Справа №591/7004/16-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/25/18 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Незаконне заволодіння транпортним засобом
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_9 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 11 січня 2018 року, відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Суми, українця, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, не одруженого, не працюючого, мешканця АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу 25.01.2011 року за ч. 3 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

У поданих апеляційних скаргах:

- захисник ОСОБА_9 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що призвело до неправильного застосування до ОСОБА_8 закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок суду щодо обвинуваченого скасувати та закрити провадження по справі у зв`язку з відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України;

- прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_10 просила вирок суду щодо ОСОБА_8 скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Ухвалити свій вирок, за яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України та призначити покарання у виді 6 років позбавлення волі.

В подальшому прокурор в порядку ст.403 КПК України від апеляційної скарги відмовився.

Вироком Зарічного районного суду м. Суми від 11 січня 2018 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та за цим Законом призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі, без конфіскації майна.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз в розмірі 1430,65 грн.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

В обґрунтування вимог поданих апеляційних скарг:

- захисник ОСОБА_9 в апеляційній скарзі з доповненнями посилається на відсутність в діях ОСОБА_8 об`єктивної сторони складу злочину, оскільки його дії по заволодінню автомобілем є цивільно-правовими відносинами, що випливає з договору на виконання ремонтних робіт автомобіля.

З посиланням на п.п.15, 18 постанови пленуму ВСУ № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» захисник вважає, що ОСОБА_8 не є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, оскільки він мав вільний доступ до транспортного засобу, а тому слід вважати, що ОСОБА_8 без належного дозволу власника здійснив поїздку на закріпленому за ним автомобілі.

Крім цього, захисник вважає безпідставним висновок суду про виникнення умислу у ОСОБА_8 на заволодіння автомобілем потерпілого ще 21.10.2017 р., тобто відразу після його передачі власником у тимчасове володіння ОСОБА_8 для проведення ремонтних робіт на термін з 21 по 24.10.2016 р.;

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Також захисник ОСОБА_9 подавала заперечення на апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, в яких вказувала на необґрунтованість вимог прокурора та просила її відхилити, а вирок суду стосовно ОСОБА_8 скасувати, закривши провадження по справі у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України на підставі поданої нею апеляційної скарги.

Як визнав доведеним суд першої інстанції, 21.10.2016 року, близько 15.00 год., ОСОБА_8 , перебуваючи на території гаражних приміщень за адресою: м. Суми, пров. Громадянський, 8, в яких він виконував малярні роботи, для часткового фарбування отримав від ОСОБА_11 транспортний засіб «Сhегу Тіggо», д.н. НОМЕР_1 , чорного кольору, легковий універсал-В, 2008 року випуску, та комплект ключів від нього. Вартість автомобіля згідно висновку автотоварознавчої експертизи №1175 від 28.11.2016 р., становила 176231,20 грн.

Проводячи малярні роботи транспортного засобу «Сhегу Тіggо», д.н. НОМЕР_1 , у ОСОБА_8 виник умисел на незаконне заволодіння даним транспортним засобом, з метою використання його для приватної поїздки по м. Суми.

Так, 23.10.2016 року, близько 03.00 год., ОСОБА_8 , діючи повторно, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на території гаражних приміщень розташованих за адресою м. Суми, пров. Громадянський, 8, користуючись відсутністю власника транспортного засобу - ОСОБА_11 , за допомогою ключа від замка запалювання запустив двигун автомобіля «Сhегу Тіggо», д.н. НОМЕР_1 , та не маючи законної підстави на користування вказаним транспортним засобом, поїхав на ньому у власних справах по м. Суми, однак близько 03.40 год. в районі буд. № 23 по вул. Горького в м. Суми був зупинений працівниками поліції.

Заслухавши доповідь головуючого-судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу подану захисником ОСОБА_9 , прокурора ОСОБА_6 , яка вважала вирок законним та обґрунтованим і просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу.

Статтею 94 КПК України визначено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України, незважаючи на невизнання ним своєї вини, ґрунтується на наданих стороною обвинувачення та досліджених під час судового розгляду доказах, які отримали належну оцінку.

Так, з показань потерпілого ОСОБА_11 в судовому засіданні вбачається, що 21.10.2016 р. він за домовленістю на території гаражних приміщень, розташованих за адресою АДРЕСА_2 , передав ОСОБА_8 транспортний засіб «Сhегу Тіggо», д.н. НОМЕР_1 , для часткового фарбування та комплект ключів від нього. Під час передачі він повідомив ОСОБА_8 , що забороняє йому керувати транспортним засобом та на аркуш паперу переписав покази спідометра. 23.10.2016 р., близько 04.00 год. йому зателефонували працівники поліції і повідомили, що його авто затримано по вул. Горького в м. Суми, біля ДК «Фрунзе», авто керував ОСОБА_8 у нетверезому стані.

Свідок ОСОБА_12 суду підтвердив, що в жовтні 2016 року він разом з ОСОБА_11 приїхали на «СТО», що розташоване за адресою м. Суми, пров. Громадянський, 8, де останній передав для виконання малярних робіт свій авто «Сhегу Тіggо» ОСОБА_8 .

Свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 суду пояснили, що вони у складі екіпажу патрульної поліції 23.10.2016 р., близько 03.00 год. зупинили авто «Сhегу Тіggо», д.н. НОМЕР_1 , яким керував, як пізніше з`ясували, ОСОБА_8 у стані алкогольного сп`яніння, не маючи будь-яких документів на вказане авто, в послідуючому було встановлено власника авто. Також за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння на ОСОБА_8 було складено протокол.

Свідок ОСОБА_15 , суду пояснив, що в один із днів жовтня 2016 року він дав ОСОБА_8 ключі від боксу для здійснення малярних робіт, який розташований за адресою м. Суми, пров. Громадянський, 8. Пізніше, в цей день виявив, що бокс відкритий, ключі від боксу лежали на столі. В послідуючому дізнався, що ОСОБА_8 був затриманий працівниками поліції.

Крім наведених показань потерпілого ОСОБА_11 та свідків, вина обвинуваченого підтверджується зокрема такими матеріалами кримінального провадження:

- копією постанови Ковпаківського райсуду м. Суми від 17.11.2016 року, згідно якої ОСОБА_8 був притягнутий до відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП за керування транспортним засобом «Сhегу Тіggо», д.н. НОМЕР_1 23.10.2016 року в 03:45 годин по вулиці Горького, 23, тобто авто, яке належить ОСОБА_11 (а.п.36);

- даними висновку Сумського СОНД від 23.10.2016 року підтверджується, що ОСОБА_8 керував авто в стані алкогольного сп`яніння (а.п.134);

- даними протоколу огляду місця події від 17.12.2016 року, згідно до якого в боксі за адресою м. Суми, пров. Громадянський, 8, ОСОБА_8 здійснював малярні роботи автомобіля «Сhегу Тіggо», д.н. НОМЕР_1 , належного ОСОБА_11 (а.п.135-138);

- даними висновку автотоварознавчої експертизи №1175 від 28.11.2016 р. встановлено вартість автомобіля «Сhегу Тіggо», д.н. НОМЕР_1 , а саме 176231,20 грн. (а.п.140-144).

Дослідивши вказані докази та оцінивши їх з точки зору належності, допустимості та достовірності, суд першої інстанції обґрунтовано визнав їх достатніми для доведення винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що представлені стороною обвинувачення докази в своїй сукупності та взаємозв`язку доводять винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, а саме в незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому повторно.

Цим самим спростовуються апеляційні доводи сторони захисту про те, що наявними в матеріалах провадження доказами не доводиться винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Не підтверджуються матеріалами провадження і доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_8 не може нести відповідальність за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, оскільки мав вільний доступ до вказаного автомобіля, а також щодо відсутності його в діях об`єктивної сторони складу зазначеного злочину, оскільки його дії по заволодінню автомобілем є цивільно-правовими відносинами.

Відповідно до п.1 примітки до ст.289 КК України під незаконним заволодінням транспортним засобом у цій статті слід розуміти вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі.

Так, пунктом 18 Постанови пленуму ВСУ № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» на які прямо посилається в своїй апеляційній скарзі захисник, визначено, що суб`єктом злочину, передбаченого ст.289 КК, не можна визнавати осіб, які є співвласниками або законними користувачами транспортного засобу; працівників підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, котрі без належного дозволу здійснили поїздку на закріпленому за ними транспортному засобі; а також службових осіб, наділених повноваженнями щодо використання чи експлуатації транспортних засобів.

В нашому ж випадку до ОСОБА_8 вказаний пункт постанови застосувати не можливо, оскільки він, не був ні співвласником ні законним користувачем транспортного засобу; він не являвся працівником підприємств, установ, організацій, який без належного дозволу здійснив поїздку на закріпленому за ними транспортному засобі (тим паче що ОСОБА_8 офіційно не працював і жодного транспортного засобу за ним закріплено не було), а також ОСОБА_16 не є службовою особою, яка наділена повноваженнями щодо використання чи експлуатації транспортних засобів. Та обставина, що ОСОБА_8 повинен був, за усною домовленістю, виконати часткове фарбування кузова авто, аж ніяким чином на надає права такій особі (що здійснює фарбування кузова) використовувати авто чи експлуатувати його.

Також колегія суддів враховує і покази допитаного в суді першої інстанції потерпілого ОСОБА_11 та свідків ОСОБА_13 і ОСОБА_14 , які наведені судом у вироку,з яких вбачається, що ОСОБА_8 самовільно, без будь-якого права заволодів автомобілем марки «Сhегу Тіggо», д.н. НОМЕР_1 , та в цей же день розпорядився ним на власний розсуд, здійснивши поїздку по м. Суми.

Зокрема, згідно показів потерпілого ОСОБА_11 , будь-яких домовленостей з приводу використання ОСОБА_8 в особистих цілях між ним та обвинуваченим досягнуто не було. Потерпілий прямо вказав, що під час передачі автомобіля та ключів до нього повідомляв ОСОБА_8 , що забороняє йому керувати транспортним засобом та з цією метою переписав покази спідометра.

За показами свідків ОСОБА_13 і ОСОБА_14 , коли був затриманий автомобіль потерпілого під керуванням ОСОБА_8 , останній жодних реєстраційних документів на автомобіль не мав.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав показання потерпілого та свідків належними, допустимими та достовірними доказами, врахувавши, що вони є послідовними та логічними, узгоджуються як між собою, так і з викладеними в обвинувальному акті фактичними обставинами справи. Доказів на підтвердження причин, з яких потерпілий або ж свідки могли обмовити обвинуваченого, стороною захисту не надано і судом не встановлено.

В той же час, невизнання вини обвинуваченим та позиція сторони захисту про те, що ОСОБА_8 не мав умислу на незаконне заволодіння транспортним засобом, що сама поведінка потерпілого свідчить про те, що останній дозволив, з метою здійснення ремонту авто, керувати ним, тобто посилання на відсутність основної ознаки злочину, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України: «незаконність заволодіння», правильно розцінені судом першої інстанції способом уникнути обвинуваченим кримінальної відповідальності та трактування захисником вимог закону на свій лад на користь обвинуваченого, оскільки це спростовується показаннями потерпілого ОСОБА_11 , який під час судового розгляду категорично заперечив факт надання дозволу ОСОБА_8 на користування своїм автомобілем.

У цьому аспекті колегія суддів також відмічає, що незаконне заволодіння транспортним засобом здійснюється особою, яка в жодному разі (родинні чи службові відносини) не пов`язана з його власником, поза як така особа не має навіть здогадного права на використання цього транспортного засобу.

Всупереч доводів апеляційної скарги захисника, автомобіль «Сhегу Тіggо», д.н. НОМЕР_1 , в користуванні ОСОБА_8 не перебував і за ним не був закріплений, оскільки останній офіційно не працевлаштований (автомеханік, слюсар тощо) та фактично як фізична особа мав з ОСОБА_11 усну домовленість про часткове фарбування даного транспортного засобу, не маючи права на відповідальне використання автомобіля в режимі руху.

На думку колегії суддів, доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника, не спростовують висновків суду про незаконне заволодіння обвинуваченим ОСОБА_8 транспортного засобу, оскільки доведено, що останній протиправно вилучив транспортний засіб із чужого володіння і розпоряджався ним поза волею власника для задоволення своїх особистих потреб.

Щодо безпідставності висновку суду про виникнення умислу у ОСОБА_8 на заволодіння автомобілем потерпілого ще 21.10.2016 р., то слід зазначити, що згідно фактичних обставин кримінального провадження, встановлених судом, умисел на заволодіння транспортним засобом у обвинуваченого виник не 21.10.2016 р., як зазначає захисник в апеляційній скарзі, а безпосередньо в ході проведення малярних робіт.

Таким чином, за встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження, дії ОСОБА_8 суд правильно кваліфікував за ч. 2 ст. 289 КК України як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно.

У зв`язку з цим, доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також щодо необхідності закриття провадження по справі у зв`язку з відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, є непереконливими і спростовуються вищенаведеним.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, місцевий суд відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину; обставини, що пом`якшують покарання, зокрема те, що обвинувачений посередньо характеризується, відшкодував потерпілому заподіяні матеріальні збитки, обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння; особу винного, який раніше не одноразово засуджувався, його дії по вчиненню злочинів носять системний характер, не розкаявся, а також думку потерпілого, який просив суд суворо не карати обвинуваченого, та прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначити покарання за скоєний ним злочин у межах санкції ч.2 ст.289 КК України, в її мінімальному розмірі, а саме у виді позбавлення волі на строк 5 років, без призначення додаткового покарання у вигляді конфіскації майна.

На думку колегії суддів, саме таке покарання є необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Апеляційним переглядом не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при ухваленні судового рішення, а тому колегія суддів вирок суду щодо ОСОБА_8 залишає без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 без задоволення.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 11 січня 2018 року відносно ОСОБА_8 , залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4