Ухвала
іменем України
15 березня 2019 року

м. Київ
Справа № 760/96/16-к
Провадження № 51- 1075 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 5 грудня 2018 року відносно засуджених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
встановив:
Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 24 червня 2016 року

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кутаїсі Республіки Грузія та жителя м. Києва, визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням із іспитовим строком 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК;
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Сенакі та жителя м. Руставі Республіки Грузія, визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_9 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням із іспитовим строком 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК.
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Тбілісі та жителя м. Руставі Республіки Грузія, визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням із іспитовим строком 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК.
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця м. Чохатаурі та жителя м. Тбілісі Республіки Грузія, визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням із іспитовим строком 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК.
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця та жителя м. Руставі Республіки Грузія, визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням із іспитовим строком 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК.
Як установлено судом першої інстанції, ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , вступивши у невстановлений досудовим розслідуванням час у злочинну змову, спрямовану на таємне викрадення чужого майна, шляхом таємного проникнення в житло, 4 березня 2016 року близько 17:20, діючи узгоджено згідно заздалегідь розподілених між собою ролей, прибули на автомобілі «Кіа Ріо» (д. н. м. НОМЕР_1 ) до будинку АДРЕСА_1 , після чого ОСОБА_6 та ОСОБА_5 залишилися біля указаного автомобіля з метою повідомлення у випадку небезпеки інших, а ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , піднявшись на другий поверх вищевказаного будинку, шляхом пошкодження серцевини двох замків дверей квартири АДРЕСА_2 проникли всередину.
Через деякий час ОСОБА_7 вийшов з указаного під`їзду, а ОСОБА_5 у подальшому зайшов до вказаної квартири, звідки разом із ОСОБА_8 та ОСОБА_9 таємно викрали ноутбук «Lenovo intel № 3540» вартістю 9 000 грн, ноутбук «Тошиба» вартістю 7 000 грн, золоті вироби та інше майно, яким усі розпорядилися на власний розсуд, чим завдали матеріальної шкоди потерпілій ОСОБА_10 на загальну суму 10 500 грн, потерпілій ОСОБА_11 на загальну суму 10 899 грн та потерпілій ОСОБА_12 на загальну суму 39 500 грн.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 5 грудня 2018 року вказаний вирок відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишено без зміни.
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. При цьому ОСОБА_4 посилається на ту обставину, що апеляційним судом повною мірою не враховано характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, який згідно ст. 12 КК відноситься до категорії тяжких. Крім того, на думку прокурора, апеляційний суд належним чином не мотивував свого рішення про залишення без змін вироку місцевого суду, в тому числі і щодо звільнення засуджених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК, вважає, що таке звільнення негативно вплине на кінцеву мету покарання, яке це визначено ст. 65 КК, та не сприятиме їх виправленню. Також, прокурор звертає увагу на те, що в порушення вимог ст. 419 КПК, суд апеляційної інстанції не дав вичерпних відповідей на всі доводи апеляційної скарги прокурора, належним чином не мотивував своє рішення, та як наслідок, безпідставно залишив вирок місцевого суду без зміни.
Розглянувши касаційну скаргу, вивчивши надані до неї копії судових рішень, перевіривши наведені доводи, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Як випливає із положень ст. 75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого можливе без ізоляції від суспільства.
Доводи касаційної скарги прокурора про порушення загальних засад призначення покарання, а саме безпідставного звільнення засуджених на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням не є переконливими.

Як убачається з наданих суду касаційної інстанції копій судових рішень, місцевий суд, обґрунтовуючи свій висновок щодо призначення покарання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 міри покарання у виді позбавлення волі, та звільняючи їх від відбування цього покарання з випробуванням, врахував конкретні обставини кримінального провадження. Так, суд виходив з того, що засуджені раніше не судимі, за місцем проживання характеризуються посередньо, на психічні розлади, алкоголізм чи наркоманію не страждають. Обставинами, які пом`якшують покарання засудженому, суд визнав їх щире каяття та повне відшкодування потерпілим заподіяної шкоди. Обставин, які би обтяжували покарання, в ході судового розгляду не встановлено.

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд обґрунтовано дійшов висновку про можливість виправлення засуджених без відбування покарання, але за умови здійснення за ними контролю з боку уповноваженого органу з питань пробації, на підставі статей 75, 76 КК.
Таким чином, колегія суддів вважає, що звільнення засуджених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК не суперечить вимогам закону, а застосований захід кримінального примусу за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для їх виправлення та попередження нових злочинів і відповідає вимогам статей 50, 65 КК.
Крім того, аналогічні за змістом доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. Доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора ОСОБА_13 цей суд належним чином розглянув і вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши обґрунтування прийнятого рішення.
Так, апеляційний суд, погоджуючись із місцевим судом, також врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу кожного з засуджених, обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, які його обтяжують.
Крім цього, суд апеляційної інстанції врахував, що хоча ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є громадянами іншої держави, де і зареєстровані, проте після вчинення злочину тривалий час проживають в Україні. Також ОСОБА_5 має посвідку на тимчасове проживання в Україні терміном дії до 13 червня 2019 року та зареєстрований в Одеській області, інші орендують житло в м. Києві, займаються суспільно-корисною працею. Крім того, ОСОБА_6 29 грудня 2017 року вступив в шлюб, має малолітню дитину ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , проживає з дружиною за місцем її реєстрації. ОСОБА_7 також має тісні соціальні зв`язки в Україні, орендує житло в м. Києві, перебуває у цивільному шлюбі та у нього на утримання є малолітня дитина.
А тому, доводи прокурора про неможливість виконання вироку суду вмотивовано було визнано судом апеляційної інстанції необґрунтованими. Ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованою та вмотивованою і за змістом відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Касаційна скарга прокурора ОСОБА_4 не містить доводів про неправильне застосування судом апеляційної інстанції закону України про кримінальну відповідальність, з огляду на положення ст. 413 КПК, які могли би бути підставами для скасування оспорюваного судового рішення відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 438 цього Кодексу.
З огляду на викладене, касаційна скарга прокурора та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення, а тому слід відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 статті 428 КПК, Верховний Суд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 5 грудня 2018 року відносно засуджених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3