КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 11-кп/824/603/2019 Головуючий у І-й інст.: ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст. 186 КК України Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

Головуючого: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засідання ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду, із застосуванням відеоконференцзв`язку з Черкаським слідчим ізолятором, матеріали виділеного кримінального провадження № 0002473 від 07.03.2017 щодо обвинуваченого за ч. 2 ст. 186 КК України,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 28.07.2009 року Монастирищенським районним судом Черкаської області за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком на 2 роки; 21.12.2009 року Монастирищенським районним судом Черкаської області за ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, звільнений 19.04.2013 по відбуттю строку покарання,

за апеляційною скаргою прокурора Київської місцевої прокуратури № 9 ОСОБА_7 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 05 травня 2017 року,
за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 05 травня 2017 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому, що він 07.03.2017, приблизно о 01.00 год. разом з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , вирок відносно яких набув законної сили, знаходячись за адресою: м. Київ, площа Вокзальна, 1, поруч з приміщенням Приміського залізничного вокзалу ст. Київ-Пасажирський, вступивши між собою в злочинну змову та реалізуючи свій злочинний умисел, підішли до ОСОБА_11 та, відвівши його в більш безлюдне місце під приводом надання йому допомоги, з метою подолання можливого опору, почали наносити йому численні удари руками, ногами по голові та тулубу від чого останній втратив рівновагу і впав на землю, відчувши фізичний біль, тим самим останні застосували до нього насильство, що не є небезпечним для життя і здоров`я, спричинивши потерпілому тілесні ушкодження, які відносяться до легких тілесних ушкоджень (за критерієм тривалості розладу здоров`я).
Продовжуючи свої злочинні дії, діючи відповідно до розподілених ролей, ОСОБА_6 ОСОБА_9 разом з ОСОБА_10 викрав у потерпілого ОСОБА_11 майно на загальну суму 24500 грн., після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_12 , не оспорюючи фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення та правильність юридичної кваліфікації дій обвинуваченого, посилаючись на неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність, а саме безпідставне застосування ст. 75 КК України, просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з його м`якістю та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На думку апелянта, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_13 покарання із застосуванням ст.75 КК України, судом першої інстанції не наведено переконливих доводів щодо можливості його виправлення без ізоляції від суспільства, і такі дані в матеріалах кримінального провадження відсутні, і в суді їх не отримано.
Вважає, що поза увагою суду залишилися дані про особу обвинуваченого ОСОБА_14 , зокрема, що він раніше судимий за вчинення злочину проти власності та незважаючи на не погашену і не зняту у встановленому законом порядку судимість, вчинив новий злочин проти власності, який відноситься до категорії тяжких і це свідчить про те, що звільнення його від відбування покарання з випробуванням не відповідає меті покарання та суперечить принципу індивідуалізації покарання, який міститься в статті 65 КК України,
Також вважає, що суд не врахував того, що обвинувачений вже звільнявся на підставі ст.75 КК України від відбуття покарання з випробуванням, однак під час іспитового строку знову вчинив умисний злочин.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення обвинуваченого, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_14 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за обставин викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються наявними у ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорювалися раніше і не оспорюються тепер, а тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин, кваліфікація дій ОСОБА_14 за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, за попередньою змовою групою осіб, є правильною.
Відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Водночас положення ст. 50 КК України визначають, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.
Згідно з вимогами ст. 75 КК України, якщо суд при призначені покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.
Зі змісту вироку вбачається, що призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд дотримався вимог ст. 65 КК України, належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів, врахував обставину, що пом`якшує покарання щире каяття, та відсутність обставин, які його обтяжують, а також дані, що характеризують особу обвинуваченого.
Зокрема, суд врахував, що ОСОБА_6 раніше судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, характеризується задовільно, та з урахуванням наведених обставин, дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства, зі звільненням його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з іспитовим строком на 3 роки, оскільки у даному випадку саме такий захід буде пропорційним переслідуваній меті держави виправлення та попередження вчинення нових злочинів, тобто призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого та створить у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 має одну не зняту та не погашену судимість і у даному кримінальному провадженні злочину під час іспитового строку не вчиняв, а отже довід апеляційної скарги прокурора про неврахування судом такої обставини є безпідставним.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що судом не наведено переконливих доводів щодо можливого виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, є безпідставними, оскільки дані про особу ОСОБА_6 оцінені судом належним чином у сукупності з іншими обставинами провадження, тобто, з урахуванням тяжкості злочину, наслідків вчиненого, наявності пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин.

Відповідно до статті 10 Конвенції «Про захист прав і основоположних свобод людини», яка є нормою прямої дії, для того, щоб втручання у право людини було виправданим, воно має бути не лише законним, а й необхідним, тобто пропорційним меті, з якою воно здійснюється. Тобто, повинно бути дотримано справедливий баланс між інтересами суспільства та обов`язком захисту прав окремої людини.
Європейський Суд з прав людини особливо ретельно розглядає справи, у яких стягнення, застосовані за ненасильницьку поведінку, включають в себе покарання у виді позбавлення волі (рішення ЄСПЛ у справі Швидка проти України та Заїченко проти України). Суд вказує, що при оцінці пропорційності втручання слід враховувати, серед інших чинників, характер та суворість застосованих стягнень. Це означає, що Національний суд, як орган державної влади, повинен обмежувати права людини лише настільки, наскільки цього потребують інтереси суспільства і лише на підставі Закону.

Отже, з урахуванням пом`якшуючої покарання обставини та відсутності обтяжуючих обставин у кримінальному провадженні, тяжкості вчиненого злочину, вчиненого вперше, відсутності цивільного позову, даних про особу ОСОБА_6 , колегія суддів вважає, що такий захід, як позбавлення волі ОСОБА_6 , який пропонує прокурор в апеляційній скарзі, є непропорційним заходом держави переслідуваній меті виправлення особи та попередження нових злочинів, і це в достатній мірі враховано судом 1-ї інстанції.

Таким чином, виходячи з того, що істотних порушень вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції не допущено, підстав для висновку про неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та м`якість призначеного ОСОБА_6 покарання, як вказує прокурор, колегією суддів не встановлено, а тому апеляційна скарга прокурора має бути залишена без задоволення, а вирок суду щодо ОСОБА_6 - без зміни.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури № 9 ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 05 травня 2017 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України без зміни.

Касаційна скарга може бути подана до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді _____________ _________________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3