Справа № 173/3/19
У Х В А Л А

09 січня 2019 року Криничанський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого слідчого судді ОСОБА_1 ,
секретаря ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с.Кринички за участю прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , законного представника неповнолітнього підозрюваного ОСОБА_5 клопотання слідчого СВ Верхньодніпровського ВП Жовтоводського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 0000010 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно:

неповнолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, учня 9 класу КЗ Верхівцевський НВК «СЗШ № 1 ДНЗ», раніше не судимого, зареєстрованого та фактично проживаючого по АДРЕСА_1 ,-

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 153 КК України, -
В С Т А Н О В И В :

Слідчий СВ Верхньодніпровського ВП Жовтоводського ВП ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області звернувся до суду із зазначеним клопотанням, посилаючись на те, що 04 січня 2019 року близько о 15 год. 30 хв. неповнолітній ОСОБА_7 перебував у лісосмузі поблизу вул.Гоголя у м.Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, де за допомогою сокири заготовлював сухі дрова для пічного опалення. В цей час поблизу вказаної лісопосадки проходив малолітній ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з яким ОСОБА_7 завів розмову, в ході якої останній, усвідомлюючи значення і суспільно-небезпечний характер власних дій, керуючись раптово виниклим злочинним умислом, спрямованим на насильницьке задоволення статевої пристрасті неприроднім способом, використовуючи безпорадний стан малолітнього потерпілого ОСОБА_8 , який внаслідок малолітства не міг усвідомлювати сутність та значення вчинюваних щодо нього дій, вказав ОСОБА_8 стати перед ним навколішки, приспустив свої штани та почав задовольняти свою статеву пристрасть неприроднім способом, що виразилося у введенні до ротової порожнини малолітнього потерпілого свого статевого органу, тобто шляхом орогенітального контакту.
Далі, у вищевказаний день та час, ОСОБА_7 , продовжуючи свої протиправні дії, направлені на вчинення насильницького задоволення статевої пристрасті неприроднім способом відносно малолітнього ОСОБА_8 , користуючись перевагою у фізичній силі та віці, із застосуванням сили, що виразилось у фізичному утриманні ОСОБА_8 своїми руками, зняв штани та нижню білизну останнього, після чого почав насильно задовольняти свою статеву пристрасть неприроднім способом, а саме шляхом проникнення статевим членом в анальний отвір малолітнього потерпілого, тобто шляхом аногенітального контакту.
Таким чином ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 153 КК України, за ознаками насильницького задоволення статевої пристрасті неприродним шляхом вчинене щодо малолітньої особи.

Причетність неповнолітнього ОСОБА_7 до вчинення кримінального правопорушення підтверджується протоколом огляду місця події, протоколом допиту законного представника потерпілого ОСОБА_8 , протоколом огляду речей потерпілого, виданих ОСОБА_8 , протоколами допиту свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками свідку ОСОБА_9 , протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками свідку ОСОБА_10 , довідкою виданою Дніпропетровською обласною дитячою клінічною лікарнею від 05 січня 2019 року, згідно якої у малолітнього ОСОБА_8 встановлена насильственна травма прямої кишки. Останній госпіталізований у відділення вказаної лікарні.
За даним фактом внесено відомості в ЄРДР за ч. 3 ст. 153 КК України.
05 січня 2019 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру за ч. 3 ст. 153 КК України.
Прокурор в судовому засіданні підтримав клопотання і посилаючись на тяжкість кримінального правопорушення, просить обрати ОСОБА_7 міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обумовлюючи тим, що підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, впливати на свідків та потерпілого, які є малолітніми. Також наголошує на необхідності обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зважаючи на суспільну небезпеку, враховуючи те, що ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, вчиненого стосовно малолітньої дитини.

Підозрюваний ОСОБА_7 , його законний представник просять не застосовувати до нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Захисник вважає запобіжний захід у вигляді тримання під вартою стосовно неповнолітнього підозрюваного занадто суворим і просить його не застосовувати.

Суд, дослідивши додані до клопотання матеріали, приходить до висновку про наявність достатньої кількості доказів для обґрунтованої підозри ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Суд вважає реальними, обґрунтованими та доведеними ризики переховування підозрюваного від органу досудового розслідування та/або суду, незаконного впливу підозрюваного на малолітніх потерпілого, свідка з метою ухилення від кримінальної відповідальності або з метою суттєвого зменшення рівня її тяжкості, нівелювання або зменшення доказової бази сторони обвинувачення, оскільки підозрюваному ОСОБА_7 може бути відоме місцезнаходження всіх речей, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, йому відомий потерпілий та свідки у кримінальному провадженні, сам підозрюваний не має достатнього ступеню соціальних зв`язків, які б спростували ризик залишення меж міста, області або країни з метою ухилення від кримінальної відповідальності за вчинення особливо тяжкого злочину.
Практика ЄСПЛ послідовна в підкреслюванні початку розслідування як етапу, коли цей ризик перешкоджання досудовому розслідування або впливу на свідків чи потерпілих може виправдовувати тримання під вартою. Цей підхід випливає з припущення, що розслідування власне і призначене для того, щоб зібрати та зберегти докази. В рішенні ЄСПЛ від 26.01.93 у справі «W. v. Switzerland», § 35 сформульовано правову позицію, що згодом потреби розслідування недостатньо виправдовують тримання підозрюваного під вартою: зазвичай цей ризик зменшується тою мірою, як просувається розслідування, збираються свідчення та здійснюється перевірка. Наразі стадія збору доказів, встановлення дійсних обставин кримінального правопорушення ще триває, що виправдовує використання найсуворішого запобіжного заходу з метою унеможливлення незаконного впливу підозрюваного на хід кримінального провадження у його "вразливій" стадії.
Практика ЄСПЛ не вбачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». Враховуючи, що санкція ч. 3 ст. 153 КК України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років, суд не вбачає наразі іншої можливості запобігти ризику переховування підозрюваного від органу досудового розслідування у інший спосіб, ніж тримання його під вартою.
Зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», суд вважає обґрунтованим клопотання слідчого про необхідність обрання щодо підозрюваного виняткового виду запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Європейський суд з прав людини неодноразово, в тому числі у його «пілотному» рішенні від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України", рішенні від 29 вересня 2011 року у справі "Третьяков проти України", рішенні від 06 листопада 2008 року у справі "Єлоєв проти України" зазначав, що тримання особи під вартою у кожному випадку повинне мати безсумнівне обґрунтування, а також що за будь-яких обставин суд зобов`язаний розглянути можливість застосування менш обтяжливих альтернативних запобіжних заходів.
При визначені можливості застосування до неповнолітнього підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд у відповідності із вимогами ст. 492 КПК України приходить до висновку, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, на переконання суду, в даному разі не здатен в повній мірі нівелювати визначені вище передбачені ст. 177 КПК України ризики, а саме не зможе утримати підозрюваного від переховування від слідства та суду, впливу, у тому числі з застосуванням погроз або насильства на малолітніх потерпілого та свідків.
Згідно ч. 3 ст. 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених ч. 4 цієї статті. Суд вважає, що з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, встановленими під час судового засідання ризиками, обґрунтованою підозрою застосування насильства під час вчинення кримінального правопорушення, застава встановленню не підлягає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 177, 182, 183, 193, 194, 492 КПК України суд, -

У Х В А Л И В :

Неповнолітньому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м.Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, підозрюваному у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 153 КК України, обрати міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Строк дії ухвали складає шістдесят днів, починаючи з 09 січня 2018 року.

Ухвала суду щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

На ухвалу суду може бути подана апеляція до Дніпровського апеляційного суду протягом 5-ти днів з моменту її проголошення, а підозрюваним, який перебуває під вартою в той же строк з моменту вручення копії ухвали.

Суддя: ОСОБА_1