Дата документу 12.02.2019 Справа № 333/3034/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/3034/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/613/19 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, не одруженого, має малолітнього сина, 2012 року народження, з середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше в силу ст.89 КК України не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

обвинувачений ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 06 листопада 2018 року, яким його визнано винуватим та засуджено за ч.2 ст.186 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід відносно ОСОБА_6 залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання ухвалено обчислювати з 21 травня 2018 року.

Вирішена доля речових доказів у кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить на підставі ст.75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням, посилаючись на те, що суд першої інстанції при призначенні покарання не врахував, що він страждає на хронічне захворювання, має на утриманні неповнолітню дитину, щиро розкаявся у вчиненому злочині, раніше в силу ст.89 КК України не судимий.

Згідно з вироком суду, 21 травня 2018 року приблизно о 09 годині 30 хвилин ОСОБА_6 , маючи прямий умисел на відкрите викрадення чужого майна, знаходячись на зупинці громадського транспорту «Ромакс», яка розташована по вул.Новокузнецькій у м.Запоріжжя, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, діючи умисно, підбіг до раніше незнайомого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та, застосовуючи фізичне насильство, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, що виразилося у нанесенні одного удару долонею правої руки в область обличчя, відкрито шляхом ривку заволодів мобільним телефоном «Хіомі Redmi Note» в корпусі сірого кольору вартістю 6300 грн, який фактично належить його матері - ОСОБА_10 , спричинивши потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 6 300 грн.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні повністю визнав себе винним, дав показання по суті пред`явленого йому обвинувачення, у зв`язку з чим, на підставі ч.3 ст.349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження всіх доказів відносно фактичних обставин справи, оскільки вони учасниками судового провадження не оспорювались.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, зазначених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.186 КК України ніким з учасників провадження не оспорюються.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного ОСОБА_6 покарання, колегія суддів виходила з наступного.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Мотивуючи свій висновок про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке законом віднесено до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який офіційно не працевлаштований, раніше в силу ст.89 КК України не судимий, перебуває на обліку в КУ «Обласний клінічний наркологічний диспансер» з діагнозом: психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів. Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, суд визнав щире каяття та повне визнання обвинуваченим своєї вини. Також суд врахував думку потерпілої, яка наполягала на призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 суворого покарання.

Обставини, на які посилається обвинувачений ОСОБА_6 в своїй апеляційній скарзі, фактично були враховані судом першої інстанції та стали підставою для призначення обвинуваченому ОСОБА_6 мінімально можливого покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст.186 КК України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.75 КК України, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років суд вправі прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, якщо з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність об`єктивних та вагомих обставин, які б свідчили про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без реального відбування покарання.

Наявність у обвинуваченого ОСОБА_6 малолітньої дитини не завадило йому вчинити тяжкий злочин та ще й відносно неповнолітньої особи, а тому така обставина, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину та даних про особу обвинуваченого, не може бути визнана достатньою для прийняття рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

З урахуванням викладеного, а також фактичних обставин кримінального провадження, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі з реальним його відбуванням, на строк, зазначений у вироку, оскільки таке покарання є справедливим і воно сприятиме перевихованню обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових злочинів.

Отже підстав вважати призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів не вбачає, як і не вбачає підстав для застосування ст.75 КК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді не встановлено.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 06 листопада 2018 року, яким ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за ч.2 ст.186 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а особою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення їй копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4