Ухвала
Іменем України
25 лютого 2019 р.

м. Київ
Справа № 645/1453/18
Провадження № 51-244 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у судовому провадженні в суді першої інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 16 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_4 ,у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №000322,
встановив:

Вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 травня 2018 року

ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше в силу ст. 89 КК України не судимого,

засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 16 жовтня 2018 року зазначений вирок місцевого суду змінено.

Застосовано до ОСОБА_4 положення ст. 75 КК України і постановлено вважати його засудженим за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання 3 роки позбавлення волі.

Відповідно до положень статей 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_4 від призначеного покарання з іспитовим строком 2 роки.

В решті вирок залишено без зміни.

Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за те, що він 05 лютого 2018 року, приблизно о 18. 00 год, знаходячись за адресою: вул. Салтівське шосе, 250-А, в м. Харкові, біля 8 під`їзду, знайшов на землі зв`язку ключів, і підійшовши до під`їзду впевнився, що домофонний ключ відкриває двері саме до 8 під`їзду вказаного будинку. В цей час у ОСОБА_4 виник умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням до житла. Після чого 07 лютого 2018 року, приблизно о 19.30 год, останній, прийшов до будинку за вищевказаною адресою та маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, переслідуючи при цьому корисливу мету, усвідомлюючи протиправність своєї поведінки та бажаючи діяти саме таким чином, за допомогою домофонного ключа зайшов до 8 під`їзду буд. АДРЕСА_2 , і шляхом порівняння наявних у нього знайдених ключів та замків від вхідний дверей до квартир вказаного під`їзду, виявив, що вказані ключі, є ключами від квартири АДРЕСА_3 , яка належить раніше не знайомій йому ОСОБА_5 . Реалізуючи свій злочинний намір ОСОБА_4 подзвонив у дзвінок вказаної квартири, та впевнившись, що в квартирі нікого не має, відкрив за допомогою наявних в нього ключів вхідні двері до зазначеної квартири, та проник у квартиру, і перебуваючи у кімнаті квартири на шафі побачив шкатулку, в якій знаходились грошові кошти та ювелірні вироби, якими він заволодів, спричинивши потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 124 836,78 грн.

У касаційній скарзі прокурор, не заперечуючи доведеності вини та кваліфікації дій ОСОБА_4 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Вважає, що апеляційним судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК України, та призначено засудженому покарання, яке за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість. Зазначає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Перевіривши доводи, наведені у касаційній скарзі, та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення та кваліфікація його дій у касаційному порядку не оспорюються.

Як випливає із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК України) визначається не лише його суворістю, а й справедливістю.
У силу ст. 65 вказаного Кодексу особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації - це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно зі ст. 75 КК України у разі, якщо суд (крім випадків засудження за корупційний злочин) при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як вбачається з ухвали суду апеляційної інстанції, вона постановлена з дотриманням вимог ст. 419 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою.

Пом`якшення покарання в апеляційному порядку відповідає вимогам статей 50, 65, 75 КК України.

Приймаючи рішення про можливість виправлення засудженого ОСОБА_4 без відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, апеляційний суд у відповідності до вимог зазначених положень закону врахував характер, ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, усі обставини справи, дані про особу винного, який за місцем проживання характеризується позитивно, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, має двох малолітніх дітей, в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, пом`якшуючі покарання обставини щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання. Крім того, судом апеляційної інстанції було прийнято до уваги й ту обставину, що після вчинення злочину ОСОБА_4 добровільно прибув до поліції, зізнався у скоєному та видав викрадене майно. Також судом було взято до уваги й думку потерпілої, яка претензій до ОСОБА_4 не мала, оскільки викрадене майно їй було повернуто.

Призначене засудженому апеляційним судом покарання колегія суддів вважає необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових злочинів.

З огляду на викладене, касаційна скарга прокурора не містить переконливих аргументів щодо неправильного застосування судом норм кримінального закону, які визначають мету, загальні засади призначення покарання та порядок його відбування та істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для скасування ухвали апеляційного суду.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у судовому провадженні в суді першої інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 16 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_4 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3