Ухвала
іменем України
28 січня 2019 року

м. Київ
справа № 472/1346/17

провадження № 51-10361 ск 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 ОСОБА_5 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 травня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 11 вересня 2018 року,
встановив:
За вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 травня 2018 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нововоскресенка Веселинівського району Миколаївської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, засуджено за частиною 1 статті 121 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Строк покарання ОСОБА_4 ухвалено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання після набрання вироком законної сили.

На підставі частини 5 статті 72 КК ОСОБА_4 в строк покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 27 вересня по 22 грудня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Ухвалено запобіжний захід щодо ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили не обирати.
Постановлено задовольнити частково цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 .
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_6 45 000 грн моральної шкоди.
У частині стягнення на користь потерпілої ОСОБА_6 з ОСОБА_4 матеріальної шкоди в розмірі 3280 грн відмовлено через недоведеність позову.
Також відмовлено в задоволенні цивільного позову прокурора в інтересах Веселинівської ЦРЛ про стягнення з ОСОБА_4 витрат на лікування потерпілої ОСОБА_6 у сумі 1553 грн 24 коп.
Органами досудового розслідування дії ОСОБА_4 були кваліфіковані за частиною 3 статті 15, частиною 1 статті 115 КК.
Однак суд першої інстанції перекваліфікував дії ОСОБА_4 з частини 3 статті 15, частини 1 статті 115 КК на частину 1 статті 121 КК, засудив та визнав його винуватим за злочин, вчинений за таких обставин.
27 вересня 2017 року близько о 13:40 ОСОБА_4 , перебуваючи в будинку за адресою: АДРЕСА_2 , під час конфлікту з ОСОБА_6 , діючи умисно, з метою заподіяння останній тяжких тілесних ушкоджень, взяв розкладний ніж, який знаходився у шафі, та умисно завдав їй чотири удари в ділянку передньої поверхні черевної стінки зліва та два удари в ділянку лівої молочної залози, чим заподіяв потерпілій легких та тяжких тілесних ушкоджень.
Апеляційний суд Миколаївської області ухвалоювід 11 вересня 2018 року вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 травня 2018 року щодо ОСОБА_4 залишив без зміни.
Верховний Суд ухвалою від 18 грудня 2018 року касаційну скаргу захисника залишив без руху та надав строк для усунення недоліків.
22 січня 2019 року до Верховного Суду надійшла повторна касаційна скарга захисника, в якій він ставить вимогу про зміну вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду шляхом застосування до засудженого положень статей 69, 75 КК.
На обґрунтування своїх вимог захисник вказує, що судами першої та апеляційної інстанцій одним доказам взагалі не надано оцінку в цьому кримінальному провадженні, іншим надано неправильну оцінку, а деякі докази взагалі проігноровано.
Посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що під час проведення досудового слідства та розгляду кримінального провадження в суді засуджений надавав послідовні та правдиві показання, чим сприяв розкриттю злочину, а також після вчинення злочину добровільно пішов до поліції, повністю визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 121 КК, неодноразово звертався з вибаченнями до потерпілої та шкодує про вчинене. Така поведінка засудженого, на думку захисника, свідчить про щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, однак зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не взяли цього до уваги.
Також захисник звертає увагу, що засудженим в повному обсязі було відшкодовано спричинені ним матеріальні збитки, пов`язані з лікуванням потерпілої.
Крім того, вказує, що засуджений погодився з призначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди 45 000 грн, про що свідчить той факт, що зазначена сума під час апеляційного розгляду не оспорювалась. Водночас наголошує, що апеляційний суд не з`ясував у засудженого його позиції щодо визнання вини та цивільного позову.
При цьому захисник зазначає, що засуджений є особою похилого віку, пенсіонер за віком, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, злочин вчинив вперше, має постійне зареєстроване місце проживання, за яким характеризується посередньо, а за останнім місцем роботи він характеризувався позитивно.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 121 КК, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі захисником не оспорюються та не заперечуються.

Доводи касаційної скарги захисника щодо необхідності застосування до засудженого положення статті 69 КК та звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі статті 75 КК є неспроможними з огляду на таке.
Відповідно до статті 65 КК при призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно з частиною 1 статті 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Так, суд першої інстанції, призначаючи засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, врахував характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного ОСОБА_4 злочину, дані про його особу, який є особою похилого віку та пенсіонером за віком, раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, характеризується посередньо за місцем проживання та позитивно за останнім місцем роботи. Місцевий суд зважив і на пом`якшуючу покарання обставину добровільне відшкодування шкоди потерпілій, а також на відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Погоджуючись із висновком суду першої інстанції, апеляційний суд додатково врахував, що в суді першої інстанції засуджений визнав себе винним частково та частково визнав цивільний позов, що не свідчить про його щире каяття у вчиненому злочині, а також на те, що судом першої інстанції при призначенні засудженому покарання у виді позбавлення волі на 5 років, що наближено до мінімальної санкції частини 1 статті 121 КК, ураховано відповідно до вимог статей 6567 КК конкретні обставини кримінального провадження, характер і ступінь небезпеки вчиненого злочину та дані, які характеризують особу засудженого.
Так, висновок суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції щодо призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі на 5 років у колегії суддів також сумнівів не викликають, оскільки при призначенні покарання були враховані та оцінені обставини, на які покликається захисник у касаційній скарзі. При тому, що врахуванню підлягають обставини в їх сукупності та не надається перевага одним обставинам над іншими, як про це ставить вимогу захисник.
Доводи захисника щодо повного визнання засудженим своєї вини та цивільного позову, а також неврахування судами першої та апеляційної інстанцій його щирого каяття у скоєному злочині та активного сприяння розкриттю злочину, є неспроможними з огляду на таке.
Як видно зі змісту вироку районного суду, засуджений частково визнав свою вину, а вимоги потерпілої про стягнення з нього моральної шкоди в розмірі 300 000 грн, визнав у частині стягнення 20 000 грн.
Так, апеляційний суд, враховуючи, що засуджений у суді першої інстанції визнав себе винуватим частково, також частково визнав цивільний позов, дійшов висновку, що така позиція засудженого не свідчить про його щире каяття.
Оскільки під щирим каяттям розуміється як певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин кримінального провадження, вчиненням дій, спрямованих на розкриття злочину або відшкодування завданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.
Водночас апеляційним судом зазначено, що активне сприяння розкриттю злочину означає, що особа, яка вчинила злочин, своїми діями надає допомогу (сприяє) правоохоронним органам у розкритті злочину, у встановленні невідомих їм обставин провадження. При цьому сприяння у розкритті злочину враховується як обставина, яка пом`якшує покарання, тільки у тому випадку, коли надана винною особою інформація та інші докази мали значення для встановлення істини у справі.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції зважив на те, що матеріали кримінального провадження не містять даних щодо активного сприяння засудженим розкриттю злочину.
Крім того, захисник у касаційній скарзі вказує, що судами першої та апеляційної інстанцій одним доказам у цьому кримінальному провадженні взагалі не надано оцінки, іншим надано неправильну оцінку, а деякі докази взагалі проігноровано.
Однак зміст касаційної скарги захисника зводиться до оскарження суворості призначеного засудженому покарання, при цьому він не вказує, яким саме доказам, на його думку, судами першої та апеляційної інстанцій не надано оцінки та які докази, як він вважає, проігноровано.
Відповідно до частини 1 статті 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Враховуючи викладене, підстав вважати, що покарання, призначене ОСОБА_4 , є явно несправедливим через суворість, немає.

Ухвала ж апеляційного суду відповідає вимогам статті 419 КПК, а висновки суду про призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на 5 років належним чином мотивовано. Вважати їх необґрунтованими чи сумнівними підстав немає.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які потребують перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
На підставі викладеного, керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд

постановив:
Відмовити захиснику засудженого ОСОБА_4 ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 травня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 11 вересня 2018 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3