Постанова
Іменем України
11 грудня 2018 року

м. Київ
справа № 363/4653/17
провадження № 51-6842км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 15 березня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за

№ 0001093, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Прибірськ Іванківського району Київської області, жителя

АДРЕСА_1 , раніше судимого: 20 січня 2010 року за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК) до позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі статей 75, 104 КК звільненого від відбування покарання з випробуванням на строк 2 роки; 07 березня 2012 року за ч. 3 ст. 185 КК на підставі ст. 71 КК до позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, звільненого на підставі ухвали місцевого суду від 21 серпня 2014 року умовно-достроково на строк 1 рік 11 днів,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Вишгородського районного суду Київської області

від 22 грудня 2017 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням на строк 2 роки та відповідно до ст. 76 КК на засудженого покладено обов`язки: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
За вироком установлено, що 01 вересня 2017 року близько 19:00 ОСОБА_6 проник у будинок АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав майно ОСОБА_7 на суму 3333,34 грн.
Апеляційний суд Київської області ухвалою від 15 березня 2018 року вирок щодо ОСОБА_6 залишив без зміни.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі та доповненні до неї прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та про призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своїх вимог прокурор зазначає, що: до

ОСОБА_6 при призначенні покарання безпідставно застосовано ст. 75 КК без урахування тяжкості вчиненого злочину та даних про його особу, що призвело до призначення засудженому м`якого покарання; ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), оскільки цей суд його апеляційну скаргу не розглянув, а вдався до тлумачення положень ст. 420 КПК та фактично здійснив перевірку скарги на предмет її відповідності вимогам ст. 396 КПК; апеляційний суд не надав належної оцінки доводам, наведеним в його апеляційній скарзі, щодо безпідставного звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК; залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд не зазначив конкретних підстав, на яких її визнано необґрунтованою.
Позиції учасників судового провадження

Прокурор підтримала касаційну скаргу, просила скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Мотиви Суду

Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Ухвала апеляційного суду це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку. Отже, ухвала апеляційного суду має відповідати вимогам ст. 370 КПК.
Крім того, згідно з вимогами ст. 419 КПК в ухвалі суду апеляційної інстанції, зокрема, мають бути проаналізовані всі доводи апеляції, на кожен з яких надано вичерпну відповідь та наведено детальні мотиви прийнятого рішення. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду зазначаються підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Проте апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційній інстанції зазначених вимог закону не дотримався.
Так, прокурор в апеляційній скарзі порушував питання про скасування вироку місцевого суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого

ОСОБА_6 через м`якість та про ухвалення нового вироку.
Зокрема, прокурор зазначав, що, призначаючи ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 75 КК, місцевий суд не врахував: даних про особу винного, який, зокрема, неодноразово судимий, при цьому двічі звільнявся від відбування покарання з випробуванням та умовно-достроково, проте на шлях виправлення не став; відсутності позитивної характеристики за місцем проживання; того, що ОСОБА_6 ніде не працює. Просив призначити засудженому покарання за ч. 3 ст. 185 КК у виді позбавлення волі з реальним його відбуванням, без застосування ст. 75 КК.
Зазначені доводи прокурора залишилися поза увагою суду апеляційної інстанції, він не надав їм належної оцінки, а свого рішення про залишення без зміни вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 апеляційний суд належним чином не мотивував.

Водночас в ухвалі апеляційний суд зазначив, що прокурор в апеляційній скарзі не навів передбачених ст. 420 КПК підстав для ухвалення нового вироку, а неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого такими (у контексті ст. 420 КПК) бути не можуть.
На думку колегії суддів, апеляційний суд, за змістом ухвали, замість розгляду апеляційної скарги прокурора по суті заявлених вимог фактично вдався до оцінки скарги на предмет її відповідності вимогам ст. 396 КПК.
Крім того, висновок апеляційного суду про те, що апеляційна скарга прокурора не містить підстав для ухвалення нового вироку, є безпідставним.
У дійсності, як убачається зі змісту апеляційної скарги, в ній прямо зазначено як підставу для ухвалення нового вироку неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання з посиланням на те, що ст. 75 КК не підлягала застосуванню. Цю підставу передбачено ст. 420 КПК.
Статтею 413 КПК визначено, що одним з різновидів неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність є застосування закону, який не підлягає застосуванню.
З приводу доводів у касаційній скарзі прокурора щодо безпідставного призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 75 КК, колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до статей 50, 65 КК метою покарання, зокрема, є запобігання вчиненню нових злочинів; особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
За правилами ст. 75 КК, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Так, з урахуванням визнання вини, щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину місцевий суд дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання та звільнив останнього від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК, вважаючи саме таке покарання необхідним й достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.
Залишаючи вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 без зміни, суд апеляційної інстанції погодився з таким висновком місцевого суду.
Проте судові інстанції не врахували даних про особу винного, який, як видно з матеріалів справи, неодноразово судимий за аналогічний злочин. При цьому до уваги необхідно взяти той факт, що ОСОБА_6 вже звільнявся від відбування покарання, однак знову вчинив тяжкий злочин, що свідчить про те, що належних висновків він для себе не зробив та вперто не бажає стати на шлях виправлення. Крім того, за місцем проживання ОСОБА_6 характеризується посередньо, ніде не працює.
За наведених обставин, на думку колегії суддів, звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК не може вважатися необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Отже, з огляду на зазначені вимоги закону ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню як така, що не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Відповідно касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню.
Під час нового розгляду суду апеляційної інстанції необхідно врахувати наведене, належним чином розглянути апеляційну скаргу прокурора та ухвалити рішення, яке буде відповідати вимогам закону.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, задовольнити.
Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 15 березня 2018 року щодо ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3