ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1212/19 Справа № 175/2/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0002020 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_10 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2019 року щодо
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася в м. Дніпропетровськ, громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,
обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125КК України,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_10 просить вирок суду скасувати, у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, ухвалити свій вирок, яким виправдати ОСОБА_10 , у задоволенні цивільного позову потерпілої - відмовити.
Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що згідно обвинувального акту та вироку, між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на грунті особистої неприязні виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_10 почала наносити тілесні ушкодження ОСОБА_11 , але ні в ході досудового слідства, ні в суді не було встановлено, що ОСОБА_10 спричинила тілесні ушкодження ОСОБА_11 .
Вказує на те, що бійка між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 відбувалась в двох окремих місцях садового товариства, однак досудове слідство та суд помилково вважають, що вказана бійка була в одному місці, розглядають як один епізод, при цьому не було виявлено в якому конкретно місці були спричинені тілесні ушкодження ОСОБА_10 та ОСОБА_7 .
Отримання ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, під час цих конфліктів та бійки, свідчить про наявну необхідну оборону з боку обвинуваченої.
Зазначає, що посилання суду щодо виникнення умислу у ОСОБА_10 на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 є припущенням, а не встановленим фактом.
Посилається на те, що як в ході досудового слідства, так і судом першої інстанції не були встановлені обставини та механізм спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , оскільки практично не можливо спричинити одним ударом відкритою долонею багаточисельні тілесні ушкодження на лівій та правій стороні обличчя потерпілої та подряпини в області лівої руки, зазначені в акті СМЕ № 3986е.
Вказує на те, що обвинувачена заперечує факт нанесення під час конфлікту умисного удару по обличчю ОСОБА_7 , крім того, потерпіла та свідки не підтвердили нанесення умисного удару ОСОБА_10 потерпілій ОСОБА_7 .
Тілесні ушкодження на обличчі потерпілої могли бути спричинені із необережності як під час конфлікту її із ОСОБА_11 , так і під час конфлікту із ОСОБА_12 , куди втручалася потерпіла ОСОБА_7 , що підтверджується показами свідка ОСОБА_11 надані як на досудовому слідстві, так і в судовому засіданні.
Зазначає, що суд першої інстанції, посилаючись на покази свідка ОСОБА_11 як на доказ, безпідставно застосував вираз, яким свідок при дачі свідчень не користувалася, а саме цілеспрямовано пошкрябала обличчя.
Застосований судом вираз також протирічить показам потерпілої ОСОБА_7 , відповідно до яких, остання підтверджує відсутність у ОСОБА_10 умислу на спричинення ОСОБА_7 умисних тілесних ушкоджень.
Вказує на те, що покази свідка ОСОБА_13 , на які суд посилається як на доказ, викладено у вироку не у відповідності до фактично отриманих в судовому засіданні, оскільки з показів останньої не можна зробити однозначного висновку щодо нанесення умисного удару ОСОБА_10 потерпілій ОСОБА_7 .
Також є безпідставними посилання у вироку як на докази, на покази свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_12 (Поправки), які не були свідками конфлікту, не бачили за яких обставин ОСОБА_7 були отримані тілесні ушкодження.
Таким чином, жодним із свідків обвинувачення не підтверджено факт нанесення умисного удару обвинуваченою ОСОБА_10 потерпілій ОСОБА_7 , та й самою потерпілою ОСОБА_7 визнано, що дії ОСОБА_10 були направлені більше на ОСОБА_11 , а втрутившись в конфлікт вона випадково отримала тілесні ушкодження.
Крім того, в конфлікті, що виник на дорозі між ОСОБА_12 та ОСОБА_10 прийняла участь і потерпіла ОСОБА_7 , та який був припинений членом товариства ОСОБА_15 .
Зазначає, що суд першої інстанції повинен був надати оцінку показам свідків сторони обвинувачення, оскільки кожний із допитаних свідків був зацікавлений в наданні показів в підтримку нині діючого голови правління потерпілої ОСОБА_7 , з якою підтримують тісні ділові та дружні стосунки в товаристві.
Також вказує на те, що ОСОБА_10 раніше не судима, до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягалася, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має стійкі соціальні зв 'язки, на її утримані знаходиться дитина, 2002 року народження, позитивно характеризується за місцем проживання.
Посилається на те, що ОСОБА_10 не є особою схильною до скоєння злочинів, правопорушення скоїла вперше, під впливом особистої образи на тлі багаторічних неприязних стосунків між нею та потерпілою ОСОБА_7 , свідками ОСОБА_11 ОСОБА_13 , ОСОБА_12 .
Зазначає, що суд при призначенні покарання не в повній мірі врахував фактичні обставини справи, причини виникнення конфлікту, а також те що від дій ОСОБА_10 ніяких тяжких наслідків не настало, потерпілій були спричинені легкі тілесні ушкодження, які мали незначні скороминущі наслідки.
Вказує на те, що суд, всупереч вимогам ч.1 ст.57 КК України, не перевірив відомості щодо обвинуваченої, а саме: про місце роботи, та призначив покарання у вигляді виправних робіт за місцем роботи особі, яка з 14.09.2018 року не працює.
Крім того, покарання повинно бути призначено із урахуванням матеріального стану обвинуваченої, а також з урахуванням того, що чоловік обвинуваченої є пенсіонером за віком, де пенсія останнього є єдиним доходом родини, при цьому на утриманні ще є неповнолітня донька.
Посилається на те, що суд першої інстанції при вирішенні питання щодо цивільного позову не взяв до уваги матеріальний стан обвинуваченої, фактичні обставини справи, причини виникнення конфлікту, а також те, що від дій ОСОБА_10 ніяких тяжких наслідків не настало, потерпілій ОСОБА_7 були спричинені легкі тілесні ушкодження, які мали незначні скороминающі наслідки.
Зазначає, що потерпілою ОСОБА_7 ні в позові, ні в судовому засіданні, не було надано обґрунтування розміру заявленої моральної шкоди та не надано доказів на її підтвердження.
Також, суд не взяв до уваги що й обвинувачена ОСОБА_10 під час цих конфліктів отримала легкі тілесні ушкодження.
Представником потерпілої ОСОБА_7 - ОСОБА_8 подано заперечення на апеляційну скаргу захисника обвинуваченої, в якому просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду залишити без змін.
Вказує на те, що апеляційна скарга захисника складається із суперечностей, оскільки допитані в судовому засіданні свідки в подробицях надали пояснення про протиправні дії обвинуваченої ОСОБА_10 .
Також в матеріалах провадження відсутні обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченої, при цьому обтяжуючими обставинами є той факт, що ОСОБА_10 з 22.10.2017 року по цей день не визнавала свою вину, не вибачилась перед потерпілою, а навпаки намагалась уникнути кримінальної відповідальності.
Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2019 року ОСОБА_10 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено покарання у виді виправних робіт за місцем роботи строком на 6 місяців з відрахуванням із заробітку 20% в дохід держави; також вирішено питання щодо речових доказів.
Цим же вироком з ОСОБА_10 стягнуто на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди - 139,76 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди - 5000 грн., а також витрат на правову допомогу - 6000 грн.
За обставин, викладених у вироку, 22.10.2017 року приблизно о 13.00 годині ОСОБА_10 знаходилася на загальних зборах членів садового товариства «Весна», розташованого на території Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, котрі проходили між ділянками № 2 і АДРЕСА_3 вказаного садового товариства. Після закінчення зборів між ОСОБА_10 і ОСОБА_11 на ґрунті особистої неприязні виник конфлікт, у ході якого обвинувачена почала спричиняти тілесні ушкодження останній.
У цей час ОСОБА_7 , яка знаходилася поряд і бачила протиправні дії ОСОБА_10 , з метою припинити ці дії, підійшла до ОСОБА_11 і ОСОБА_10 та стала між ними.
Побачивши ОСОБА_7 , з якою у ОСОБА_10 також склалися неприязні стосунки, у останньої раптово виник умисел, спрямований на умисне спричинення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень.
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_10 , перебуваючи обличчям до обличчя з потерпілою ОСОБА_7 , умисно нанесла їй відкритою долонею правої руки один удар в область обличчя та нанесла подряпини в області лівої руки.
Внаслідок цих умисних дій обвинуваченої ОСОБА_10 потерпілій ОСОБА_7 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді двох внутрішньо-шкіряних крововиливів у виличній області праворуч з переходом на праву щоку та носо-губну складку праворуч, на спинці носу ліворуч майже на всьому протязі з переходом на крило носу ліворуч, чотирьох саден у проекції носо-губної складки праворуч, на спинці носу ліворуч, на лівому крилі носу (на тлі вищевказаних внутрішньо-шкіряних крововиливів), по тильній поверхні лівої кисті в проекції основної фаланги 1-го пальця, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.
Заслухавши суддю-доповідача, обвинувачену та її захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Судовий розгляд кримінального провадження проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.

Висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується дослідженими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами.

Доводи захисника щодо не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості обвинуваченої ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, не заслуговують на увагу.

Вина обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, підтверджується наведеними у вироку доказами, зокрема поясненнями потерпілої ОСОБА_7 , яка в судовому засіданні пояснила, що 22 жовтня 2017 року після закінчення зборів членів садового товариства Весна вона втрутилась у конфлікт, який виник між ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , та з метою його припинення, ОСОБА_10 рукою пошкрябала їй обличчя, після чого конфлікт у ОСОБА_10 продовжився із ОСОБА_12 , яких вона також пішла їх розбороняти, на що обвинувачена зняла з неї шапку та схопила за волосся. Після припинення конфлікту потерпіла зателефонувала в поліцію та оповістила про подію.
Також свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_11 підтвердили, що з метою припинення конфлікту ОСОБА_7 стала між ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , однак ОСОБА_10 почала наносити хаотичні удари в області обличчя, один з яких з великим зусиллям нанесла, від чого на обличчі ОСОБА_7 виступила кров.
Свідок ОСОБА_12 в суді пояснювала, що коли почула крики ОСОБА_7 , повернулася на місце зборів членів товариства, та побачила ОСОБА_7 з пошкрябаним обличчям в області лівої щоки та розпатланим волоссям, коли спитала у ОСОБА_10 щодо події, яка трапилась, вона жбурнула їй в очі пісок, схопила за волосся і стала бити ногою в область коліна, на що підбігла ОСОБА_7 , яку вона також схопила за волосся.
Такі показання відповідають поясненням свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які хоча і не бачили, однак знають зі слів членів товариства, які розповіли про те, що після закінчення зборів відбулась бійка між ОСОБА_10 і ОСОБА_7 , також зазначили, що того ж дня вони бачили, як ОСОБА_7 йшла додому, і в неї було почервоніле обличчя із слідами крові, розпатлане волосся, зупинившись біля них, вона лише пояснила, що відбулася бійка.
Крім того, причетність обвинуваченої ОСОБА_10 до інкримінованого їй злочину підтверджується протоколом проведення слідчого експерименту від 28 листопада 2017 року та відеозаписом цієї слідчої дії, де потерпіла ОСОБА_7 детально розповіла механізм нанесення їй тілесних ушкоджень обвинуваченою ОСОБА_10 (а. м. к. п.48-52).
Висновком судово-медичного експерта № 3545 від 23 жовтня 2017 року з фото-таблицею, та висновком експерта № 3986е від 28-29 листопада 2017 року встановлено наявність у ОСОБА_7 наявність тілесних ушкоджень у вигляді двох внутрішньо-шкіряних крововиливів у виличній області праворуч з переходом на праву щоку та носо-губну складку праворуч, на спинці носу ліворуч майже на всьому протязі з переходом на крило носу ліворуч, чотирьох саден в проекції носо-губної складки праворуч, на спинці носу ліворуч, на лівому крилі носу (на тлі вищевказаних внутрішньо-шкіряних крововиливів), по тильній поверхні лівої кисті в проекції основної фаланги 1-го пальця, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки (а. м. к. п. 22-23, 43-44).
Також з висновку вбачається, що ці тілесні ушкодження спричинені від дії тупого твердого предмету (предметів), якими могли бути і нігті людини.
Більш того, даний факт вчинення обвинуваченою ОСОБА_10 інкримінованого їй злочину підтверджується додатковим висновком експерта № 3994е від 29 листопада 2017 року, відповідно до якого характер і локалізація виявлених у ОСОБА_7 тілесних ушкоджень в області обличчя та лівої руки не суперечать механізму їх утворення, на який вказує потерпіла в ході проведення слідчого експерименту за її участі (а. м. к. п. 56-57).
Отже, колегією суддів не встановлено суперечностей, які б впливали на висновки суду, в показаннях потерпілої ОСОБА_7 та свідків, на що вказує захисник в апеляційній скарзі.
На переконання колегії суддів, з урахуванням зазначених досліджених у судовому засіданні доказів, які є належними, достовірними, допустимими й достатніми, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та вмотивованого висновку про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.
Під час апеляційного розгляду перевірялись посилання захисника на те, що отримані обвинуваченою тілесні ушкодження свідчать про наявну необхідну оборону з її боку, однак таких обставин встановлено не було.
Право на необхідну оборону виникає лише за наявності для цього певних умов, визначених законом. Такими відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України є будь-які дії особи, безпосередньо спрямовані на заподіяння негайної та невідворотної істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам особи, яка захищається, і у зв`язку з цим вимагають свого негайного відвернення або припинення. А така необхідність виникає тоді, коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди тому, хто посягає, загрожує негайною та невідворотною шкодою для охоронюваних законом прав та інтересів.
Відповідно до встановлених в суді першої інстанції обставин, після закінчення загальних зборів членів садового товариства Весна першочергово виник конфлікт на ґрунті особистої неприязні, після чого, продовжила конфлікт із ОСОБА_7 , крім того, з пояснень свідків ОСОБА_12 , вона також їй жбурнула в очі пісок та схопила за волосся, що підтверджується зазначеними у вироку суду доказами, та свідчать, що судомбуло вірно встановлено, що кримінальне правопорушення було скоєно на підставі особистих неприязних стосунків і цьому передував конфлікт між потерпілою і обвинуваченою.
Отже, твердження захисника щодо отримання легких тілесних ушкоджень ОСОБА_10 від дій ОСОБА_7 не свідчить про перебування обвинуваченої в стані необхідної оборони.
За вказаних обставин колегія суддів дійшла висновку, що дії обвинуваченої не були спрямовані на захист від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів, а тому вона не перебувала у стані необхідної оборони.
Також твердження захисника про те, що в діях ОСОБА_10 відсутній умисел на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_7 , не заслуговують на увагу, оскільки судом обґрунтовано на підставі досліджених доказів встановлено, що під час виниклого конфлікту між обвинуваченою ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , потерпіла ОСОБА_7 намагалась його призупинити, та стоячи обличчям перед ОСОБА_10 , отримала від неї тілесні ушкодження, які ОСОБА_10 нанесла їй руками по обличчю та кісті руки, та незважаючи на те, що у потерпілої була кров на обличчі, ОСОБА_10 почала кидати пісок їй в обличчя та схопила за волосся, що вказує на те, що умисел обвинуваченої був спрямований саме на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій.
Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
Посилання захисника на те, що відсутні об`єктивні докази щодо умислу на спричинення ОСОБА_10 тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , на думку колегії суддів не є слушними, оскільки судом були допитані як потерпіла, так і свідки, надана оцінка їх показам, та судом обґрунтовано покладено в основу вироку ці покази як на підтвердження винуватості обвинуваченої, оскільки ці покази не містять суттєвих суперечностей, доповнюють один одного, є узгодженими і підтверджуються показаннями самої потерпілої ОСОБА_7 .
Умисел обвинуваченої ОСОБА_10 був спрямований на заподіяння умисного тілесного ушкодження потерпілій ОСОБА_7 , про що свідчить її поведінка до та під час події, спосіб заподіяння тілесних ушкоджень, при цьому обвинувачена усвідомлювала суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачала їх небезпечні наслідки у виді легкого тілесного ушкодження та бажала їх настання.
Під час апеляційного перегляду потерпіла ОСОБА_7 підтвердила спричинення їй тілесних ушкоджень обвинуваченою ОСОБА_10 , заперечивши необережний характер їх спричинення.
Тому на підставі встановлених обставин колегія суддів дійшла висновку щодо необґрунтованості доводів апеляційної скарги захисника про відсутність в діях ОСОБА_10 умислу на заподіяння легких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_7 .
Посилання захисника на те, що свідок ОСОБА_11 , в своїх показання в судовому засіданні, не використовувала такий вираз як цілеспрямовано пошкрябала обличчя не заслуговує на увагу, оскільки вказаний вираз підтверджується звукозаписом судового засідання від 08 травня 2018 року, на якому було допитано свідка ОСОБА_11 ( а. к. п. 109 -111).
Факт вчинення обвинуваченою ОСОБА_10 умисних тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_7 підтверджується протоколом проведення слідчого експерименту від 26 грудня 2017 року за участю свідка ОСОБА_11 , яка розповіла обставини події, яка відбулась 22 жовтня 2017 року, під час якої ОСОБА_10 спричинила ОСОБА_7 тілесні ушкодження, вказавши механізм їх нанесення, та згідно із додатковим висновком експерта № 4338е від 27 28 грудня 2017 року, відповідно до якого характер і локалізація виявлених у ОСОБА_7 тілесних ушкоджень в області обличчя не суперечать механізму їх утворення, на які вказувала свідок ОСОБА_11 під час проведення зазначеного слідчого експерименту (а. м. к. п. 74-77, 79-80).
Доводи сторони захисту про те, що ні слідством, ні судом не зазначено, що бійка відбувалась в двох окремих місцях садового товариства не спростовує висновків суду щодо доведеності вини ОСОБА_10 , оскільки встановлені у вироку обставини підтверджуються сукупністю досліджених судом першої інстанції доказів, яким надано належну оцінку, а тому апеляційна скарга захисника в частині не доведення вини ОСОБА_10 у вчиненні нею злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України не підлягають задоволенню.
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника в частині призначеного ОСОБА_10 покарання колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Стаття 65 КК України передбачає, що суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно із загальними засадами призначення покарання, передбаченими ст. 65 КК України, суд призначає покарання, зокрема, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.
Частина 1 статті 57 КК України передбачає, що покарання у виді виправних робіт встановлюється на строк від шести місяців до двох років і відбувається за місцем роботи засудженого. Із суми заробітку засудженого до виправних робіт провадиться відрахування в доход держави у розмірі, встановленому вироком суду, в межах від десяти до двадцяти відсотків.
Дані вимоги закону України про кримінальну відповідальність судом належним чином не виконано.
Так, призначаючи покарання ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 125 КК України у виді виправних робіт, суд першої інстанції в достатній мірі не встановив, чи продовжує працювати ОСОБА_10 , оскільки таке покарання у виді виправних робіт відбувається саме за місцем роботи та із суми заробітку проводиться відрахування в дохід держави.
Відповідно до наданої захисником копії трудової книжки ОСОБА_10 вбачається, що обвинувачена 14 вересня 2018 року була звільнена із займаної посади - покоївки з ТОВ Мінора ЛТД за угодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КзпП (а. к. п. 199), що свідчить про не можливість призначення такого покарання як виправні роботи.
Отже, судом першої інстанції ОСОБА_10 призначено покарання з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а тому наявні підстави для зміни вироку суду щодо ОСОБА_10 в частині призначеного покарання за ч. 1 ст. 125 КК України, змінивши призначене покарання на штраф у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить вісімсот п`ятдесят гривень, відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 408, п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України.
Таке покарання колегія суддів вважає, що буде достатнім для виправлення обвинуваченої ОСОБА_10 та попередження вчинення нею нових злочинів.
Призначаючи покарання ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 125 КК України у виді штрафу колегія суддів враховує тяжкість вчиненого нею злочину, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до злочинів невеликої тяжкості, особу обвинуваченої, яка раніше не судима, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні неповнолітню доньку - ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває; обставину, що пом`якшує покарання, - наявність неповнолітньої дитини, відсутність обставин, що обтяжує покарання, а також те, що тяжких наслідків від її дій не настало.
Відповідно до апеляційної скарги захисника суд не призначив покарання у виді штрафу, що було запропоновано прокурором, з чим погоджується колегія суддів.
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника щодо цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди, то колегія суддів дійшла такого висновку.
Згідно з вимогами ст. 1167 ЦК України моральна шкода, заподіяна фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її заподіяла, при наявності вини вказаної особи.
Відповідно до положень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Вирішуючи цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції, на підставі всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин провадження, встановивши причинний зв`язок між скоєним злочином та шкодою, яка настала, а також характер та розмір шкоди, врахувавши тривалість душевних страждань потерпілої, яка отримала легкі тілесні ушкодження, дійшов до обґрунтованого висновку про стягнення на її користь моральної шкоди в сумі 5000 гривень, що відповідає вимогам розумності і справедливості, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника в частині необґрунтованості розміру моральної шкоди.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_10 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2019 року задовольнити частково.
Вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2019 року щодо ОСОБА_10 змінити в частині призначеного покарання.
Вважати засудженою ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.
В решті вирок залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Кримінального касаційного суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

_____________ _________ __________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4