Справа № 161/6931/18 Провадження №11-кп/802/103/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст. 286 КК УкраїниДоповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

представника потерпілих адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0000087 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_10 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.09.2018 щодо ОСОБА_10 ,

В С Т А Н О В И В :

Даним вироком ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та житель АДРЕСА_1 , громадянин України, одружений, працюючий водієм автобуса у ПП «Миткалик Л.У», у відповідності до ст.89 КК України раніше не судимий, -

засуджений за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

До вступу вироку в законну силу обрано обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання та покладено на нього обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України, а саме:

- не відлучатися із населеного пункту місто Луцьк, в якому він проживає, без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та роботи;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Строк відбуття основного покарання у виді позбавлення волі обвинуваченому ОСОБА_10 визначено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання в частині взяття обвинуваченого під варту.

Вироком вирішено питання процесуальних витрат та речового доказу.

Згідно з вироком суду ОСОБА_10 визнаний винним у тому, що він 03.02.2018 близько 17.50 год., керуючи технічно справним пасажирським автобусом, марки «Богдан А09202», р.н. НОМЕР_1 , здійснюючи рух по вул.Шевченка, неподалік буд. № 50, що в с.Липини, Луцького району, Волинської області, в напрямку центра селища, був не уважний, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагував на її зміну, не вибрав в установлених межах безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати транспортний засіб та безпечно керувати ним, з моменту виникнення небезпеки для руху пішохода, яку він міг об`єктивно спроможний виявити, не вжив своєчасних заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки керованого ним транспортного засобу, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода потерпілого ОСОБА_13 , який переходив проїзну частину дороги зліва на право, відносно руху автобуса.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження, які стосовно живих осіб належать до тяжких, як небезпечних для життя в момент спричинення, а в подальшому - 11.02.2018 викликали смерть потерпілого.

В прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, стало порушення водієм п.2.3 б, 12.3 Правил дорожнього руху.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_10 своїми необережними діями, які виразилися в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_13 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України.

У поданій на вирок апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 просить вирок суду щодо нього скасувати та ухвалити новий, виправдувальний вирок. Вважає, що вирок суду не відповідає фактичним обставинам кримінального правопорушення та є незаконним. Зокрема, суд при ухваленні вироку безпідставно не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_14 , яка найкраще бачила обставини події, однак врахував показання свідка ОСОБА_15 , який в судовому засіданні зазначив, що ОСОБА_10 відволікся від керування транспортним засобом, бо розмовляв по телефону. Однак, під час досудового розслідування свідок не вказував таких обставин. Крім того, суд посилався на протокол проведення слідчого експерименту, згідно з яким ОСОБА_10 міг бачити пішохода з відстані 41,66 м. Проте, в судовому засіданні встановлено, що на момент ДТП вже було темно, дорога була мокра, що свідчить про те, що він не міг бачити пішохода з такої відстані та зробив все можливе, щоб уникнути ДТП.

В своїй апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду в частині призначеного покарання обвинуваченому скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання особі обвинуваченого та тяжкості кримінального правопорушення, внаслідок м`якості. Просить ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 призначити за ч.2 ст.286 КК України 7 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Посилається на те, що суд першої інстанції при обранні міри покарання обвинуваченому не в повному обсязі враховано характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину. Зокрема, що внаслідок дій обвинуваченого настали тяжкі і незворотні наслідки у вигляді смерті людини. Також не враховано ставлення ОСОБА_10 до вчиненого злочину, його наслідків, заперечення вини та порушення зі своєї сторони ПДР, які стали причиною ДТП, відсутність щирого каяття, а також невідшкодування шкоди потерпілим.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, основні доводи апеляційних скарг, пояснення обвинуваченого, який підтримав свою апеляційну скаргу та заперечив доводи апеляційної скарги прокурора, прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора та заперечувала апеляцію обвинуваченого, потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , та їх представника ОСОБА_9 , які заперечували апеляційну скаргу обвинуваченого, а щодо апеляційної скарги прокурора покладалися на розсуд суду, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого та прокурора до задоволення не підлягають з таких підстав.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи і його висновок про доведеність винності ОСОБА_10 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, ґрунтується на об`єктивно досліджених доказах, які всебічно і повно перевірені судом з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, яким суд дав належну оцінку.
Так, винуватість ОСОБА_10 у скоєнні кримінального правопорушення доводиться доказами, дослідженими судом під час судового розгляду.
Згідно з показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_15 , який знаходився поруч з водієм і бачив потерпілого ОСОБА_13 , причиною дорожньо-транспортної пригоди стало те, що обвинувачений ОСОБА_10 , під час руху, розмовляючи по телефону, відволікся від спостереження за керуванням транспортним засобом, однак він мав змогу бачити пішохода - потерпілого ОСОБА_13 ..
Зазначені показання свідка об`єктивно стверджуються висновком судової авто-технічної експертизи №8286 від 20.04.2018 року, згідно з яким у ситуації, що розглядається водій автобуса, марки «Богдан», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_10 повинен був діяти у відповідності до вимог, передбачених п.12.2; п.12.4 та п.12.3 ПДР, а саме: рухатись зі швидкістю не більше 50 км/год., а в момент виникнення небезпеки для руху, негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, при дотриманні яких, водій обвинувачений ОСОБА_10 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_13 .
Протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, від 03.02.2018 року із схемою та фото таблицями до нього зафіксовано напрямок руху та місце наїзду транспортним засобомавтобусом, марки «Богдан», номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням обвинуваченого ОСОБА_10 на потерпілого ОСОБА_13 , що мало місце по вул. Шевченка, що в с. Липини, Луцького району, Волинської області, наявність характерних пошкоджень на лівій стороні лобового скла та фари вказаного автобуса, який визнаний речовим доказом у справі.
Висновком експерта №77 від 29.03.2018 року стверджується, що транспортний засіб автобус, марки «Богдан А09202», р.н. НОМЕР_1 , яким керував обвинувачений ОСОБА_10 , в момент наїзду на потерпілого ОСОБА_13 , з технічної точки зору, система рульового керування, робоча гальмова система та ходова частина автобуса, знаходились в працездатному стані, що свідчить про те, що обвинувачений ОСОБА_10 , керував технічно справним транспортним засобом, а тому міг та був об`єктивно спроможний виявити, з моменту виникнення небезпеки для руху пішохода, вжити своєчасних заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки керованого ним транспортного засобу, з метою уникнення наїзду на пішохода потерпілого ОСОБА_13 , який переходив проїзну частину дороги зліва на право, відносно руху автобуса.
Протоколом проведення слідчого експерименту за участі ОСОБА_10 , свідків: ОСОБА_15 та ОСОБА_16 із схемою та фото таблицями до нього від 11.04.2018 року, відповідно до якого в ході перевірки видимості пішохода встановлено, що з робочого місця водія пасажирського автобуса, марки «Богдан», чітко видно пішохода на проїзній частині дороги, з відстані близько 41,66 м., що під час проведення такої слідчої дії, засвідчили всі її учасники, зокрема і сам ОСОБА_10 .
Згідно з протоколом огляду трупа від 11.02.2018 та висновком експерта №95 від 05.03.2018, якими було оглянуто труп ОСОБА_13 , виявлено та встановлено наявність у нього тілесних ушкоджень у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, яка супроводжувалась зламом кісток склепіння та основи черепа, забоєм головного мозку з крововиливами під його оболонки та внутрішньо-мозковою гематомою, які спричинені внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди, стосовно живих осіб належать до категорії тяжких, як небезпечних для життя в момент спричинення і в даному випадку 11.02.2018 викликали смерть потерпілого.
З врахуванням наведеного, суд, оцінивши зібрані на досудовому провадженні та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, обґрунтовано дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України повністю доведена в ході судового розгляду.
Крім того, суд першої інстанції, правильно не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_14 , які не узгоджувались з вищевказаними доказами, а також обґрунтовано розцінив показання обвинуваченого, а також заяви його захисника про непричетність ОСОБА_10 до інкримінованих злочинів як намагання останнім уникнути відповідальності за вчинене.

Також місцевий суд, керуючись принципом безпосередності дослідження доказів, який передбачений приписами ст.23 КПК України, правильно врахував показання свідка ОСОБА_15 , який той давав у судовому засіданні.

Тому доводи в апеляційній скарзі обвинуваченого про безпідставність взяття до уваги судом показань цього свідка в судовому засіданні при ухваленні вироку, не заслуговують на увагу так як не відповідають вимогам кримінального процесуального законодавства.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що обвинувачений ОСОБА_10 своїми необережними діями, які виразилися в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_13 , вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_10 , суд у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відноситься до категорії тяжких, дані про його особу та інші обставини, що впливають на ступінь відповідальності.

Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_10 , суд не встановив, а обставини, які обтяжують його покарання досудовим розслідуванням не інкримінуються.

Тому, з урахуванням характеру, обставин та наслідків вчиненого злочину, який скоєний з необережності, однак внаслідок якого загинула людина, позиції потерпілих, які наполягали на суворому покаранні ОСОБА_10 , суб`єктивного ставлення обвинуваченого до вчиненого, яке свідчить про його підвищену небезпеку для суспільства, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_10 неможливе без ізоляції його від суспільства, а тому покарання йому необхідно призначити у виді позбавлення волі в межах санкції закону, за яким він притягується до кримінальної відповідальності, з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Визначаючи строк основного покарання ближче до мінімальної межі, визначеної санкцією ч.2 ст.286 КК України, суд правильно врахував дані про особу ОСОБА_10 , що він вважається не судимим, злочин вчинив з необережності, те що обставини які обтяжують його покарання, досудовим розслідуванням не інкримінуються.

Дане покарання, призначене судом ОСОБА_10 , відповідає вимогам закону, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів і не є надто м`яким.

Посилання в апеляційній скарзі прокурора на те, що суд, призначаючи покарання обвинуваченому, не врахував тяжких наслідків у вигляді смерті потерпілого, є безпідставним, оскільки спричинення смерті потерпілому внаслідок порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, є однією з кваліфікуючих ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за якою засуджено ОСОБА_10 .

Відповідно до ч.4 ст.67 КК України, якщо будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака злочину, яка впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що обтяжує останнє.

Таким чином, законних підстав для скасування вироку з мотивів, наведених в апеляційних скаргах обвинуваченого та прокурора, апеляційний суд не знаходить.

На підставі викладеного, керуючись статтями 376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.09.2018 щодо ОСОБА_17 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Кримінального касаційного суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом.

Головуючий:

Судді: