КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-кп/824/456/2018 Головуючий в 1 інст.: ОСОБА_1
Категорія КК: ч.2 ст. 186 КК України Доповідач: ОСОБА_2

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 грудня 2018 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, який має на утриманні неповнолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,
-29.12.2010 року вироком Печерського районного суду м. Києва за ч. 3 ст.185 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки;
-21.06.2011 року вироком Дніпровського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України до 5 років 1 місяця позбавлення волі, звільнився в 2014 році згідно Закону України про амністію;
-17.03.2016 року вироком Дніпровського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 звільнений від відбуття основного покарання з іспитовим строком на 1 рік,
який обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,
за участю учасників кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_9 ,
в с т а н о в и л а:
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2017 року, ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК Українита призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

В силу ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання, визначеного вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 17.03.2016, остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 , у виді тримання під вартою, встановлено вважати продовженим до набрання вироком законної сили.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 встановлено відраховувати з 13.07.2017 зарахувавши у нього на підставі ч. 5 ст. 72 КК Українитермін його попереднього ув`язнення, а саме з 13.07.2017 по день набрання вироком законної сили.

Вирішено питання, щодо речових доказів.
На вказаний вирок, обвинувачений ОСОБА_6 та прокурор Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_7 подали апеляційні скарги. Обвинувачений ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить переглянути рішення суду першої інстанції в частині призначеного виду і міри покарання. В апеляційній скарзі прокурор просить вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 30.11.2017 стосовно ОСОБА_6 скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі. В іншій частині вирок залишити без змін.
Мотивуючи доводи апеляційної скарги, обвинувачений ОСОБА_6 , зазначає, що суд не вивчив об`єктивних даних, які характеризують особу обвинуваченого, та не вірно кваліфікував фактичні обставини скоєного ним правопорушення, оскільки не врахував вимоги ст. 15 КК України.
Мотивуючи доводи апеляційної скарги, прокурор зазначає, що не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, доведеність вини ОСОБА_6 та правильність кваліфікації дій останнього, вважає, що вирок суду в частині призначеного покарання є незаконним і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.
Також апелянт зазначає, що при призначенні покарання необхідним є застосування таких заходів, які надають засудженому можливість в повній мірі відчути та зрозуміти наслідки його кримінально караних діянь.

Крім того, апелянт зазначає, що відповідно до довідки ОСК УНТІ у м. Київ ОСОБА_6 дійсно раніше судимий Дніпровським районним судом м. Києва 17.03.2016 за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік. Повністю відбув призначене судом покарання.
Таким чином, ухвалюючи вирок стосовно ОСОБА_6 суд не повинен був застосовувати ст. 71 КК України.
Також, судом першої інстанції фактично не в повній мірі надано оцінку даним про підвищену суспільну небезпечність особи обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення корисливих злочинів, у тому числі тяжкого, та відбував реальне покарання у виді позбавлення волі. Після цього, маючи не зняту та непогашену судимість, вчинив нове корисливе кримінальне правопорушення за яке його звільнили від відбування покарання, тому маючи впевненість у тому, що вже не зазнає покарання знову вчинив кримінальне правопорушення проти власності.

Іншими учасниками судового провадження, які мають право подати апеляційну скаргу, вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржений.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_9 , які підтримали подану апеляційну скаргу обвинуваченого та частково заперечували щодо апеляційної скарги прокурора, прокурора ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_7 та заперечував щодо апеляційної скарги обвинуваченого, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_7 підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_6 13.07.2017 приблизно о 18:50 год. перебував на зупинці громадського транспорту «Дарницька Площа», де було людно, у зв`язку з чим у нього виник умисел на таємне викрадення чужого майна.
Продовжуючи свій умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_6 побачив раніше невідому йому жінку потерпілу ОСОБА_10 , яка чекала на громадський транспорт та підійшовши до неї став позаду.
Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 , під час того, коли потерпіла ОСОБА_10 заходила до автобусу, таємно дістав з її сумки гаманець. Однак вона відразу виявивши відсутність гаманця, почала його наздоганяти та вимагати припинити свої злочинні дії. ОСОБА_6 , розуміючи, що його дії стали носити відкритий характер, почав тікати від неї (вздовж салону автобусу) з викраденим гаманцем, та вибігши з автобусу, пересів до іншого маршрутного таксі, тим самим мав реальну можливість розпорядитись викраденим майном, де внаслідок переслідування з боку потерпілої, був затриманий сторонніми громадянами та переданий працівникам поліції.
Таким чином судом першої інстанції дії обвинуваченого ОСОБА_6 кваліфіковано за ч. 2 ст. 186 КК України, як умисне відкрите викрадання чужого майна (грабіж), вчиненого повторно.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах поданих апеляційних скарг.
Як вбачається з вироку, свої висновки щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, суд першої інстанції обґрунтував на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені сукупністю доказів, досліджених під час судового розгляду та які суд оцінив у відповідності до вимог, передбачених ст.94 КПК України, з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Так, обвинувачений ОСОБА_6 в суді першої інстанції вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України не визнав та пояснив, що у цій ситуації, у світлі, фактичних обставин справи, ним був учинений не грабіж, а крадіжка, з огляду на те, що його дії в цій ситуації, потерпілою помічені не були саме у момент викрадення майна.
Вказані показання обвинуваченого суд визнав належними оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, є допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України.

В основу обвинувального вироку судом першої інстанції покладено показання потерпілої ОСОБА_10 , оскільки остання була попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та їх показання узгоджуються з іншими доказами по справі.
Так, допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_10 , підтвердила викладені в обвинувальному акті обставини вчинення кримінального правопорушення в частині його часу, місця, способу вчинення, зокрема, вказала на те, що у момент вчинення самого злочину відносно неї, вона, як потерпіла особа, усвідомлювала характер вчинюваних винною особою відносно неї дій, зокрема, остання зазначила, що розмовляючи по телефону, вона боковим зором бачила поряд чоловіка, яким в подальшому виявився саме обвинувачений, зрозуміла що він вчиняє відносно неї неправомірні дії й наздоганяла обвинуваченого вздовж салону автобусу. З урахуванням того, що останній вибігши з одного автобусу, пересів до іншого маршрутного таксі, вона також продовжувала переслідувати його, вимагаючи повернути викрадений гаманець. Саме в маршрутному таксі його було затримано небайдужими громадянами, які залишалися разом з ними до прибуття працівників поліції.
Тобто, цими показаннями, які є процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК України, підтверджуються обставини визначені ст. 91 даного Кодексу.

Також судом першої інстанції було допитаною у суді, свідка ОСОБА_11 , яка охарактеризувала обвинуваченого, як особистість, яка має належні соціальні зв`язки, вказала, що на його утриманні перебуває їх син ОСОБА_12 2006 року народження.
В свою чергу, з досліджених судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні, документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення, тощо відомостей, судовим слідством було встановлено наступне.

З протоколу огляду місця події від 13.07.2017 з фототаблицею до нього вбачається, що слідчим СВ Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_13 за участю понятих ОСОБА_14 та ОСОБА_15 в період часу з 19:50 по 20:00 (а.п. 62-63, 66-68) була оглянута ділянка місцевості, яка знаходиться біля зупинки громадського транспорту «Березняки» в напрямку мосту «Патона» у м. Києві. Під час огляду у обвинуваченого було виявлено та вилучено майно потерпілої.
Також у протоколі вказано, що як пояснив обвинувачений він викрав дані речі у невідомих йому раніше осіб.
Порушень вимог ст.ст. 104-106, 234, 237, 223 КПК України судом не встановлено та сторонами не доведено.

Суд першої інстанції також врахував, що даний протокол було підписано обвинуваченим без будь-яких зауважень та доповнень, у тому числі в частині його пояснень про викрадення саме ним майна потерпілої.
З протоколу огляду предметів від 19.07.2017 з фототаблицею здійсненого слідчим СВ Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_16 , в період часу з 10:00 по 10:20 (а.п. 69-70, 71-75) слідує, що серед майна, яке було виявлено у обвинуваченого, згідно протоколу огляду місцевості від 13.07.2017 є речі потерпілої, як-то: грошові кошти, дисконтні карти, розрахунковий лист на її ім`я.
Як наслідок, цими відомостями, які є процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК України, підтверджуються обставини визначені ст. 91 даного Кодексу та сам алгоритм та механізм вчинення злочину, який кореспондується з показаннями наданими потерпілою у суді, тобто з обставинами вчинення кримінального правопорушення визнаними судом доведеними.

Вказані документи суд першої інстанції визнав належними і допустимими доказами, оскільки останні відповідають вимогам КПК України, а безпосередньо порушень вимог ст.ст. 87, 99 КПК України, судом не встановлено та сторонами не доведено, з чим погоджується колегія суддів.
Протокол огляду від 13.07.2017 складеного на Дарницькій площі у м. Києві, суд визнав неналежним доказом, оскільки останній сам по собі однозначно та в категоричній формі не підтверджує фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню у справі.
Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Суд першої інстанції врахував вищевикладені докази, які були надані суду у ході розгляду провадження. Визнав їх належними і допустимими, встановив, що висловлені стороною захисту доводи та докази в частині кваліфікації дій обвинуваченого є сумнівними з вищезазначених у судовому рішенні підстав, а наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series Aзаява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року).

За таких обставин, враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, прийшов до обгрунтованого висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за обставин, встановлених судом.

Також судом першої інстанції враховано позицію обвинуваченого стосовно того, що він вчинив крадіжку, а не грабіж, та надано їй правову оцінку, яка полягає в наступному.
Так, з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.1999 "Про судову практику у справах про злочини проти власності" слідує, що крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.
Грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.
Розрізняючи крадіжку і грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій.
У цій ситуації, в ході судового розгляду в суді першої інстанції встановлено, що потерпіла усвідомлювала характер вчинюваних винною особою дій, тож, суд кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_6 , саме за ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки він своїми умисними діями вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), повторно.

Також судом першої інстанції не встановлено підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Таким чином, оцінивши досліджені в судовому засіданні вищевказані докази, суд першої інстанції обґрунтовано визнав ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України.

Така кваліфікація йогодій є правильною, у відповідності до встановлених фактичних обставин, вчиненого кримінального правопорушення.
При призначенні міри та обранні строку покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення відповідно до вимог ст. 12 КК України, яке віднесене кримінальним законом до категорії тяжких злочинів, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; його поведінку під час та після вчинення злочинних дій, а також те, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має постійне місце реєстрації та проживання, його стан здоров`я, невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя ОСОБА_6 , який не працює, раніше судимий, не одружений, наявність на утриманні членів родини, які у розумінні Сімейного Кодексу України, являються учасниками сімейних правовідносин з останнім, що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає не належні соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення, щодо необхідної міри покарання, та прийшов до висновку за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 186 КК України у виді позбавлення волі із визначенням остаточного покарання у порядку ст. 71 даного Кодексу.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому судом першої інстанції визнано наявність на утриманні дитини.
Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Обставину, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_6 щире каяття, яка була встановлена під час досудового розслідування, як про те вказано в обвинувальному акті суд першої інстанції не вбачав, оскільки щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, тобто характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
У судовому засіданні обвинувачений свою вину не визнав, надав показання про спосіб вчинення злочину, які в ході судового слідства визнані такими, що не випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту, критично свої дії не оцінив, що в своїй сукупності свідчить про те, що він не розуміє тяжкість наслідків від своїх дій та щиро не кається, дійсно не бажає виправити ситуацію, що склалася з його вини, такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає належними та обґрунтованими, та крім того такої обставини, як щире каяття не було встановлено і під час апеляційного розгляду.
Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування ст. 69 КК України, чи норм ст. 69-1 КК України до обвинуваченого, суд першої інстанції не знайшов, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані, з чим також погоджується колегія суддів. А тому визначена даним вироком міра покарання ОСОБА_6 у виді позбавлення волі є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.
Проаналізувавши зазначене, та даючи йому оцінку з юридичної точки зору, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, як щодо кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК України, доведеності його винуватості, виду та міри покарання.
Разом з тим колегія судді вважає слушними доводи прокурора в частині того, що суд першої інстанції безпідставно застосував норми ст. 71 КК України, оскільки обвинувачений ОСОБА_6 вчинив злочин за даним вироком після відбуття покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 17.03.2016 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 звільнено від відбуття основного покарання з іспитовим строком на 1 рік, виходячи з наступного.

Як вбачається з ч. 1 ст. 165 КВК України іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду.
В даному випадку вирок Дніпровського районного суду м. Києва було проголошено 17.03.2016, тобто іспитовий строк ОСОБА_6 в даному випадку мав би закінчитися 17.03.2017 року, а кримінальне правопорушення, за яке ОСОБА_6 визнано винним даним вироком, було вчинено 13.07.2017 року, тобто після закінчення іспитового строку призначеного попереднім вироком.
Враховуючи зазначене колегія суддів приходить до висновку, про необхідність виключення з даного вироку посилання суду першої інстанції в мотивувальній частині вироку на положення ст. 71 КК України, та зміни в цій частині вироку суду без призначення остаточно покарання на підставі ст. 71 КК України.
В іншій частині доводи апеляційної скарги прокурора про те, що судом першої інстанції фактично не в повній мірі надано оцінку даним про підвищену суспільну небезпечність особи обвинуваченого, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Також слід зазначити, що всі обставини в цій частині в повній мірі враховані судом першої інстанції, їм надано оцінку як окремо так і в їх сукупності.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що суд першої інстанції не врахував об`єктивних даних, які характеризують особу обвинуваченого та не вірно кваліфікував його дії також є безпідставними з наведених вище мотивів.
Стовно того, що судом першої інстанції не враховано ст. 15 КК України, слід зазначити наступне, грабіж визнається закінченим з моменту, коли винна особа вилучила майно і має реальну можливість розпорядитися чи користуватися ним.В даному випадку обвинувачений ОСОБА_6 , мав можливість розпорядитися викраденим майном, про те, його дії були зупиненні вже після того як він вчинив грабіж, та був затриманий за певних обставин, що не залежали від його подальших дій. Тому суд першої інстанції правильно встановив, що обвинувачений ОСОБА_6 , вчинив закінчений злочин, а не замах на злочин, про що зазначає апелянт.
Інших переконливих доводів апеляційної скарги, які б безумовно спростовували висновки суду у вироку та були підставою для його скасування або зміни, апелянтом не наведено і при розгляді апеляційної скарги не встановлено.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_7 , - задовольнити частково.
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2017 року, яким ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, - змінити.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Виключити з мотивувальної та резолютивної частини вироку суду посилання на застосування положень ст. 71 КК України.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченою - в той же строк з дня вручення їй копії даної ухвали.

Судді:

_____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

.