ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 329/72/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/474/18 Доповідач в 2 інст. - ОСОБА_2
Категорія: ч. 3 ст. 185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2018 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Чернігівського районного суду Запорізької області від 3 квітня 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Василівка Запорізької області, громадянин України, маючий середню освіту, непрацюючий, неодружений, на утриманні дітей не має, місця реєстрації не має, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

1) 14 липня 2000 року Енергодарським міським судом Запорізької області за ст. 17, ч. 2 ст. 140, ч. 3 ст. 140 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 46-1 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки;
2) 27 березня 2002 року Енергодарським міським судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі;
3) 25 липня 2007 року Енергодарським міським судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки;
4) 28 січня 2008 року Енергодарським міським судом Запорізької області за ч. 3 ст. 358 КК України до штрафу у розмірі 800 гривень;
5) 12 травня 2008 року Енергодарським міським судом Запорізької області за ч. 3 ст. 358 КК України до штрафу у розмірі 850 гривень;
6) 26 листопада 2008 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309, ст. 69, ст. 70, ст. 71 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі з конфіскацією майна;
7) 18 лютого 2011 року Вільнянським районним судом Запорізької області за ст. 391, ст.ст. 69, 71, 72 до 6 місяців арешту;
8) 11 грудня 2012 року Енергодарським міським судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185, ст. 395, ст. 70, ст. 72 КК України до 5 років позбавлення волі;
9) 30 вересня 2016 року Василівським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України до 1 року 4 місяців позбавлення волі,

визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України та йому призначено покарання:

- за ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді 2 років 6 місяців позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 358 КК України у вигляді 1 року обмеження волі;

- за ч. 4 ст. 358 КК України у вигляді 1 року обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у вигляді 2 років 6 місяців позбавлення волі.

Запобіжний захід по справі не обирався.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 6335 грн. 12 коп. в рахунок відшкодування витрат на проведення експертиз.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, за наступних обставин.

22 листопада 2017 року приблизно о 11 год. 00 хв., ОСОБА_7 , керуючись корисливими мотивами, маючи умисел на викрадення чужого майна, знявши руками скло віконного отвору, розташованого в стіні поруч з вхідним отвором приміщення житлового будинку АДРЕСА_2 , який перебуває в користуванні ОСОБА_8 , просунув в утворений отвір руку та з середини відчинив замок вхідних дверей будинку. Після чого, ОСОБА_7 , відчинивши вхідні двері, проник всередину приміщення будинку, звідки повторно, таємно викрав належне потерпілому ОСОБА_8 майно на загальну суму 13905 грн. 35 коп. Викрадені речі та предмети ОСОБА_7 , виніс за межі домоволодіння та заховав неподалік вказаного домоволодіння, щоб в подальшому забрати викрадене.
Крім того, в липні 2017 року в денний час ОСОБА_7 , перебуваючи на території речового ринку «Анголенко» м. Запоріжжя, на землі знайшов паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 29 лютого 2000 року Ленінським РВ УМВС України в Запорізькій області на ім`я « ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Після чого ОСОБА_7 , маючи умисел на підроблення документа,- паспорту на ім`я « ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 », підробив вказаний паспорт, шляхом видалення первинних фотокарток та вклеювання в нього своїх фотокарток на сторінках №1 та №3, тобто змінивши його первинний зміст, з метою подальшого використання вказаного документу за призначенням.
Крім того, 22 листопада 2017 року ОСОБА_7 , перебуваючи в с. Новополтавка Чернігівського району Запорізької області, був затриманий працівниками поліції за підозрою у скоєнні злочину, при цьому пред`явив підроблений раніше ним паспорт, заповнений на ім`я « ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 », серії НОМЕР_1 , який викликав сумнів у працівників поліції щодо його достовірності у зв`язку з наявними змінами першочергового змісту. Після чого, в ході огляду особистих речей ОСОБА_7 , вказаний паспорт працівниками поліції було вилучено.
В апеляційній скарзі обвинувачений, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом його дій, вважає призначене йому покарання таким, що є несправедливим внаслідок своєї суворості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що він вчинив злочин внаслідок тяжких матеріальних та сімейних обставин, викрадене майно повернуте потерпілому, претензій останній до нього не має.

Також зазначає, що за станом здоров`я та у зв`язку з перебуванням під домашнім арештом він не мав можливість працевлаштуватись, і фактично він перебуває на утриманні у своєї бабусі та власних коштів і майна він не має.

Вказує на те, що чоловіча сумка та ключі не є знаряддям вчинення злочину і ніякої користі від конфіскування в дохід держави від них не буде.

З урахуванням викладеного просить звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, зняти з нього обов`язок відшкодування витрат на залучення експертів та повернути йому чоловічу сумку та ключі від його місця проживання.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вважала, що виправлення засудженого можливе лише в місцях позбавлення волі, стан здоров`я та щире каяття обвинуваченого вже були враховані судом першої інстанції при застосуванні ст. 69 КК України, крім того, при призначенні остаточного покарання суд застосував принцип поглинення менш суворих покарань більш суворим, також зазначила, що сумка і те, що було в ній, є знаряддями вчинення злочину, тому вони підлягають конфіскації в дохід держави, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі обвинуваченого ОСОБА_7 , в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючи та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступень тяжкості вчинених злочинів, які відносяться до категорії злочинів невеликої тяжкості та тяжкого злочину, визнав щире каяття та стан здоров`я обвинуваченого за обставини, що пом`якшують покарання, визнав рецидив злочинів за обставину, що обтяжує покарання, дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, неодноразово відбував покарання у місцях позбавлення волі, вчинив інкриміновані йому злочини через невеликий проміжок після звільнення з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання, не працює, не має постійного джерела доходів.

Також колегія суддів враховує те, що обвинувачений раніше 9 разів притягався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, в тому числі тяжких корисливих злочинів, неодноразово відбував покарання в місцях позбавлення волі, вчинив інкриміновані йому злочини через декілька місяців після звільнення з місць позбавлення волі, раніше вчиняв злочини під час іспитового строку, раніше двічі звільнявся від відбування покарання з випробуванням, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості й не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві, що свідчить про те, що належних висновків він для себе не зробив та на шлях виправлення ставати не бажає, що у сукупності свідчить про його підвищену суспільну небезпеку.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим можливо лише з призначенням йому покарання у виді позбавлення волі і підстави для застосування ст. 75 КК України до вказаного покарання відсутні.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України ОСОБА_7 було призначене покарання не в максимальних межах санкції, за ч. 3 ст. 185 КК України взагалі було призначено покарання із застосування ст. 69 КК України, а призначаючи покарання у відповідності до ч. 1 ст. 70 КК України, суд застосував принцип поглинання менш суворого покарання більш суворим, що також не свідчить про несправедливість призначеного остаточного покарання через його суворість.

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Колегія суддів вважає, що скрутне матеріальне становище, на яке посилається обвинувачений в апеляційній скарзі, не є підставою для пом`якшення йому покарання, оскільки обвинувачений є особою працездатного віку, дані про те, що він є інвалідом чи безуспішно намагався знайти роботу в матеріалах кримінального провадження відсутні, тому бажання покращити своє матеріальне становище шляхом вчинення корисливого злочину не може бути прийнято судом як обставина, що пом`якшує покарання, до того ж, ОСОБА_10 не був працевлаштований, що фактично і стало причиною вчинення корисливого злочину.
Що стосується доводів обвинуваченого з приводу того, що судом першої інстанції не було враховано повне відшкодування шкоди потерпілому, то з матеріалів кримінального провадження вбачається, що саме за сприяння працівників правоохоронних органів обвинуваченим було повернуто викрадене майно, належне потерпілому. Таким чином, фактично, шкоду потерпілому було відшкодовано шляхом повернення викраденого працівниками правоохоронних органів, а не обвинуваченим.

Також суд першої інстанції врахував стан здоров`я обвинуваченого, визнав цю обставину такою, що пом`якшує покарання, і з урахуванням цієї обставини та щирого каяття призначив йому більш м`яке покарання, ніж передбачене санкцією ч. 3 ст. 185 КК України.

Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з урахуванням п. 1 ч. 9 ст. 100 КПК України прийняв обґрунтоване рішення в частині вирішення питання щодо речових доказів та їх конфіскації в дохід держави, до того ж, з огляду на ч. 12 ст. 100 КПК України, у разі наявності спору про належність речей, обвинувачений не позбавлений права звернутися до суду для вирішення цього питання в порядку цивільного судочинства.

Також є обґрунтованим рішення суду першої інстанції про необхідність стягнення з обвинуваченого на користь держави витрат на проведення експертиз, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Чернігівського районного суду Запорізької області від 3 квітня 2018 року, стосовно ОСОБА_7 , за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358, залишити без змін.
Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Дата документу Справа № 329/72/18