Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2019 року
м. Київ
справа № 362/5024/16-к
провадження № 51-2332ск19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2018 року й ухвалу Київського апеляційного суду від 06 березня 2019 року в межах кримінального провадження

№ 0001185 від 12 травня 2016 року за обвинуваченням:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Партизанське Дубровицького району Рівненської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , такого, що не має судимостей,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2

ст. 185 КК;
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця смт Глевахи Васильківського району Київської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого вироком Васильківського міськрайонного суду від 01 червня 2016 року за ч. 2 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з іспитовим строком 2 роки,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2

ст. 185 КК.
Встановлені обставини
За вироком місцевого суду ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визнано винуватими за п. 12 ч. 2 ст. 115 і ч. 2 ст. 185 КК.
ОСОБА_4 засуджено за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років, за ч. 2 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК обрано остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 12 років.
ОСОБА_5 засуджено за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК у виді позбавлення волі на строк

12 років, за ч. 2 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі

ч. 1 ст. 70 КК обрано остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 12 років. Відповідно до ст. 71 КК за сукупністю вироків приєднано до покарання, призначеного цим вироком, не відбуту частину покарання за вироком Васильківського міськрайонного суду від 01 червня 2016 року та визначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років.
Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 солідарно на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_7 1 000 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Вирішено питання щодо судових витрат і речових доказів.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 березня 2019 року залишено без задоволення апеляційні скарги захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та задоволено апеляційну скаргу прокурора.
Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 травня

2018 року щодо ОСОБА_5 змінено.
Виключено з резолютивної частини вироку рішення суду про призначення

ОСОБА_5 покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК у виді позбавлення волі на строк 13 років.
Ухвалено вважати ОСОБА_5 засудженим за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років, за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.
Вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01 червня

2016 року щодо ОСОБА_5 постановлено виконувати самостійно.
В іншій частині вирок місцевого суду залишено без змін.
Суть питання
У касаційній скарзі засуджений просить скасувати вирок місцевого суду й ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Мотиви Верховного Суду
Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК касаційна скарга повинна містити обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень.
Частиною 1 ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК), неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК) чи невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК).
Посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судового рішення, особа, яка подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судового рішення, які, на її думку, були допущені судами при винесенні судових рішень, навести конкретні аргументи в обґрунтування кожної позиції.
Водночас слід враховувати, що відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Однак усупереч наведеним положенням, засуджений не посилається на конкретну з підстав, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК для скасування судових рішень та

не наводить обґрунтування їх незаконності відповідно до ч. 2 ст. 438 цього Кодексу.
У касаційній скарзі відсутні посилання на конкретні положення кримінального процесуального закону та закону України про кримінальну відповідальність, порушені, на думку засудженого, судами першої й апеляційної інстанцій,

не зазначено, у чому полягають ці порушення, як вони вплинули на законність й обгрунтованість постановлених цими судами рішень, і чому їх слід відносити до підстав для скасування касаційним судом вироку місцевого суду й ухвали суду апеляційної інстанції з огляду на положення статей 370, 374, 404, 412-414 і 419 КПК у їх взаємозв`язку.
Касаційна скарга засудженого взагалі не містить доводів щодо незаконності ухвали апеляційного суду.
У касаційній скарзі не зазначено, чи заявлялися стороною захисту в суді апеляційної інстанції клопотання, які всупереч вимог ч. 3 ст. 404 КПК апеляційний суд безпідставно не задовольнив, а також, які конкретно доводи апеляційної скарги захисника засудженого в порушення ст. 419 цього Кодексу апеляційний суд не дослідив, не перевірив та не оцінив,внаслідок чого визнав їх необґрунтованими.

Також у касаційній скарзі не наведено доводів на спростування кожного висновку суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги захисника.
Усупереч п. 5 ч. 2 ст. 427 КПК вимоги засудженого, викладені в касаційній скарзі,

не узгоджуються з положеннями ст. 436 цього Кодексу щодо повноважень суду касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги, оскільки він просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду, у той же час призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Крім того, усупереч ч. 5 ст. 427 КПК засуджений не долучив до касаційної скарги копій оскаржуваних ним судових рішень.
Відсутність у касаційній скарзі згаданого обґрунтування та недотримання положень ст. 427 КПК перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.
З огляду на викладене, оскільки касаційна скарга не відповідає вимогам, передбаченим ст. 427 КПК, Верховний Суд вважає за необхідне на підставі ч. 1

ст. 429 КПК залишити касаційну скаргу без руху та встановити строк для усунення допущених недоліків.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2018 року й ухвалу Київського апеляційного суду від 06 березня 2019 року щодо нього залишити без руху та встановити строк для усунення недоліків п`ятнадцять днів із дня отримання копії ухвали.
У разі невиконання ухвали касаційну скаргу буде повернуто скаржникові.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3