Справа № 590/1301/17
Провадження № 1-кп/590/3/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 лютого 2019 року Ямпільський районний суд

Сумської області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1
за участю секретаря ОСОБА_2
за участю: сторони обвинувачення, прокурора ОСОБА_3
сторони захисту, обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Ямпіль кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000301 від 07.12.2017 року за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Танатово, Омської області - РФ, росіянина, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, тимчасово не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст.89 КК України раніше не судимого, -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України,
ВСТАНОВИВ:
30.11.2017 року в дообідній час доби ОСОБА_4 проходив по АДРЕСА_3 , де побачив зі сторони дороги металевий паркан (конвеєрну стрічку), який огороджував територію городу вказаного домогосподарства. Після чого, ОСОБА_4 вирішив вчинити крадіжку частини вказаного паркану наступного дня з самого ранку, коли всі мешканці м. Дружба будуть спати. Втілюючи свій злочинний намір, маючи умисел на таємне з корисливих мотивів викрадення чужого майна, впевнившись, що його наступні дії будуть непомітними для потерпілої та сторонніх осіб, 01.12.2017 року близько 05:00 год. шляхом вільного доступу ОСОБА_4 викрав 7 (сім) метрів вказаного паркану, загальною вагою 110 кг, які належить потерпілій ОСОБА_5 , чим спричинив матеріальні збитки на загальну суму 550 грн., з розрахунку 5 грн. за 1 кг. брухту чорних металів. Після чого з викраденим майном з місця вчинення кримінального правопорушення зник та в подальшому розпорядився ним на власний розсуд.

Таким чином, ОСОБА_4 , своїми злочинними, умисними діями, спричинив потерпілій ОСОБА_5 матеріальну шкоду на загальну суму 550 грн.

Обвинувачений ОСОБА_4 будучи допитаний в судовому засіданні, вину у вчиненні інкримінованого йому злочині визнав повністю та надав суду чіткі та послідовні покази, а саме, що 01.12.2017 року близько 05:00 год. він шляхом вільного доступу викрав 7 (сім) метрів вказаного паркану, погрузивши його на тачку. Після чого з викраденим майном з місця вчинення кримінального правопорушення зник та в подальшому розпорядився ним на власний розсуд.

Заслухавши пояснення обвинуваченого, з`ясувавши думку учасників судового провадження, за згодою обвинуваченого суд відповідно до ч.3 ст.26 та ч.3 ст.349 КПК України визнав за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, з`ясувавши правильне розуміння обвинуваченим змісту цих обставин за відсутності сумнівів у добровільності його позиції, роз`яснивши йому, що у такому випадку він буде позбавлений права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку, суд обмежився допитом обвинуваченого, дослідженням зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого, стосуються речових доказів та судових витрат.

При вирішенні питання про допустимість та належність досліджених доказів суд враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за цим правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані ним докази (параграф 34 рішення у справі «Тейскера де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998 р., параграф 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009р.), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя (статті 5, 8 Конвенції) тощо.

Судом також врахована позиція ЄСПЛ, викладена у рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 р, «Коробов проти України» від 21.10.2011р. «…що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків».

Дослідивши всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, суд дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, знайшла своє підтвердження в судовому засіданні і доведена повністю поза розумним сумнівом. У суду не має сумнівів щодо об`єктивності та правдивості показань обвинуваченого.

За таких обставин, суд вважає, що дії ОСОБА_4 слід кваліфікувати за ч.1 ст.185 КК України, що виразились в таємному викраденні чужого майна (крадіжці).

Згідно ст.337 КПК України суд діє в межах висунутого обвинувачення.

Згідно з п.3 ч.1 ст.65 КК України суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, обвинувачений ОСОБА_4 у відповідності до положень ст.12 КК України вчинив злочин середньої тяжкості, у вчиненому розкаявся, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває (а.с.37), в силу ст.89 КК України раніше не судимий (а.с.39,40), посередньо характеризується за місцем мешкання (а.с.35).

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 згідно ст.66 КК України є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 згідно ст.67 КК України судом не встановлено.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. При цьому суд також враховує, що відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів.

При розгляді даного кримінального провадження суд керувався принципами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно ст.6 якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом; кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, обставин, які пом`якшують та обтяжують його покарання, враховуючи роз`яснення, надані в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 можливе без ізоляції його від суспільства, а покаранням, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів буде покарання у виді громадських робіт.

Відповідно до ст.100 КПК України речові докази, які органом досудового розслідування передано на відповідальне зберігання потерпілій, слід залишити останній.

Запобіжний захід під час досудового розслідування відносно ОСОБА_4 не обирався.

Судові витрати по даному кримінальному провадженню відсутні.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

Керуючись п.1., п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», ч.3 ст.349, ст.ст.368, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд
УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України та призначити покарання у виді громадських робіт на строк 80 (вісімдесят) годин.

До вступу вироку в законну силу запобіжний захід ОСОБА_4 не обирати.

Речові докази, а саме: металевий паркан, який являє собою «конвеєрну стрічку», (довжиною 7 м., висота 127 см., вага 110 кг.), переданий власниці ОСОБА_5 , на відповідальне зберігання вважати повернутим ОСОБА_5 .

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Вирок може бути оскаржений до Сумського апеляційного суду через Ямпільський районний суд Сумської області протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Суддя ОСОБА_1