ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/492/18-кГоловуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4817/21/18 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.3 ст.185 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2018 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах

Тернопільського апеляційного суду

в складі: головуючого судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 червня 2018 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Вказаним вироком:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Тернополя, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1

визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч.3 ст.185 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки.

Початок строку відбування покарання вирішено рахувати з 30 грудня 2017 року.

Згідно з вироком суду, 29 серпня 2017 року, о 14 год. 20 хв., у обвинуваченого ОСОБА_7 , який перебуваючи в приміщенні TOB Естерком, за адресою м.Тернопіль, вул.Живова, 11, виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел, 29 серпня 2017 року, о 14 год. 20 хв., обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні TOB Естерком, за адресою м.Тернопіль, вул.Живова, 11, переконавшись, що за ним ніхто не спостерігає та його дії не будуть помічені сторонніми особами, таємно, з корисливих мотивів, шляхом підбору ключа, викрав із спеціального сховища, яке розміщено на шостому поверсі вказаного товариства, пожежний рукав, вартістю 400,79 гривень.

Із викраденим майном обвинувачений ОСОБА_7 з місця вчинення кримінального правопорушення втік, чим спричинив TOB Естерком матеріальну шкоду на загальну суму 400,79 гривень.

Крім цього, 31 серпня 2017 року, о 16 год. 20 хв., у обвинуваченого ОСОБА_7 , який перебуваючи в приміщенні TOB Естерком, за адресою м. Тернопіль, вул.Живова, 11, виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел, 31 серпня 2017 року, о 16 год. 20 хв., обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні TOB Естерком, що знаходиться за адресою: м.Тернопіль, вул.Живова, 11, переконавшись, що за ним ніхто не спостерігає та його дії не будуть помічені сторонніми особами, таємно, з корисливих мотивів, шляхом підбору ключа, викрав із спеціального сховища, яке розміщено на третьому поверсі вказаного товариства, пожежний рукав, вартістю 400,79 гривень.

Із викраденим майном обвинувачений ОСОБА_7 з місця вчинення злочину втік, чим спричинив TOB Естерком, шкоду на загальну суму 400,79 гривень.

В апеляційних скаргах та доповненнях до них:

- обвинувачений просить скасувати вирок через істотні порушення вимог кримінально процесуального закону та направити матеріали кримінального провадження на новий судовий розгляд до того ж суду в іншому складі. Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції протизаконно надав статус доказу заявам представника потерпілого про вчинення злочину, та обґрунтував ними свій вирок, а це суперечить вимогам ст.84, 370 КПК України. Аналогічно суд невірно оцінив податкову накладну та інформаційні довідки з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно; виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Органом досудового слідства не було надано жодних доказів того, внаслідок яких саме процесуальних дій були здобуті вказані документи. Також вважає, що суд не мав права обґрунтовувати свій вирок протоколами вилучення предметів чи речей під час їх добровільної видачі від 14.09.2017р., оскільки законом такої процесуальної дії як вилучення предметів чи речей під час їх добровільної видачі не передбачено, відповідно і докази отримані внаслідок цього є недопустимими. Одночасно наголошує, що під час судового розгляду були досліджені відеозаписи з камер відеоспостереження, однак оскільки не було зафіксовано обличчя особи, тому й встановити цю особу неможливо, а отже висновок суду, що на відео видно саме його є безпідставним. Також вважає необґрунтованою вказівку суду на те, що вчиняючи крадіжку винною особою було застосовано засоби подолання встановленої власником перешкоди, а саме підбір ключа і відчиняння шафи з пожежним гідрантом, оскільки в матеріалах провадження відсутні будь-які дані або докази існування замка на тих шафах чи існування будь-яких ключів до них. А з відеозаписів камер спостереження вбачається, що особа яка вчиняла крадіжки, не здійснювала жодних дій по відкриванню замків на шафі. Наголошує на суттєвих порушеннях під час такої слідчої дії, як пред`явлення для впізнання, оскільки представник потерпілого ОСОБА_9 ніколи раніше його не бачив, а його твердження ґрунтуються на підставі перегляду ним відеозаписів, що є грубим порушенням. Зазначає, що не було такої слідчої дії як огляд місця події, отже не досліджено яким чином і як саме був скоєний злочин, тобто яким чинному відкрита пожежна шафка. А також немає ухвали слідчого судді на таку слідчу дію.

-захисник просить скасувати оскаржуваний вирок і закрити кримінальне провадження. Свої вимоги мотивує аналогічними обставинами, що й обвинувачений, а також вважає неправильною кваліфікацію дій обвинуваченого за ознакою проникнення у сховище, оскільки предмет злочину був розташований у загальнодоступному місці. Також, при долученні наданої прокурором довіреності на представництво інтересів потерпілого суд не з`ясував думку учасників щодо долучення цього документу, вирішив це питання одноособово.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду,

обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги з наведених у них підстав,

прокурора і представника потерпілого, які заперечили проти доводів апеляційних скарг і просили залишити вирок без змін,

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Перевіркою матеріалів провадження в ході апеляційного розгляду встановлено, що оскаржений вироку повністю відповідає вказаним вимогам ст.370 КПК України, а висновки суду суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено і кваліфікація його дій за ч.3 ст.185 КК України є вірними.

Свій висновок щодо доведеності вини обвинуваченого суд першої інстанції правильно обґрунтував показаннями представника потерпілого ОСОБА_9 , який пояснив, що працює охоронцем у ТОВ Естерком і 31 серпня 2017 року, переглядаючи на своєму робочому місці записи камер відеоспостереження в коридорах третього і шостого поверхів приміщення цього товариства, виявив крадіжку пожежних рукавів із пожежних шафок, які закривались на ключ.

Повідомлені представником потерпілого обставини суд вірно оцінив, як такі що доводять вину обвинуваченого, оскільки вони об`єктивно узгоджуються з даними письмових доказів, а саме: протоколами добровільної видачі від 14 вересня 2017 року, в ході якої ОСОБА_10 як керівник ТОВ Естерком добровільно видав працівникам поліції записи за 29 і 31 серпня 2017 року камер відеоспостереження, що розташовані в приміщенні цього товариства по вул.Живова,11 в м.Тернополі; протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 18 вересня 2017 року, в ході якого ОСОБА_9 упізнав ОСОБА_7 , як особу, що таємно викрала зі спеціального сховища два пожежних рукава; протоколів огляду від 18 вересня 2017 року та доданими до них дисками з відеозаписами, якими зафіксовано як саме ОСОБА_7 29 серпня 2017 року о 14 год. 20 хв., і 31 серпня 2017 року о 16 год. 20 хв., вважаючи, що за ним ніхто не спостерігає, викрадав пожежні рукави із пожежних шаф, які були зачинені; податкової накладної №155 від 28.03.2017р., згідно якої ТОВ «Естреком» придбало вказані два пожежні рукави за 801,58 грн. без ПДВ (по 400,79 грн. кожен).

Суд належним чином дослідив ці та інші докази по справі, детально виклав їх зміст у вироку і дав їм правильну оцінку. Зазначені докази узгоджуються між собою, не містять суперечностей і не викликають сумнівів у їх достовірності, а тому суд правильно обґрунтував ними свої висновки, з якими погоджується колегія суддів, про доведеність винуватості ОСОБА_7 за ч.3 ст.185 КК України, за ознаками таємного викрадення майна, вчиненого повторно з проникненням у сховище.

Перевіркою матеріалів провадження також встановлено, що суд першої інстанції обґрунтовано, з наведенням належних мотивів, правильно відхилив доводи обвинуваченого про його непричетність до вчинення вказаного злочину та про недопустимість даних відеозаписів камер спостереження внаслідок їх збирання неуповноваженими особами.

Детально дослідивши ці обставини суд першої інстанції у вироку вірно встановив, що ОСОБА_10 який є керівником ТОВ «Естерком» добровільно надав записи із камер відеоспостереження оперуповноваженому Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області, який діяв на виконання доручення слідчого у цьому кримінальному провадженні в порядку ст.ст.40,41 КПК України.

Доводи апеляційної скарги про недопустимість даних відеозаписів через їх отримання органом досудового розслідування без ухвали слідчого судді про тимчасовий доступ до речей і документів колегія суддів вважає такими, що не ґрунтуються на положеннях кримінального процесуального закону.

Так, відповідно до ст.93 КПК України збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) та негласних слідчих (розшукових) дій, шляхом витребування та одержання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, слідчий вправі витребувати від будь-якої особи необхідні речі, документи, відомості.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.56 КПК України потерпілий наділений правом під час досудового розслідування подавати докази на підтвердження своєї заяви.

Будь-яких обмежень цих процесуальних прав потерпілого КПК України не містить.

З огляду на вказані положення закону, той факт, що належні потерпілому відеозаписи події злочину були видані ним добровільно, не є підставою вважати їх є недопустимим доказом.

Також, як вбачається з матеріалів провадження видача цих доказів зафіксована органом досудового розслідування з дотриманням вимог ст.104-106 КПК України.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до переконання, що докази у даному кримінальному провадженні, які покладені судом першої інстанції в основу обвинувального вироку, були отримані від потерпілого уповноваженими на те посадовими особами органу досудового розслідування із дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а тому доводи сторони захисту про їх недопустимість є безпідставними.

Доводи захисника про відсутність підстав для кваліфікації даного злочину за ознакою проникнення у сховище також були детально проаналізовані судом першої інстанції та обґрунтовано відхилені ним, з огляду на положення п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» від 06 листопада 2009 №10, яким передбачено, що під проникненням у сховище слід розуміти незаконне вторгнення до нього будь-яким способом, який дає змогу винній особі викрасти майно без входу до житла, іншого приміщення чи сховища. А під сховищем слід розуміти певне місце, відведене для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, які мають засоби охорони від доступу до них сторонніх осіб (огорожа, наявність охоронця, сигналізація тощо).

Як вбачається з показань ОСОБА_9 і протоколів огляду відеозаписів камер спостереження, а також самих відеозаписів, які досліджені безпосередньо в ході судового розгляду, пожежні рукави були зачинені в спеціальних шафах, що свідчить про забезпечення охорони власником даного сховища від вільного доступу сторонніх осіб. Також, дані відеозаписів підтверджують правильність висновків суду першої інстанції, що вчиняючи крадіжку обвинувачений, застосовував засоби подолання встановлених власником майна перешкод, що свідчить про незаконність дій обвинуваченого та спрямованість його умислу на заволодіння чужим майном саме зі сховища, де воно зберігалось.

Доводи обвинуваченого про його непричетність до вчинення інкримінованого злочину є безпідставними та спростовуються показаннями представника потерпілого ОСОБА_9 , який під час досудового розслідування упізнав обвинуваченого, як особу яка 29 і 31 серпня 2018 року викрала з пожежних шаф ТОВ Естерком два пожежних рукава, та в судовому засіданні категорично підтвердив, що на відеозаписах камер спостереження чітко видно, що викрадення вказаного майна вчинив саме обвинувачений ОСОБА_7 . Також, як вбачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції в судовому засіданні безпосередньо дослідив надані потерпілим відеозаписи та оцінюючи їх в сукупності з іншими доказами вірно встановив, що даний злочин вчинений обвинуваченим.

За наведених обставин колегія суддів приходить до переконання, що дії ОСОБА_7 вірно кваліфіковані за ч.3 ст.185 КК України, а будь-яких об`єктивних даних, які би давали підстави обґрунтовано сумніватися в наведених судом першої інстанції та детально проаналізованих у вироку доказах під час апеляційного розгляду не встановлено.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які тягнуть за собою безумовне скасування вироку і призначення нового судового розгляду, як про це просить в апеляційній скарзі обвинувачений, під час апеляційного розгляду не виявлено.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про неналежність як доказів його вини вказаних у вироку заяв керівника юридичної особи потерпілого, в яких він просить притягнути до відповідальності невідому йому на той час особу яка вчинила крадіжку, а також відомостей про державну реєстрацію цієї юридичної особи, не спростовують висновків суду першої інстанції про доведеність пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення за ч.3 ст.185 КК України, які є вірними і ґрунтуються на сукупності інших доказів, які детально проаналізовані у вироку.

Щодо призначеного покарання, то суд першої інстанції визначив його згідно санкції інкримінованої статті та відповідно до вимог ст.ст.50,65 КК України, обґрунтовано врахувавши ступінь тяжкості вчиненого злочину, конкретні обставини кримінального провадження та відомості про особу обвинуваченого, який не працює, не одружений, має непогашену судимість за умисні корисливі злочини, страждав на час вчинення злочину на розлади поведінки і психіки внаслідок зловживання опіоїдів.

На думку колегії суддів призначене обвинуваченому покарання є законним та справедливим, відповідає даним про його особу і тяжкості вчиненого правопорушення, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.405-419 КПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 червня 2018 року без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим який перебуває під вартою у той же строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи