 15 квітня 2013 року за ч.3 ст.185 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки;
- вироком Розівського районного суду Запорізької області від 18 грудня 2013 року за ч.2 ст.185 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст.71 КК України частково приєднано покарання за вироком Куйбишевського районного суду Запорізької області та призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 7 місяців. Звільнений 28 липня 2015 року умовно-достроково з невідбутим покаранням 5 місяців 1 день,
- вироком Куйбишевського районного суду Запорізької області від 03 квітня 2018 за ч.2 ст.185 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік 6 місяців,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.2 ст.190, ст.395 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції із ДУ «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)»,

ВСТАНОВИЛА:

обвинувачений ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Куйбишевського районного суду Запорізької області від 18 жовтня 2018 року, яким його визнано винним та засуджено: за ч.2 ст. 190 КК України до 2 років позбавлення волі; за ч.3 ст.185 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі; за ст. 395 КК України до 6 місяців арешту, відповідно до ч.1 ст.70 КК України призначено ОСОБА_6 остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. На підставі ч.1 ст.71 КК України шляхом часткового приєднання покарання, призначеного вироком Куйбишевського районного суду Запорізької області від 03 квітня 2018 року по справі № 319/212/18 у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців, призначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
Застосований до ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою залишений без змін до набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного його затримання, тобто з 20 серпня 2018 року.
Вирішена доля речових доказів у кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї обвинувачений ОСОБА_6 , не оспорюючи доведеність його вини та кваліфікацію дій, просить вищевказаний вирок суду першої інстанції змінити в частині призначеного покарання та застосувати до нього ст. 69 КК України, ст. 75 КК України, та відмовити в задоволенні цивільного позову.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України, він визнав в повному обсязі.

Апелянт не погоджується із цивільним позовом потерпілого ОСОБА_8 , оскільки викрадені речі були останньому повернуті.

Просить суд апеляційної інстанції застосувати до нього положення ст.ст.69,75 КК України, оскільки він має на утриманні матір похилого віку, яка хворіє цукровим діабетом. Також просить зарахувати на підставі ст.72 КК України в строк покарання, із розрахунку 1 (один) день попереднього ув`язнення за 2 (два) дні позбавлення волі, строк попереднього ув`язнення.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 скоїв заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно за наступних обставин.
05 березня 2018 року ОСОБА_6 , маючи намір на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_8 , повторно, шляхом обману від імені своєї матері ОСОБА_9 власноручно написав записку, в якій вона просить отримати в борг від ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 2 000 гривень. Після чого ОСОБА_6 05 березня 2018 року о 15.00 годині прийшов до потерпілого ОСОБА_8 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , де в ході розмови ввів ОСОБА_8 в оману та пред`явив останньому зазначену записку на фрагменті паперу. Після чого ОСОБА_8 , ознайомившись зі змістом записки та будучи впевненим, що вона написана ОСОБА_9 , дав ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 2 000 гривень купюрами номіналом по 200 гривень для передачі їх матері за умови повернення їх за рахунок орендної плати по договору №52 оренди земельної ділянки від 10 вересня 2009 року. Отримавши грошові кошти в сумі 2 000 грн ОСОБА_6 розпорядився ними на власний розсуд.
Таким чином, ОСОБА_6 шляхом обману заволодів грошовими коштами потерпілого ОСОБА_8 та заподіяв останньому матеріальну шкоду в сумі 2 000 грн.
Тим самим ОСОБА_6 повторно заволодів чужим майном шляхом обману, тобто вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.190 КК України.
11 березня 2018 року ОСОБА_6 , маючи намір на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_8 , повторно шляхом обману від імені своєї матері ОСОБА_9 власноручно написав записку, в якій вона просить отримати в борг у ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 1 000 гривень. Того ж дня о 16.00 годині ОСОБА_6 прийшов до потерпілого ОСОБА_8 , де в ході розмови ввів ОСОБА_8 в оману та пред`явив зазначену записку на фрагменті паперу. ОСОБА_8 , ознайомившись зі змістом записки, будучи впевненим, що вона написана ОСОБА_9 , дав ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 1 000 гривень купюрами номіналом по 200 гривень кожна для подальшої передачі їх матері за умови повернення їх за рахунок орендної плати по договору №52 оренди земельної ділянки від 10 вересня 2009 року. Після отримання коштів ОСОБА_6 розпорядився ними на власний розсуд.
Таким чином, ОСОБА_6 заволодів шляхом обману грошовими коштами потерпілого ОСОБА_8 та заподіяв останньому матеріальну шкоду в розмірі 1 000 гривень.
Тим самим ОСОБА_6 повторно заволодів чужим майном шляхом обману, тобто вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 190 КК України.
20 березня 2018 року ОСОБА_6 , маючи намір на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_8 повторно, шляхом обману від імені своєї матері ОСОБА_9 власноручно написав записку, в якій вона просить отримати в борг від ОСОБА_8 грошові кошти в розмірі 1 000 гривень. Того ж дня о 07.00 годині ОСОБА_6 прийшов до будинку потерпілого ОСОБА_8 , де в ході розмови ввів останнього в оману та пред`явив зазначену записку. ОСОБА_8 , ознайомившись із змістом записки, будучи впевнений, що вона написана ОСОБА_9 , дав ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 1 000 гривень номіналом по 200 гривень кожна для подальшої передачі їх матері за умови повернення їх за рахунок орендної плати по договору №52 оренди земельної ділянки від 10 вересня 2009 року. Після отримання коштів ОСОБА_6 розпорядився ними на власний розсуд.
Таким чином, ОСОБА_6 заволодів шляхом обману грошовими коштами потерпілого ОСОБА_8 та заподіяв останньому матеріальну шкоду в розмірі 1 000 грн.
Тим самим ОСОБА_6 повторно заволодів чужим майном шляхом обману, тобто вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 190 КК України.
29 березня 2018 року ОСОБА_6 , маючи намір на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_8 , повторно шляхом обману від імені своєї матері ОСОБА_9 власноручно написав записку, в якій вона просить отримати в борг від ОСОБА_8 грошові кошти в розмірі 1 000 гривень. Того ж дня о 07.30 годині ОСОБА_6 прийшов до будинку потерпілого ОСОБА_8 , де в ході розмови ввів останнього в оману та пред`явив зазначену записку. ОСОБА_8 , ознайомившись із змістом записки, будучи впевнений, що вона написана ОСОБА_9 , дав ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 1 000 гривень номіналом по 200 гривень кожна для подальшої передачі їх матері за умови повернення їх за рахунок орендної плати по договору №52 оренди земельної ділянки від 10 вересня 2009 року. Після отримання коштів ОСОБА_6 розпорядився ними на власний розсуд.
Таким чином, ОСОБА_6 заволодів шляхом обману грошовими коштами потерпілого ОСОБА_8 та заподіяв останньому матеріальну шкоду в розмірі 1 000 грн.
Тим самим ОСОБА_6 повторно заволодів чужим майном шляхом обману, тобто вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 190 КК України.
08 квітня 2018 року ОСОБА_6 , маючи намір на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_8 , повторно шляхом обману від імені своєї матері ОСОБА_9 власноручно написав записку, в якій вона просить отримати в борг від ОСОБА_8 грошові кошти в розмірі 3 500 гривень. Того ж дня о 07.00 годині ОСОБА_6 прийшов до будинку потерпілого ОСОБА_8 , де в ході розмови ввів останнього в оману та пред`явив зазначену записку. ОСОБА_8 , ознайомившись із змістом записки, будучи впевнений, що вона написана ОСОБА_9 , дав ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 3 500 гривень для подальшої передачі їх матері за умови повернення їх за рахунок орендної плати по договору №52 оренди земельної ділянки від 10 вересня 2009 року. Після отримання коштів ОСОБА_6 розпорядився ними на власний розсуд.
Таким чином, ОСОБА_6 заволодів шляхом обману грошовими коштами потерпілого ОСОБА_8 та заподіяв останньому матеріальну шкоду в розмірі 3 500 грн.
Тим самим ОСОБА_6 повторно заволодів чужим майном шляхом обману, тобто вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 190 КК України.
18 квітня 2018 року ОСОБА_6 , маючи намір на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_8 , повторно, шляхом обману, від імені своєї матері ОСОБА_9 власноручно написав записку, в якій вона просить отримати в борг від ОСОБА_8 грошові кошти в розмірі 1 000 гривень. Того ж дня о 08.00 годині ОСОБА_6 прийшов до будинку потерпілого ОСОБА_8 , де в ході розмови ввів останнього в оману та пред`явив зазначену записку. ОСОБА_8 , ознайомившись із змістом записки, будучи впевнений, що вона написана ОСОБА_9 , дав ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 1 000 гривень купюрами номіналом по 200 гривень кожна для подальшої передачі їх матері за умови повернення їх за рахунок орендної плати по договору №52 оренди земельної ділянки від 10 вересня 2009 року. Після отримання коштів ОСОБА_6 розпорядився ними на власний розсуд.
Таким чином, ОСОБА_6 заволодів шляхом обману грошовими коштами потерпілого ОСОБА_8 та заподіяв останньому матеріальну шкоду в розмірі 1 000 грн.
Тим самим ОСОБА_6 повторно заволодів чужим майном шляхом обману, тобто вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 190 КК України.
23 квітня 2018 року ОСОБА_6 , маючи намір на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_8 , повторно шляхом обману від імені своєї матері ОСОБА_9 власноручно написав записку, в якій вона просить отримати в борг від ОСОБА_8 грошові кошти в розмірі 3 000 гривень. Того ж дня о 06.30 годині ОСОБА_6 прийшов до будинку потерпілого ОСОБА_8 , де в ході розмови ввів останнього в оману та пред`явив зазначену записку. ОСОБА_8 , ознайомившись із змістом записки, будучи впевнений, що вона написана ОСОБА_9 , дав ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 3 000 гривень номіналом по 200 гривень кожна для подальшої передачі їх матері за умови повернення їх за рахунок орендної плати по договору №52 оренди земельної ділянки від 10 вересня 2009 року. Після отримання коштів ОСОБА_6 розпорядився ними на власний розсуд.
Таким чином, ОСОБА_6 заволодів шляхом обману грошовими коштами потерпілого ОСОБА_8 та заподіяв останньому матеріальну шкоду в розмірі 3 000 гривень.
Тим самим ОСОБА_6 повторно заволодів чужим майном шляхом обману, тобто вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 190 КК України.
10 травня 2018 року ОСОБА_6 , маючи намір на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_8 , повторно шляхом обману від імені своєї матері ОСОБА_9 власноручно написав записку, в якій вона просить отримати в борг від ОСОБА_8 грошові кошти в розмірі 2 500 гривень. Того ж дня о 07.30 годині ОСОБА_6 прийшов до будинку потерпілого ОСОБА_8 , де в ході розмови ввів останнього в оману та пред`явив зазначену записку. ОСОБА_8 , ознайомившись із змістом записки, будучи впевнений, що вона написана ОСОБА_9 , дав ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 2 500 гривень для подальшої передачі їх матері за умови повернення їх за рахунок орендної плати по договору №52 оренди земельної ділянки від 10 вересня 2009 року. Після отримання коштів ОСОБА_6 розпорядився ними на власний розсуд.
Таким чином, ОСОБА_6 заволодів шляхом обману грошовими коштами потерпілого ОСОБА_8 та заподіяв останньому матеріальну шкоду в розмірі 2 500 гривень.
Тим самим ОСОБА_6 повторно заволодів чужим майном шляхом обману, тобто вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 190 КК України.
15 травня 2018 року ОСОБА_6 , маючи намір на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_8 , повторно шляхом обману від імені своєї матері ОСОБА_9 власноручно написав записку, в якій вона просить отримати в борг від ОСОБА_8 грошові кошти в розмірі 3 000 гривень. Того ж дня о 15.00 годині ОСОБА_6 прийшов до будинку потерпілого ОСОБА_8 , де в ході розмови ввів останнього в оману та пред`явив зазначену записку. ОСОБА_8 , ознайомившись із змістом записки, будучи впевнений, що вона написана ОСОБА_9 , дав ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 3 000 гривень для подальшої передачі їх матері за умови повернення їх за рахунок орендної плати по договору №52 оренди земельної ділянки від 10 вересня 2009 року. Після отримання коштів ОСОБА_6 розпорядився ними на власний розсуд.
Тим самим ОСОБА_6 заволодів шляхом обману грошовими коштами потерпілого ОСОБА_8 та заподіяв останньому матеріальну шкоду в розмірі 3 000 гривень.
Тим самим ОСОБА_6 повторно заволодів чужим майном шляхом обману, тобто вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 190 КК України.
Також ОСОБА_6 вчинив таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням в інше приміщення, вчинене повторно, за наступних обставин.
Напередодні 10 червня 2018 року, коли ОСОБА_8 не було вдома, ОСОБА_6 прийшов до частково огородженого домоволодіння, яке належить ОСОБА_8 , яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , підійшов до господарського приміщення, яке розташоване за зазначеною адресою, відчинив вхідні двері цього господарського приміщення, які були зачинені на металевий крючок, незаконно проник в господарське приміщення, де побачив на підлозі каністру ґрунтованого досходового системного гербіциду «Промекс» ємкістю 10 літрів та каністру селективного ґрунтованого досходового гербіциду «Основа» ємкістю 20 літрів. Переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_6 взяв в руки зазначені каністри та вийшов із господарського приміщення. В подальшому каністрами ОСОБА_6 розпорядився на власний розсуд.
Також ОСОБА_6 самовільно залишив місце проживання з метою ухилення від адміністративного нагляду за наступних обставин.
18 грудня 2018 року ОСОБА_6 засуджений Розівським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років 7 місяців позбавлення волі. 28 липня 2015 року звільнився з Вільнянської ВК №20 умовно-достроково, невідбута частина покарання 5 місяців 1 день.
Ухвалою Куйбишевського районного суду Запорізької області від 17 квітня 2018 року ОСОБА_6 було встановлено адміністративний нагляд строком на один рік та встановлені щодо нього обмеження: з`являтися на реєстрацію до Більмацького ВП Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області два рази на місяць в призначений день тижня протягом строку адміністративного нагляду; заборонено вихід з будинку (квартири) за місцем проживання: АДРЕСА_2 з 21.00 години до 05.00 годин наступного дня; заборонено відвідувати місця, в яких розповсюджуються спиртні напої на розлив.
Після набрання законної сили зазначеної ухвали суду ОСОБА_6 отримав копію ухвали Куйбишевського районного суду та йому було роз`яснено її зміст та встановлені відносно нього обмеження. 30 квітня 2018 року ОСОБА_6 прибув до Більмацького ВП Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області, де його також ознайомлено з тим, що відносно нього встановлено адміністративний нагляд строком 1 рік з вимогою в другий та останній четвер щомісяця впродовж дії строку адміністративного нагляду з`являтися для реєстрації до Більмацького ВП Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області та обмеження, які встановлені ухвалою суду.
Проте ОСОБА_6 з метою ухилення від адміністративного нагляду 26 липня 2018 року самовільно залишив своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , чим порушив обмеження, встановлені ухвалою Куйбишевського районного суду Запорізької області від 17 квітня 2018 року, таким чином ухилився від адміністративного нагляду.
Таким чином, ОСОБА_6 діючи умисно, маючи умисел на ухилення від адміністративного нагляду без поважних причин та без повідомлення посадових осіб Більмацького ВП Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області, які здійснюють адміністративний нагляд, достовірно знаючи, що за невиконання покладених на нього вироком суду обов`язків йому загрожує кримінальна відповідальність, без поважної причини, будучи в належній формі ознайомленим із порядком проведення адміністративного нагляду, які були йому присуджені судом, достовірно знаючи про наслідки невиконання покладених на нього обов`язків, будучи зобов`язаним додержуватись встановлених умов адміністративного нагляду, про що був попереджений, однак проігнорував вимоги законодавства, умисно ухилився від покладених на нього обов`язків та самовільно залишив місце свого проживання, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 . Тривалий час місце знаходження ОСОБА_6 було невідоме.
Тобто ОСОБА_6 самовільно залишив місце проживання з метою ухилення від адміністративного нагляду, чим скоїв злочин, передбачений ст.395 КК України
Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_6 , який підтримав свою апеляційну скаргу; прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Чинне кримінальне процесуальне законодавство зобов`язує суд дослідити усі докази у провадженні (які відповідають вимогам ст.84 КПК України) та надати ним відповідну оцінку у вироку, за винятком процесуальної процедури, передбаченої ч.3 ст.349 КПК України.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог закону дотримався при розгляді даного провадження і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчинені вищевказаних правопорушень при викладених у вироку обставинах, правильно встановив фактичні обставини справи і правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.3 ст. 185, ч.2 ст. 190, ст. 395 КК.

В судовому засіданні першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 свою вину визнав в повному обсязі, не оспорював фактичні обставини провадження, а тому відповідно до вимог ст.404 КПК України, доведеність вини й кваліфікація дій обвинуваченого апеляційним судом не перевіряється.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд призначив у відповідності з положеннями Загальної частини КК України у межах, встановлених санкцією статті Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за вчинене ним кримінальне правопорушення. При цьому суд врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, зокрема ч.3 ст.185 КК України, яке відносяться до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який негативно характеризується за місцем проживання, має непогашені судимості за корисливі злочини, кількість епізодів правопорушень. Обставиною, що пом`якшують покарання, суд визнав визнання вини обвинуваченим в судовому засіданні, обставин, що обтяжує покарання, судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, а також фактичних обставин кримінального провадження, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті обвинувачення та вважає, що призначене покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Суд обґрунтовано призначив покарання ОСОБА_6 із застосуванням положень ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, та на підставі ч.1 ст.71 КК України, оскільки останній вчинив злочин в період випробувального терміну, встановленого попереднім вироком.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_6 , судом вже враховані при призначенні покарання та правильність вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог ст.65 КК України, і підстав для пом`якшення призначеного покарання, в т.ч. і шляхом застосування ст.69 КК України, не вбачає.

Посилання обвинуваченого в апеляційній скарзі на неправомірне стягнення судом з нього коштів за цивільним позовом, є безпідставними, оскільки цивільний позов у провадженні не заявлявся, відповідно, судом і не задовольнявся. За вироком суду з обвинуваченого не стягнуто будь-яких коштів.

Відповідно до вимог ч.5 ст.72 КК України, судом правильно зараховано в строк покарання обвинуваченому період його попереднього ув`язнення з 20 серпня 2018 року до набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Дана позиція суду першої інстанції узгоджується з положеннями Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення» №2046-VIII від 18 травня 2017 року, оскільки всі кримінальні правопорушення, за які засуджений ОСОБА_6 , вчинені останнім після набрання вказаним Законом чинності.

Порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть зміну чи скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Куйбишевського районного суду Запорізької області від 18 жовтня 2018 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.2 ст. 190, ч.3 ст. 185, ст. 395 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк, але з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4