Номер провадження: 11-сс/813/227/19
Номер справи місцевого суду: 523/882/19 1-кс/523/422/19
Головуючий у першій інстанції
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2019 року м. Одеса

Одеській апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю: секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 29.01.2019 року у кримінальному провадженні №0001468 від 15.04.2017 року, -

встановив:
оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання старшого слідчого СВ Суворовського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , погодженого з прокурором Одеської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_5 про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0001468 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.04.2017 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 361 КК України та накладено арешт на предмети, вилучені в ході обшуку, проведеного 26.12.2018 року з 06:50 години по 11:31 години, за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема: ноутбук «Macbook», в корпусі сріблястого кольору, з серійним номером CO2HV8EADRVD; планшет «iPad», в корпусі сріблястого кольору, з серійним номером DKWK20E1DJ8T; карти пам`яті, мобільні телефони та інше майно.
Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на те, що накладення арешту на вилучене під час обшуку майно обумовлюється необхідністю збереження предметів, які можливо використати як знаряддя злочину чи містить його сліди, що відповідає вимогам п. 1 ч. 2 ст. 167, ч. 3 ст. 170 КПК України.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, захисник ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого. Апелянт вказує, що під час розгляду клопотання слідчий суддя жодним чином не дослідив та не зазначив в ухвалі про арешт майна, якими саме доказами підтверджуються доводи слідчого, в клопотанні про арешт майна не викладено обґрунтування необхідності арешту майна, не додані документи, на які посилається слідчий як на доказ вчинення злочину, а також не додані документи, які свідчать про вчинення кримінального правопорушення взагалі, та вчинення його саме ОСОБА_7 . Також, захисник зазначає, що зміст клопотання про арешт майна містить припущення щодо зберігання на вилучених в ході обшуку житла слідів вчинення кримінального правопорушення, однак це належним чином не обґрунтовано і відповідними доданими до клопотання матеріалами не підтверджується. Крім того, апелянт зазначає, що слідчий звернувся до суду з зазначеним клопотанням про арешт майна повторно, оскільки клопотання, яке було подано ним уперше було повернуто судом першої інстанції прокурору для усунення недоліків протягом 72 годин з дня отримання ухвали, однак слідчим не надано жодних доказів, які б підтверджували отримання ним ухвали саме до спливу цього часу.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисника, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, наголосивши, що слідчим не надані будь-які докази причетності ОСОБА_7 до скоєння кримінального правопорушення; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та зазначив, що співробітниками кіберполіції була здійснена перевірка інформації потерпілого, призначена та проводиться комп`ютерна технічна експертиза для перевірки причетності до злочину ОСОБА_7 ; вивчивши матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Вирішуючи питання про можливість розгляду апеляційної скарги в інтересах особи, яка не має в кримінальному провадженні процесуального статусу, апеляційний суд виходить з наступного.

З урахуванням положень ст.ст. 2, 7 КПК України, якими визначені завдання кримінального судочинства, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що у кримінальному провадженні, в рамках якого накладено арешт на майно, підозра будь-якій особі не оголошувалась. З клопотання слідчого та представлених матеріалів вбачається, що предмети, на які накладений арешт, були вилучені в ході обшуку, проведеного 26.12.2018 року з 06:50 години по 11:31 години, за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, з урахуванням аналізу норм закону, закріплених в ч.1 ст.174, п.10 ч.1 ст.393 КПК України, ОСОБА_7 є особою, яка може звернутися з апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді про накладення арешту, оскільки зазначені предмети, вилучені в ході обшуку за його місцем проживання.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги про незаконність оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд виходить з наступного.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

За змістом ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 31) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Під час апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, прокурор повідомив, що власник предметів, в інтересах якого подано апеляційну скаргу, не є підозрюваним та на час апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, в кримінальному провадженні про підозру не повідомлено жодній особі.

Апеляційним судом встановлено, що слідчий суддя районного суду не звернув уваги на невідповідність клопотання слідчого про накладення арешту на майно вимогам ст.171 КПК України, в якому, не було зазначено мети, підстав та відповідного обґрунтування накладення такого арешту в рамках кримінального провадження №0001468 від 15.04.2018 року.

Крім того, в клопотанні слідчого про накладення арешту зазначено, що предмети, вилучені під час обшуку, можуть зберігати на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, являтися засобами чи знаряддями вчинення злочину або зберегли на собі його сліди, можуть бути предметом кримінального правопорушення, а також отримані в результаті його скоєння, однак зазначена обставина належним чином у клопотанні не обґрунтована і відповідними доданими до клопотання матеріалами не підтверджується, у зв`язку з чим вказане може бути лише припущеннями слідчого.

За таких підстав, враховуючи недотримання слідчим вимог ст.171 КПК України, слідчий суддя районного суду повинен був керуватися вимогами ч.3 ст.172 КПК України та мусив повернути прокурору клопотання для усунення недоліків. Разом з цим, не звернувши уваги на недоліки клопотання слідчого, слідчий суддя прийняв до провадження, розглянув клопотання та постановив оскаржуване рішення, яке суперечить положенням ст.ст. 2, 7, 170, 173 КПК України.

Відповідно до ч.3 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін або скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу.
З урахуванням встановлених обставин, приймаючи до уваги невідповідність клопотання слідчого вимогам ст.171 КПК України, яка не була усунута слідчим суддею районного суду в порядку ч.3 ст.172 КПК України, та приймаючи до уваги, що в матеріалах провадження відсутнє достатнє обґрунтування та докази того, що конкретні предмети, вилучені під час обшуку, можуть зберігати на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, повідомлення прокурора про те, що в даному кримінальному проваджені на даний час підозру нікому не оголошено, а кримінальне провадження на даний час перебуває на стадії досудового розслідування, що дає можливість прокурору усунути недоліки клопотання та повторно звернутися до слідчого судді районного суду з клопотанням про накладення арешту на майно, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню, з прийняттям нової ухвали про повернення клопотання слідчого прокурору для усунення недоліків, з підстав його невідповідності вимогам ст.171 КПК України.

Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:
Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 29.01.2019 року, якою задоволено клопотання старшого слідчого СВ Суворовського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , погодженого з прокурором Одеської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_5 про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0001468 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.04.2017 року, скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання старшого слідчого СВ Суворовського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , погодженого з прокурором Одеської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_5 про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0001468 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.04.2017 року повернути прокурору для усунення недоліків протягом 72 (семи десяти двох) годин, з моменту отримання повного тесту ухвали апеляційного суду.
Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3