Справа № 639/6464/18
Провадж. № 1-кс/639/2845/18
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 листопада 2018 року м. Харків

Слідчий суддя Жовтневого районного суду м. Харкова ОСОБА_1 , за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , заявника ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в режимі відеоконференції провадження за скаргою ОСОБА_4 , 1977 року народження, на незаконне тримання під вартою в умовах Державної установи «Харківський слідчий ізолятор», -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова зі скаргою в порядку ст. 206 КПК України, в якій посилався на його безпідставне утримання під вартою в Державної установи «Харківський слідчий ізолятор».

В обґрунтування вимог скарги ОСОБА_4 посилався на те, що обвинувальним вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21.12.2016 року, яким його призначено основне покарання у виді 8 років позбавлення волі, раніше обраний стосовно нього запобіжний захід у вигляді його тримання під вартою залишено без змін до вступу цього вироку у законну силу, без встановлення граничного строку дії вказаного запобіжного заходу. Ним у встановлений термін була подана апеляційна скарга на цей вирок. Отже, вказаний вирок не набрав законної сили, а тому наявні підстави, передбачені ст. 206 КПК України, для його звільнення з-під варти. При цьому його апеляційна скарга до цього часу розглянута не була і термін її розгляду, наразі, не визначений, що виключає точну дату набрання вироком законної сили, як і питання щодо запобіжного заходу стосовно нього. Вказані обставини, на думку ОСОБА_4 , свідчать про відсутність жодних приводів, які б могли обґрунтовувати подальше його тримання під вартою.

В судовому засіданні ОСОБА_4 підтримав вимоги скарги, посилаючись на зазначене вище.

Представник Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив скаргу розглядати за його відсутності, проти вимог скарги заперечував, вказуючи, що вирок від 21.12.2016 року є законною підставою тримання ОСОБА_4 під вартою.

Дослідивши матеріали особової справи ОСОБА_4 , матеріали судового провадження, заслухавши пояснення ОСОБА_4 , прокурора, який проти вимог скарги заперечував з підстав, аналогічних доводам представника ДУ «Харківський слідчий ізолятор», приходжу до таких висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 206 КПК України слідчий суддя зобов`язаний звільнити позбавлену свободи особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких тримається ця особа, не надасть судове рішення, яке набрало законної сили, або не доведе наявність інших правових підстав для позбавлення особи свободи.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_4 тримається під вартою в ДУ «Харківський слідчий ізолятор», яка знаходиться в межах територіальної юрисдикції Жовтневого районного суду м. Харкова.

Надаючи оцінку правомірності тримання ОСОБА_4 під вартою та відповідно наявності чи відсутності підстав його звільнення з-під варти, судом враховується таке.

Вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21.12.2016 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, та призначено покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов`язані із державною службою строком на 3 рок, з конфіскацією всього належного обвинуваченому майна на підставі приватної власності.

Вирок не набрав законної сили у зв`язку з його оскарженням, зокрема ОСОБА_4 .. Апеляційний розгляд до теперішнього часу не завершено.

Цим же вироком ухвалено міру запобіжного заходу ОСОБА_4 до вступу вироку в закону силу залишити без змін тримання під вартою в Харківській установі виконання покарань Державної пенітенціарної служби України №27 (на теперішній час ДУ «Харківський слідчий ізолятор»), з можливістю внесення застави у розмірі 2 500 мінімальних заробітних плат, що складає 3 445 000 грн.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 368 КПК України,ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити, зокрема як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.
У разі визнання особи винуватою, у резолютивній частині вироку зазначаються, окрім іншого рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, одним з видів яких є запобіжний захід. (п. 2 ч. 4 ст. 374, п. 9 ч. 1 ст. 131 КПК України)
Відповідно до ч. 1 ст. 400 КПК України подання апеляційної скарги на вирок суду зупиняє його виконання, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
При цьому, за змістом ст. 205 КПК України рішення суду щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення, а відповідно до ч. 2 ст. 534 КПК України судове рішення, яке належить виконувати негайно, підлягає безумовному виконанню.
Отже, подання апеляційної скарги на вирок Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21.12.2016 року не зупиняє дії запобіжного заходу стосовно обвинуваченого, визначеного цим вироком.
Щодо посилань ОСОБА_4 на відсутність вказівки строку, на який стосовно нього продовжено відповідний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, то вони відхиляються, адже, відповідно до ч. 1 ст. 115 КПК України, строки можуть визначатися вказівкою на подію, якою в даному випадку є набрання вироком законної сили.

Таке встановлення строку не суперечить ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, відповідно до ст. 5 Конвенції кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом:
a) законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом;
b) законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом;
c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення;
d) затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою до провадження його до компетентного органу;
e) законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг;
f) законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.
Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року N 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Отже, при тлумаченні положень Конвенції необхідно враховувати практику Європейський суд з прав людини.
В пунктах 46, 47 Рішення по справі «Руслан Яковенко проти України»(заява № 5425/11, статус остаточного 04.09.2015 року) Європейський суд з прав людини виклав таку позицію щодо застосування статті 5 Конвенції:
«Суд зазначає, що підсудний вважається таким, що перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції, з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть якщо він ще не набрав законної сили і його можна оскаржити. У зв`язку з цим Суд доходить висновку, що словосполучення «після засудження» не може тлумачитися як таке, що обмежується вироком, який набрав законної сили, оскільки це виключатиме випадки затримання під час судового засідання осіб, яких за результатами судового розгляду було засуджено і які на такий судовий розгляд з`явилися, ще будучи вільними, незалежно від доступних їм засобів юридичного захисту (див. рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoff v. Germany), від 27 червня 1968 року, С. 23, п. 9, Series А № 7). Більше того, особа, засуджена судом першої інстанції, яка перебуває під вартою до закінчення строку оскарження вироку, не може вважатися такою, що перебуває під вартою з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення за підпунктом «c» пункту 1 статті 5 Конвенції (див., зокрема, рішення у справі «Сольмаз проти Туреччини» (Solmaz v. Turkey), заява № 27561/02, п. 25, від 16 січня 2007 року).
У своїй практиці Суд неодноразово зазначав, що він бере до уваги значні розбіжності серед держав учасниць Конвенції стосовно питання про те, чи розпочинається відлік строку відбування покарання особою, засудженою судом першої інстанції, тоді як розгляд апеляційної скарги ще триває. Проте Суд повторно зазначає, що важливі гарантії статті 5 Конвенції не залежать від національного законодавства (див. рішення у справі «Б. проти Австрії» (В. v. Austria), від 28 березня 1990 року, п. 39, Series А № 175, та вищенаведене рішення у справі «Сольмаз проти Туреччини» (Solmaz v. Turkey), п. 26). Отже, навіть якщо національне законодавство держави-члена передбачає, що вирок набирає законної сили лише після завершення розгляду справи судами усіх інстанцій, попереднє ув`язнення у розумінні положень Конвенції закінчується зі встановленням вини та призначенням покарання судом першої інстанції (див. вищенаведене рішення у справі «Сольмаз проти Туреччини» (Solmaz v. Turkey), п. 26).»
Отже, в світлі практики Європейського суду з прав людини тримання ОСОБА_4 під вартою є законним ув`язненням особи після засудження її компетентним судом.
Щодо посилань заявника на тривалий строк розгляду справи (кримінального провадження) щодо нього на стадії апеляційного перегляду вироку суду першої інстанції, то слідчий суддя суду, в межах територіальної юрисдикції якого тримається під вартою ОСОБА_4 , не може перебирати на себе повноваження суду апеляційної інстанції, до повноважень якого, відповідно до ст. ст. 404, 405 КПК України, віднесено вирішення питання надання оцінки вказаним доводам та прийняття рішення про зміну чи скасування відповідного запобіжного заходу.
Таким чином, на теперішній час стосовно ОСОБА_4 діє запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, визначений вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21.12.2016 року. Вказаний запобіжний захід може бути змінено чи скасовано судом апеляційної інстанції. Дані про таку зміну або скасування запобіжного заходу матеріали особової справи ОСОБА_4 не містять. Навпаки, в них наявна копія ухвали апеляційного суду Харківської області від 01.08.2017 року, якою в задоволенні клопотання ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на інший, не пов`язаний з позбавленням волі, відмовлено. Згідно пояснень ОСОБА_4 аналогічна ухвала була прийнята судом апеляційної інстанції і у грудні 2017 року.
З огляду на викладене, обставин, які б свідчили про наявність підстав ухвалення рішення, передбаченого ч. 3 ст. 206 КПК України, судовим розглядом не встановлено, а тому в задоволенні скарги ОСОБА_4 необхідно відмовити.
Керуючись вимогами ст.ст. 206, 309, 369-376 КПК України, слідчий суддя, -

п о с т а н о в и в :

У задоволенні скарги ОСОБА_4 , 1977 року народження, на незаконне тримання під вартою в умовах Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1