Постанова
Іменем України

05 липня 2018 року

м. Київ
справа № 203/2660/13-к
провадження № 51-3664 км 18
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу з доповненням засудженої ОСОБА_7 на вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2016 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000014, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Руставі Республіки Грузія, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 366 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2013 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 5 ст. 191 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права обіймати посади пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських повноважень на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності строком на 3 роки, із конфіскацією майна; за ч.3 ст. 28, ч. 2 ст. 366 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк5 років з позбавленням права обіймати посади пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських повноважень на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності строком на 3 роки. На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_7 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права обіймати посади пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських повноважень на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності строком на 3 роки, із конфіскацією майна. Відповідно до ст. 54 КК України позбавлено ОСОБА_7 9 рангу державного службовця. Зараховано ОСОБА_7 в строк відбуття покарання час проведений під вартою у період з 17 листопада 2012 року по 10 червня 2013 року.
Вирішено цивільний позов, а також питання процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2016 року вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_7 змінено. Перекваліфіковано дії ОСОБА_7 з ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 366 КК України на ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 366 КК України. Постановлено на підставі ст. 49 КК України звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності, передбаченої за ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 366 КК України, а кримінальне провадження в цій частині закрити. Постановлено застосувати до ОСОБА_7 за ч. 5 ст. 191 КК України додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати посади пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських повноважень в органах державної влади та місцевого самоврядування строком на 3 роки; вважати ОСОБА_7 засудженою за ч. 5 ст. 191 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права обіймати посади пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських повноважень в органах державної влади та місцевого самоврядування строком на 3 роки, із конфіскацією майна; виключено з резолютивної частини вироку рішення щодо призначення ОСОБА_7 покарання у відповідності до ст. 70 КК України; виключено з резолютивної частини вироку рішення щодо позбавлення ОСОБА_7 відповідно до ст. 54 КК України 9-го рангу державного службовця. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 в строк призначеного покарання у виді позбавлення волі, строк її попереднього ув`язнення в період з 17 листопада 2012 року по 10 червня 2013 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює двом дням позбавлення волі. В решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Також вказаними вироком та ухвалою засуджено ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , відносно яких судові рішення у касаційному порядку не оскаржуються.
За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку, ОСОБА_7 засуджено за те, що вона, перебуваючи на посаді заступника начальника Управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської міської ради, виконуючи організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції, будучи службовою особою, діючи у складі організованої групи, створеної начальником зазначеного управління ОСОБА_8 для вчинення злочинів проти державної власності та у сфері службової діяльності, та за участю начальника відділу бухгалтерського обліку головного бухгалтера ОСОБА_9 , з початку січня 2010 року до кінця червня 2011 року, з метою заволодіння чужим майном, а саме бюджетними коштами Дніпропетровської міської ради, підготували 11 проектів розпоряджень Дніпропетровського міського голови про надання адресної грошової допомоги та додатки до цих розпоряджень списки осіб щодо надання допомоги, до яких незаконно включили 3871 особу та підробили 40 платіжних відомостей про виплату адресної матеріальної допомоги на загальну суму 1 238 085 грн, тим самим, шляхом зловживання своїм службовим становищем заволоділи бюджетними коштами Дніпропетровської міської ради на вказану суму, що є особливо великим розміром, що спричинило тяжкі наслідки, а також у складі організованої групи, вчинила службове підроблення тобто внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, що спричинило тяжкі наслідки.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі з доповненням засуджена ОСОБА_7 просить ухвалу апеляційного суду скасувати або змінити, пом`якшити призначене їй за ч. 5 ст. 191 КК України основне покарання до п`яти років позбавлення волі шляхом застосування ст. 69 КК України та на підставі ст. 75 КК України звільнити її від його відбування з випробуванням. Посилається на неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та її особі внаслідок суворості. Вказує на те, що суд апеляційної інстанції під час перевірки правильності призначеного їй покарання безпідставно не врахував таких пом`якшуючих обставин, як: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданих збитків. Вважає, що поза увагою апеляційного суду залишилось те, що вона раніше не притягалася до кримінальної відповідальності, на спеціальних обліках не перебуває, позитивно характеризується, є пенсіонером та утримує матір похилого віку. Вважає, що вчинене нею діяння втратило суспільну небезпечність у зв`язку з минуванням значного проміжку часу з моменту вчинення злочину. Стверджує, що судом апеляційної інстанції не виконані вимоги ч. 2 ст. 439 КПК України, оскільки при повторній перевірці призначеного покарання не була врахована роль кожного з учасників організованої групи, у складі якої вчинялися інкриміновані їй злочини. Зазначає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, оскільки не містить відповідей на всі доводи її апеляційної скарги.
Позиції інших учасників судового провадження
Під час касаційного розгляду захисник ОСОБА_6 , який дії в інтересах засудженої ОСОБА_7 , підтримав подану нею касаційну скаргу з доповненням та просив її задовольнити.
Прокурор не підтримав подану касаційну скаргу з доповненням засудженої ОСОБА_7 та просив залишити її без розгляду.
Мотиви Суду
Відповідно ст. 433 КПКУкраїни суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Винуватість ОСОБА_7 в інкримінованому їй кримінальному правопорушенні, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація діяння за ч. 5 ст. 191 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи засудженої ОСОБА_7 щодо невідповідності змісту ухвали суду апеляційної інстанції вимогам ст. 419 КПК України, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Суд апеляційної інстанції, розглянувши апеляційні скарги, зокрема, і захисника ОСОБА_11 , який діяв в інтересах ОСОБА_7 , належним чином перевірив всі її доводи та прийняв правильне рішення про зміну вироку суду першої інстанції. З наведеними у ній висновками погоджується і суд касаційної інстанції.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України, її законність сумнівів у колегії суддів не викликає.
Таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставами для скасування ухвали апеляційного суду колегією суддів не встановлено.
Доводи касаційної скарги з доповненням засудженої ОСОБА_7 щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі внаслідок суворості, на думку колегії суддів, є безпідставними.
Так, відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, при призначенні покарання ОСОБА_7 вищенаведені вимоги закону України про кримінальну відповідальність дотримано. Зокрема, судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, який у відповідності до ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, визнання вини, дані про особу засудженої, яка раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, не перебуває на спеціальних обліках, має постійне місце проживання, є пенсіонером, завдані збитки не відшкодовані та обставини, що пом`якшують покарання: щире каяття та вчинення злочину вперше, а також апеляційний суд врахував і відсутність обтяжуючих покарання обставин.

З урахуванням вищевикладеного, місцевий суд дійшов правильного висновку, що вказані обставини у сукупності є підставами для призначення ОСОБА_7 покарання в мінімальних межах санкції статті у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських повноважень в органах державної влади та місцевого самоврядування строком на 3 роки, із конфіскацією майна, та буде необхідним та достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Призначене ОСОБА_7 покарання є справедливим, необхідним й достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.
Посилання у касаційній скарзі з доповненням засудженої ОСОБА_7 щодо порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону, а саме ст. 419, ч. 2 ст. 439 КПК України, є безпідставними.
Так, Європейський суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).
Таких порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставами, передбаченими ст. 438 КПК України, для скасування оскаржуваних судових рішення у кримінальному провадженні не встановлено, а тому в задоволенні касаційних вимог засудженої ОСОБА_7 слід відмовити.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, колегія суддів
ухвалила:
Вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу з доповненням засудженої ОСОБА_7 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3