Справа № 462/5338/14-к Головуючий у 1 інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/382/18 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2019 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши кримінальне провадження № 462/5338/14-к про обвинувачення

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Новоселище Золочівського району Львівської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч.1 ст. 368 КК України,

з участю секретаря ОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

прокурора ОСОБА_9 ,

за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , прокурора на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 17 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

Вироком Залізничного районного суду м. Львова від 17 грудня 2015 року ОСОБА_7 засуджена за ч.1 ст. 368 КК України до штрафу в розмірі 1300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що станвить 22100 (двадцять дві тисячі сто) грн., з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із організаційно-розпорядчими чи адміністративно-господарськими функціями строком на два роки, без спеціальної конфіскації.

Вирішено питання з речовими доказами.

ОСОБА_7 визнана винною у тому, що вона, працюючи на посаді викладача спецдисциплін Львівського технікуму м`ясної та молочної промисловості Національного університету харчових технологій, будучи відповідно до наказу по Національному університету харчових технологій № 82-К від 27.02.2014 призначеною на період літньої вступної кампанії 2014 року головою фахової атестаційної комісії за спеціальністю «Виробництво харчової продукції», тобто службовою особою, тимчасово за спеціальним наказом наділеною організаційно-розпорядчими функціями, 26 червня 2014 року, перебуваючи в приміщенні аудиторії № 9 Львівського технікуму м`ясної та молочної промисловості Національного університету харчових технологій на вул. Бортнянського, 30/32 у м. Львові, під час розмови з ОСОБА_10 погодилась на пропозицію останньої вирішити питання щодо позитивного результату прийому вступного іспиту для подальшого зарахування її на денну форму навчання в технікумі за напрямком харчова промисловість та переробка сільськогосподарської продукції. При цьому зазначила, що сидить в комісії, сама перевіряє екзаменаційні роботи. Крім цього, висловила прохання про передачу їй за вчинення вказаних дій грошових коштів в сумі 3000 грн., написавши дану суму на аркуші паперу. Розуміючи, що ненадання вказаної суми коштів може ускладнити вступ до навчального закладу, ОСОБА_10 погодилась на вказані умови. Вони домовились про наступну зустріч приблизно за тиждень, коли у ОСОБА_10 буде наявна вказана сума коштів. 04 липня 2014 року близько 12.00 год. ОСОБА_7 , перебуваючи в тій же аудиторії навчального закладу, з метою успішного складання ОСОБА_10 вступного іспиту і, відповідно, позитивного вирішення питання про зарахування її до навчального закладу, надала ОСОБА_10 для копіювання екзаменаційний білет, номер якого остання мала повідомити при здачі іспиту. В свою чергу ОСОБА_10 надала ОСОБА_7 раніше обумовлену суму неправомірної вигоди в розмірі 3000 грн. У той же день ці кошти були виявлені і вилучені в ОСОБА_7 працівниками правоохоронного органу.

На вирок суду обвинувачена ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати і закрити кримінальне провадження щодо неї на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України. В обґрунтування апеляційних вимог та в додаткових поясненнях покликається на такі доводи: вирок суду є незаконним, необґрунтованим та невмотивованим, ухваленим за невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, ґрунтується на припущеннях і ухвалений без доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. В основу обвинувального вироку щодо неї покладено виключно суперечливі показання свідка ОСОБА_10 , яка неодноразово їх міняла, та дані відеозапису, з якого неможливо чітко відтворити обставини події. Також суд першої інстанції безпідставно відхилив її доводи про те, що жодної домовленості між нею і ОСОБА_10 щодо позитивного вирішення питання про вступ останньої до навчального закладу не було, не давши їм належної оцінки та не спростувавши їх здобутими в ході розгляду справи доказами. У вироку суд не вказав конкретно, які ж дії повинна була вчинити обвинувачена в інтересах особи, яка надавала винагороду, а це має важливе значення для справи, адже вона не є суб`єктом злочину, який їй інкриміновано, оскільки не наділена організаційно-розпорядчими чи адміністративно-господарськими повноваженнями, а в період проведення вступної кампанії взагалі перебувала у відпустці. Підтримує висунуту нею в місцевому суді версію про досягнення згоди виключно в межах проведення підготовки ОСОБА_10 до вступного іспиту, з метою чого останній вона передала екзаменаційний білет зразка 2012 року, наполягаючи на тому, що це один із етапів такої підготовки. Дані, здобуті в ході проведення спеціального слідчого експерименту, не можуть бути належними доказами у кримінальному провадженні, бо такий захід може проводитися виключно щодо тяжких і особливо тяжких злочинів, натомість щодо неї мала місце провокація злочину, в ході якої свідок ОСОБА_10 надала неправдиву інформацію, яка згодом не підтвердилася, про нібито вимагання у неї хабара за вступ з подальшим інсценуванням злочину з метою викриття обвинуваченої. Вона неодноразово відмовлялась від прийняття коштів, однак свідок поводилася наполегливо і нав`язливо. Усе це суд безпідставно не врахував і, як наслідок, ухвалив незаконне рішення, порушивши до того ж розумні строки розгляду справи. Суд у вироку не обґрунтував з належною повнотою, чому він бере до уваги докази сторони обвинувачення і повністю відкидає докази сторони захисту. Крім того, суд першої інстанції не дослідив особистісних якостей обвинуваченої, які визначали її поведінку на момент вчинення інкримінованих їй дій, відповідної експертизи з цього приводу не проводив. За таких обставин її вина у вчиненні злочину не доведена, оскільки ні в ході досудового розслідування, ні в суді не здобуто належних і допустимих доказів цього.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження щодо обвинуваченої закрити на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України. В обґрунтування апеляційних вимог та в доповненнях до апеляційної скарги покликається на такі доводи: вирок суду підлягає скасуванню в зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, неправильним застосуванням кримінального закону, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Досудове розслідування щодо ОСОБА_7 було проведено з грубим порушенням законодавства, адже кримінальне провадження було розпочате на підставі заяви ОСОБА_10 про вимагання хабара, хоча така кваліфікуюча ознака діяння в подальшому не знайшла свого підтвердження, а отже щодо обвинуваченої не міг проводитись спеціальний слідчий експеримент, підставою для якого можуть бути виключно фактичні дані про готування до вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину. Здобуті слідством в результаті такого експерименту докази є неналежними та недопустимими і не можуть братися за основу для обвинувального вироку щодо обвинуваченої. Крім того мало місце умисне провокування злочину правоохоронними органами, про що свідчать численні суперечності в показаннях свідка ОСОБА_10 , а також її пояснення про повернення затрачених нею коштів для передачі незаконної винагороди працівниками правоохоронного органу. ОСОБА_10 сама виступила ініціатором розмови з ОСОБА_7 , при цьому документів на вступ до навчального закладу так і не подала. Отже правдивість її намірів щодо вступу в навчальний заклад є сумнівною, а версія про підбурювання до вчинення злочину не спростована судом. Крім цього, суд так і не встановив, які власне негласні слідчі дії стосовно ОСОБА_7 дозволив проводити слідчий суддя і в яких межах. А тому захист ставить питання про неможливість використання даних, здобутих в ході проведення негласних слідчих (розшукових) дій, в якості доказів у справі.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи вірність кваліфікації дій ОСОБА_7 , просить скасувати вирок у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченої та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 368 КК України у виді трьох років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із організаційно-розпорядчими чи адміністративно-господарськими функціями строком на два роки, без спеціальної конфіскації. В обґрунтування апеляційних вимог покликається на такі доводи: судом при обранні ОСОБА_7 міри покарання недостатньо враховано тяжкість та суспільну небезпеку вчиненого нею злочину. Крім того, ОСОБА_7 своєї вини не визнала, у скоєному не розкаялася, вчинений нею злочин пов`язаний з корупцією, а тому обвинувачена за обставинами справи заслуговує суворішого покарання.

В ході апеляційного розгляду обвинувачена ОСОБА_7 та її захисник адвокат ОСОБА_8 подані ними апеляційні скарги підтримали, покликаючись на викладені в них мотиви, та просять їх задоволити; апеляційну скаргу прокурора заперечили.

Прокурор апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника адвоката ОСОБА_8 заперечив, апеляційну скаргу прокурора підтримав, просить ухвалити новий вирок.

Заслухавши доповідь судді, сторону захисту та сторону обвинувачення, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, а апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 слід задоволити частково з таких підстав.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 368 КК України, за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованим, вмотивованим і відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Такий висновок підтверджується сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів, яким суд дав належну оцінку й навів у вироку, зокрема: показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , протоколом ідентифікації та помічення грошових коштів від 03.07.2014, протоколом обшуку від 04.07.2014, відеозаписом, який проводився при проведенні обшуку 04.07.2014, контрактом №41 від 01.09.2012, наказом директора Львівського технікуму м`ясної та молочної промисловості Національного університету харчових технологій №12-к від 10.07.2012, довідкою №87 від 04.07.2014, наказом по Національному університету харчових технологій №82-К від 27.02.2014, довідкою №98 від 17.07.2014.

З урахуванням наведеного колегія суддів визнає правильним висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого за ч.1 ст. 368 КК України, і викладені в апеляційній скарзі доводи про незаконність, необґрунтованість, невмотивованість вироку суду, неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невинуватість обвинуваченої та відсутність достатніх доказів для доведення її винуватості в суді не бере до уваги як безпідставні.

У ході судового розгляду суд першої інстанції з`ясував усі обставини, які мали істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення. На виконання вимог ст. 370 КПК України судом у вироку наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Судом першої інстанції на підставі наявних у кримінальному провадженні доказів достовірно встановлено, що ОСОБА_7 , будучи службовою особою, прийняла пропозицію та одержала неправомірну вигоду, а так само висловила прохання надати таку вигоду для себе, за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням наданого їй службового становища.

Кримінально протиправні дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч.1 ст. 368 КК України й неправильного застосування кримінального закону допущено не було.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про неповноту судового розгляду та неправильне встановлення обставин справи.

Відповідно до ч.1 ст. 410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Натомість судом першої інстанції були з`ясовані всі обставини, які мали істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, досліджені докази та вчинені необхідні процесуальні дії.

Сукупність зібраних у кримінальному провадженні доказів відповідає критерію достатності та взаємозв`язку для ухвалення обвинувального вироку.

Покликання обвинуваченої ОСОБА_7 на те, що в основу вироку покладено виключно суперечливі показання свідка ОСОБА_10 , безпідставне відхилення її доводів про відсутність жодної домовленості між нею та ОСОБА_10 щодо позитивного вирішення питання про вступ останньої до навчального закладу, не вказано конкретно, які дії вона повинна була вчинити в інтересах особи, яка надавала винагороду, є безпідставними та необґрунтованими.

Суд правильно покликався у вироку на показання свідка ОСОБА_10 , які є послідовними, й у сукупності з іншими доказами доводять винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину.

Суд першої інстанції критично оцінив показання ОСОБА_7 про те, що вона домовилась з ОСОБА_10 не про позитивне вирішення нею питання вступу в навчальний заклад за отримання неправомірної вигоди, а насправді лише погодилась за винагороду в 3000 грн. підготувати ОСОБА_10 до вступного іспиту і для цього дала абітурієнту 04.07.2014 на вивчення відповіді на білет вступного іспиту 2012 року, оскільки судом встановлено, що докази на підтвердження такої домовленості відсутні; ОСОБА_7 графік підготовки не встановлювався, сторони не погоджували між собою питань форми проведення такої підготовки, а наданий ОСОБА_10 білет з питаннями фігурував у розмові виключно в контексті здачі вступного іспиту; свідок ОСОБА_10 пояснила, що ОСОБА_7 роз`яснила порядок здачі вступного іспиту для неї, вказавши, що їй не треба тягнути на іспиті номерок, бо такий номерок уже буде в неї в руці, що свідчить про те, що ОСОБА_7 розробила схему, яка давала їй можливість гарантувати ОСОБА_10 вступ до технікуму.

У вироку суду чітко вказано дії, які ОСОБА_7 повинна була вчинити в інтересах особи, яка надавала винагороду, а саме: вирішити питання щодо позитивного результату прийому вступного іспиту ОСОБА_10 для подальшого зарахування її на денну форму навчання в технікумі за напрямком харчова промисловість та переробка сільськогосподарської продукції

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_7 не є суб`єктом злочину, оскільки не наділена організаційно-розпорядчими чи адміністративно-господарськими повноваженнями, а в період проведення вступної кампанії взагалі перебувала у відпустці, є необґрунтованими.

Згідно з наказом по Національному університету харчових технологій № 82-К від 27.02.2014 року ОСОБА_7 призначеною на період літньої вступної кампанії 2014 року головою фахової атестаційної комісії за спеціальністю «Виробництво харчової продукції».

Відповідно до довідки № 98 від 17.07.2014, наданої директором Львівського технікуму м`ясної та молочної промисловості Національного університету харчових технологій ОСОБА_13 , фахові вступні випробування в технікумі проводяться в письмовій формі, до складу комісії входять голова комісії та один член комісії. Голова комісії розробляє перелік питань для фахових вступних випробувань, формує екзаменаційні білети, проводить консультації з вступниками, проводить фахове вступне випробування, перевіряє екзаменаційні роботи, заповнює екзаменаційні відомості, екзаменаційні листи.

З показань свідка ОСОБА_13 , директора Львівського технікуму м`ясної та молочної промисловості Національного університету харчових технологій, вбачається, що безпосередньо на час проведення іспиту 28-29.07.2014 року він мав намір відкликати ОСОБА_7 з відпустки, що є звичною практикою і що з нею це питання узгоджувалось.

Свідок ОСОБА_14 , яка в 2014 році була секретарем приймальної комісії Львівського технікуму м`ясної та молочної промисловості Національного університету харчових технологій, показала, що в технікумі викладач, який приймає вступний іспит, відкликається з відпустки і приходить для проведення іспиту.

Лише протоколом № 7 від 24.07.2014 ОСОБА_7 виведено зі складу комісії у зв`язку з виробничою необхідністю.

Отже, ОСОБА_7 , будучи відповідно до наказу по Національному університету харчових технологій № 82-К від 27.02.2014 призначеною на період літньої вступної кампанії 2014 року головою фахової атестаційної комісії за спеціальністю «Виробництво харчової продукції», була тимчасово за спеціальним наказом наділеною організаційно-розпорядчими функціями, тобто була службовою особою й у зв`язку з чим є суб`єктом злочину, передбаченого ст. 368 КК України.

Покликання апелянтів на те, що мала місце провокація злочину не заслуговують на увагу. Суд першої інстанції, виходячи із аналізу обставин справи, сукупності досліджених доказів, обгрунтовано дійшов висновку, що умисел ОСОБА_7 на отримання неправомірної вигоди від ОСОБА_10 виник ще 26.06.2014 при отриманні пропозиції і ознак провокації за встановлених судом обставин не вбачається, оскільки стороною обвинувачення представлено об`єктивне підтвердження конкретних послідовних дій ОСОБА_7 , що свідчать про вчинення нею інкримінованого злочину.

Окрім цього згідно з висновком експерта №102 від 28.02.2017 при розмові між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 використовувались методи впливу на свідомість та поведінку ОСОБА_7 у формі переконання. Це, на думку сторони захисту, свідчить про спонукання обвинуваченої до вчинення злочину, спеціальне інсценування з метою подальшого її викриття, а тому здобуті в ході спеціального слідчого експерименту докази не можуть братися до уваги. З таким висновком колегія суддів не погоджується, оскільки згідно з ч.3 ст. 271 КПК України провокування (підбурювання) особи до злочину в ході проведення контролю за його вчиненням вважається, зокрема, вплив на поведінку особи шляхом насильства, погрози, шантажу. Як слідує із вказаного вище висновку судового експерта-психолога, таких дій з боку ОСОБА_10 або працівників правоохоронного органу стосовно ОСОБА_7 не вчинялося; психологічний вплив, який мав місце у формі переконання, не міг змінити вільне волевиявлення ОСОБА_7 . За таких обставин немає підстав вважати, що стосовно обвинуваченої правоохоронним органом здійснювалось підбурювання. ОСОБА_7 добровільно прийняла незаконну винагороду від ОСОБА_10 , а її реакція, пов`язана з ваганням в отриманні такої винагороди і обережністю в прийнятті коштів (загортання їх у папір), правильно оцінена судом як природний спосіб захисту від викриття.

Аналогічні вищенаведеним доводи сторони захисту були предметом детальної перевірки судом першої інстанції, який критично оцінив їх, навів у вироку законодавче обґрунтування їх неспроможності та безпідставності, й з таким висновком погоджується суд апеляційної інстанції.

Разом з тим вирок суду підлягає зміні, а саме з мотивувальної частини вироку слід виключити покликання на докази, здобуті в результаті проведення негласних слідчих (розшукових) дій.

Згідно з ч.12 ст. 290 КПК України, якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

Відповідно до висновку, викладеному в п.11 постанови Верховного Суду України від 16 березня 2017 року № 5-364кс16, невідкриття матеріалів сторонами в порядку ст. 290 КПК України є окремою підставою для визнання таких матеріалів недопустимими як докази. При цьому, відкриттю, окрім протоколів, у яких зафіксовано хід та результати проведення певних дій, в обов`язковому порядку підлягають і матеріали, які є правовою підставою проведення таких дій (ухвали, постанови, клопотання), що забезпечить можливість перевірки стороною захисту та судом допустимості результатів таких дій як доказів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 (справа № 751/7557/15-к) висловила позицію про відсутність підстав для відходу від зазначеного висновку Верховного Суду України та вказала, що для доведення допустимості результатів НСРД мають бути відкриті не тільки результати цих дій, а й документи, які стали правовою підставою їх проведення (клопотання слідчого, прокурора, їх постанови, доручення, ухвала слідчого судді), оскільки змістом цих документів сторони можуть перевірити дотримання вимог кримінального процесуального закону стосовно негласних слідчих (розшукових) дій.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України не були відкриті усі матеріали, які були правовою підставою проведення негласних слідчих (розшукових) дій, а саме ухвала слідчого судді апеляційного суду.

Отже суд у вироку не вправі був покликатися на відеозапис, який отриманий в результаті проведення негласної слідчої дії аудіо-, відеоконтролю ОСОБА_7 і міститься на цифрових носіях інформації картах micro sd інв.№ 01217т та інв.№ 01218т, які були розсекречені на підставі постанови прокурора від 08.07.2014, протокол № 24/8-808т/вн від 07.07.2014 про результати аудіо-, відеоконтролю особи і протоколу № 24/8-809т/вн від 07.07.2014 за результатами візуального спостереження за особою, оскільки такі є недопустимими доказами.

У той же час стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України були відкриті постанова прокурора прокуратури Львівської області ОСОБА_16 про проведення контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту від 01.07.2014, протокол ідентифікації та помічення грошових коштів від 03.07.2014, клопотання старшого слідчого ОСОБА_17 від 03.07.2014 про проведення особистого обшуку ОСОБА_7 , ухвала слідчого судді від 03.07.2014 про надання дозволу на проведення особистого обшуку ОСОБА_7 з метою виявлення та вилучення, зокрема, грошових коштів, які були предметом неправомірної вигоди, клопотання старшого слідчого ОСОБА_17 про проведення обшуку за місцем праці ОСОБА_7 від 03.07.2014, ухвала слідчого судді від 03.07.2014 про надання дозволу на проведення обшуку за місцем праці ОСОБА_7 , протокол обшуку від 04.07.2014 (т.1 а.с.10-12, 25-30, 32-37), які відповідають критерію допустимості доказів.

Незважаючи на визнання частини доказів недопустимими, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 368 КК України, є обгрунтованим та вмотивованим і сукупність зібраних у кримінальному провадженні інших належних і допустимих доказів відповідає критерію достатності та взаємозв`язку для ухвалення обвинувального вироку.

Щодо покарання, з яким прокурор не погоджується, то воно призначене судом з дотриманням вимог ст.ст. 65, 66 КК України: відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину, обране з врахуванням особи обвинуваченої, яка раніше не судима, працює, одружена, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, позитивно характеризується за місцем проживання; відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом при призначенні покарання тяжкості кримінального правопорушення, невизнання обвинуваченою вини, колегія суддів визнає безпідставними й до уваги не бере.

Усі дані про особу обвинуваченої, тяжкість вчиненого злочину були в повній мірі враховані судом першої інстанції при призначенні покарання й наведені у вироку суду.

При призначенні ОСОБА_7 покарання суд, врахувавши тяжкість вчиненого злочину, особу обвинуваченої, усі обставини справи, обґрунтовано дійшов висновку про можливість призначення покарання у виді штрафу в розмірі 1300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчими чи адміністративно-господарськими функціями строком на два роки.

Підстав вважати, що призначене обвинуваченій ОСОБА_7 покарання у виді штрафу в розмірі 1300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчими чи адміністративно-господарськими функціями, строком на два роки, через м`якість не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, немає.

На думку колегії суддів, підстави для призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання відсутні.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що призначене обвинуваченій ОСОБА_7 покарання є необхідним для її виправлення та попередження нових злочинів, і підстав для ухвалення нового вироку в частині призначення покарання обвинуваченій немає.

Апеляційна скарга прокурора не містить правових підстав для скасування вироку, й колегія суддів визнає її необґрунтованою.

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 слід задоволити частково.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 задоволити частково.

Вирок Залізничного районного суду м. Львова від 17 грудня 2015 року щодо ОСОБА_7 змінити, виключивши з мотивувальної частини вироку покликання на докази, здобуті в результаті проведення негласних слідчих (розшукових) дій.

У решті вирок залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4