Провадження №1-кп/127/991/18
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 грудня 2018 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 в м. Вінниці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.08.2018 р. за № 0003260, за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Поличинці Козятинського району Вінницької області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

14.07.2009 р. Бердичівським районним судом Житомирської області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки;

23.11.2009 р. Іллінецьким районним судом Вінницької області за ч. 1 ст. 164, ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки;

24.01.2012 р. Іллінецьким районним судом Вінницької області за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі;

02.04.2012 р. Іллінецьким районним судом Вінницької області за ч. 3 ст. 185 КК України з урахуванням ст. 71 КК України до покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі;

14.11.2018 р. Вінницьким районним судом Вінницької області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді 4 років 3 місяців позбавлення волі,

у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 185 КК України,

ВСТАНОВИВ:

11.08.2018 р. біля 06.00 год. ОСОБА_4 вийшов з квартири свого брата у гуртожитку, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , де на 3-му поверсі в коридорі загального користування помітив велосипед марки «Ideal 26», належний ОСОБА_5 . Після цього в ОСОБА_4 виник злочинний умисел на таємне викрадення чужого майна.

Реалізовуючи свій злочинний умисел на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_4 , усвідомлюючи протиправність своїх дій, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, діючи таємно та повторно, заволодів велосипедом марки «Ideal 26», ринкова вартість якого згідно з висновком експерта № 5059/18-21 від 25.09.2018 р. складає 2356,00 грн.

Взявши зазначений велосипед, ОСОБА_4 виніс його з приміщення, залишивши таким чином місце вчинення злочину, розпорядившись викраденим на власний розсуд, спричинивши ОСОБА_5 матеріальної шкоди на суму 2356,00 грн.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав та суду пояснив, що вчинив злочин за обставин, викладених у обвинувальному акті.

Потерпілий ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, проте суду стороною обвинувачення було надано заяву потерпілого, згідно з якою останній просив його в судове засідання не викликати, повідомив, що завдана йому шкода відшкодована і щодо виду та міри покарання для обвинуваченого покладається на розсуд суду.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 КПК України вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження, обмежившись дослідженням висновку експерта № 5059/18-21 від 25.09.2018 р., відповідно до якого ринкова вартість велосипеду марки «Ideal 26» станом на 11.08.2018 р. може складати 2356,00 грн.

Аналізуючи показання обвинуваченого, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено факт таємного викрадення останнім велосипеду. Обвинувачений в судовому засіданні даної обставини не заперечував, надавши чіткі та послідовні показання з цього приводу. Зважаючи на ту обставину, що інкримінований ОСОБА_4 злочин останнім було вчинено в період не знятої і не погашеної судимості за вчинення умисного корисливого злочину (злочину проти власності), суд вважає, що в діях обвинуваченого згідно з приписами частини першої статті 32, частини першої статті 88, частини четвертої статті 12 та пункту 8 частини першої статті 89 КК України наявна така кваліфікуюча ознака, як вчинення злочину повторно.

З огляду на викладене суд вважає, що дії ОСОБА_4 охоплюються складом злочину, передбаченого частиною другою статті 185 КК України, за ознаками таємного викрадення чужого майна (крадіжка), кваліфікуючою ознакою якого є вчинення злочину повторно.

При обранні виду та міри покарання суд приймає до уваги ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання.

Обвинувачений ОСОБА_4 вчинив злочин середньої тяжкості, на обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, у вчиненому розкаявся, завдані потерпілому збитки згідно з його заявою йому відшкодовано і потерпілий претензій до обвинуваченого не має. Разом з тим, суд враховує, що обвинувачений вчинив умисний злочин в період не знятої і не погашеної судимості.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.

Суд відповідно до частини першої статті 337 КПК України розглядає кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення. Тому, зважаючи на пред`явлене ОСОБА_4 обвинувачення, суд вважає, що обставин, що обтяжують покарання останнього, в судовому засіданні не встановлено.

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
При цьому Верховним Судом зазначено, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.
Крім того, Верховним Судом у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті ст. 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» № 12 від 23.12.2005 р., щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

В ході судового розгляду кримінального провадження було встановлено, що обвинувачений винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав та дав чіткі і послідовні показання щодо обставин вчинення злочину, у вчиненому розкаявся. Також в судовому засіданні встановлено, що потерпілому завдані збитки відшкодовані й останній претензій до обвинуваченого не має. Разом з тим, суд враховує, що обвинувачений вчинив злочин середньої тяжкості в період не знятої і не погашеної судимості.

Таким чином, суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення волі.

При вирішенні питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому положень частини першої статті 75 КК України, тобто для звільнення його від відбування кримінального покарання з випробуванням суд приймає до уваги, висновки, викладені Верховним Судом в постанові від 26.04.2018 р. (справа № 757/15167/15-к), а саме: відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Незважаючи на встановлення в судовому засіданні обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого, відсутність обставин, що обтяжують його покарання, суд враховує, що обвинуваченим вчинено умисний злочин в період не знятої і не погашеної судимості. Крім того, в ході судового розгляду кримінального провадження не було встановлено обставин, які б свідчили, що призначення обвинуваченому реального покарання було б явно не справедливим, а тому вважає, що підстави для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання відповідно до положень частини першої статті 75 КК України відсутні.

Згідно з частиною першою статті 124 КПК України судові витрати слід покласти на обвинуваченого.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 185 КК України, та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Згідно з частиною четвертою статті 70 КК України шляхом поглинення менш суворого призначення покарання більш суворим покаранням за вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 14.11.2018 р. визначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді 4 (чотирьох) років 3 (трьох) місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання рахувати з 04.10.2018 р.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 572 (п`ятсот сімдесят дві) грн. витрат на залучення експерта.

На вирок суду може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а засудженим в той же строк з дня отримання копії вироку.

Суддя: