Роздільнянський районний суд Одеської області
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 511/1189/18

Номер провадження: 1-кс/511/322/19

13.05.2019 року слідчий суддя Роздільнянського районного суду Одеської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Роздільна клопотання ОСОБА_3 про зобов`язання слідчих СВ Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області вчинити певні дії по кримінальному провадженню №0000044 від 16.01.2016 року,
ВСТАНОВИВ:
08.05.2019 року на адресу Роздільнянського районного суду Одеської області надійшло клопотання ОСОБА_3 про зобов`язати слідчих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 допитати в якості свідків певних осіб та встановити відповідні строки для вказаного та строки прийняття остаточного процесуального рішення по провадженню.
11.05.2019 року вказане клопотання було розподілено в провадження слідчого судді ОСОБА_1 на підставі розпорядження № 27 від 10.05.2019 року про здійснення повторного автоматичного розподілу.
Заявник ОСОБА_3 про дату та час розгляду клопотання повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами, наявними в матеріалах справи, але в судове засідання не з`явився, будь-яких заяв, клопотань та пояснень по суті клопотання суду не надав.
Неприбуття особи, яка подала клопотання не перешкоджає розгляду клопотання по суті, у зв`язку з чим фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів у відповідності до ч.4 ст.107 КПК України не здійснювалося.
Розглянувши подане клопотання, дослідивши обставини та підстави наведені в клопотанні, слідчий суддя вважає, що клопотання має бути залишено без розгляду з огляду на наступне.
У відповідності до ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Частиною 3 ст. 26 КПК України слідчий суддя у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.
Слідчий суддя вважає за необхідне звернути увагу заявника на наступне.
З матеріалів клопотання випливає, що заявник безпосередньо звернувся до слідчого судді з клопотанням про вчинення певних дій, а саме: допиту свідків, встановлення строків тощо. При цьому відповідних клопотань на адресу слідчого або прокурора, поданих в порядку ст. 220 КПК України, заявником не подавалося, тобто заявником не дотриманий процесуальний порядок звернення з відповідними скаргами до слідчого судді.
У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора: 1) бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування тощо.
Відповідно до п.2 ст. 306 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування розглядаються не пізніше сімдесяти двох годин з моменту надходження відповідної скарги.
Згідно з ч.3 ст. 306 КПК України розгляд скарг на рішення, дії чи бездіяльності під час досудового розслідування здійснюється за обов`язкової участі особи, яка подала скаргу, або її захисника. Відсутність слідчого чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.
Скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314 - 316 цього Кодексу (ч. 2 ст. 303 КПК України).
Згідно ст. 9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.
При цьому діючим процесуальним законодавством порядок розгляду клопотань під час досудового розслідування передбачений ст. 220 КПК України.
У рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення ч. 2 ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом. Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви №17160/06 та №35548/06; п. 33).
Суд також враховує вже зазначену позицію Європейського суду з прав людини у справі «Голдер проти Сполученого Королівства», згідно з якою саме «небезпідставність» доводів позивача про неправомірність втручання в реалізацію його прав є умовою реалізації права на доступ до суду. У п. 3032 рішення у справі «Наталія Михайленко проти України» (заява №49069/11) Суд повторює, що п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (див. рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), п. 36, Series A №18). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання в реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним, та скаржиться на те, що відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції йому не було надано жодних можливостей подати до суду скаргу (див. серед іншого (inter alia), рішення у справах «Рош проти Сполученого Королівства» (Roche v. the United Kingdom), заява №32555/96, п. 117, та «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (Salontaji-Drobnjak v. Serbia), заява №36500/05, п. 132). Право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб» (див. рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), п. 57, Series A №93). Встановлюючи такі правила, договірна держава користується певною свободою розсуду, однак обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Крім того, обмеження не відповідає п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Кордова проти Італії» (№1) (Cordova v. Italy (no. 1)), заява №40877/98, п. 54, та рішення у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), п. 65, Series A № 294-B).
Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Це особливо стосується гарантій, закріплених ст. 6 Конвенції, з огляду на визначне місце, яке у демократичному суспільстві займають право на справедливий суд разом з усіма гарантіями за цією статтею (див. рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Альберт-Адам ІІ проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany) [ВП], заява №42527/98, п. 45). У п. 54 рішення у справі «Креуз проти Польщі (Kreuz v. Poland, заява №28249/95) Суд також погодився, що можуть бути справи, в яких майбутній позивач повинен мати попередній дозвіл до того, як йому дозволять процедуру подання позову (див. рішення суду у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), серія A, №93, п. 59).
Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Отже обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (висновок, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі №800/301/16).
Отже, з аналізу вищенаведених норм КПК України та практики ЄСПЛ, слідчий суддя приходить до висновку, що заявник звернувся до слідчого судді з відповідним клопотанням в поза процесуальний спосіб, який не передбачений КПК України, що є підставою для відмови в задоволенні такого клопотання.
При цьому заявнику роз`яснюється, що він має право в порядку ст. ст. 303-306 КПК України звертатися до слідчого судді з відповідними скаргами (не клопотаннями ) на будь-які рішення слідчого або його бездіяльність тільки після дотримання вимог п.п. 4,7 ч. 1 ст. 56 та ст. 220 КПК України.
Керуючись ст. ст. 7, 9, 26, 132, 159-166, 220, 303-309 КПК України, слідчий суддя
ПОСТАНОВИВ:
В задоволенні клопотання ОСОБА_3 про зобов`язання слідчих СВ Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області вчинити певні дії по кримінальному провадженню №0000044 від 16.01.2016 року відмовити.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.
Слідчий суддя: ОСОБА_1