УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/3039/16-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.3 ст.368 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
14 червня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області в складі:
головуючого-судді ОСОБА_3 ,
суддів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
секретаря ОСОБА_6 ,
за участю: прокурора ОСОБА_7 ,
захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі в кримінальне провадження № 296/3039/16-к за апеляційними скаргами прокурора ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_10 , адвокатів ОСОБА_9 і ОСОБА_8 на вирок Корольовського районного суду м.Житомира від 20 липня 2017 року відносно
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Стовпів, Чуднівського району Житомирської області, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України,
В апеляційній скарзі прокурор просить змінити вирок суду першої інстанції. Визнати належними та допустимими докази: протокол огляду, маркування та вручення грошових коштів від 03.03.2016 року; протокол про результати контролю за вчиненням злочину від 03.03.2016 року; протокол за результатами проведення негласних розшукових заходів від 10.03.2016 року, згідно якого підтверджується факт дзвінка ОСОБА_10 до слідчого ОСОБА_12 та надання останньому вказівки щодо необхідності закриття кримінального провадження, а також телефонного дзвінка ним ОСОБА_13 з вказівкою під`їхати до нього (обвинуваченого); протокол за результатами проведення негласних розшукових заходів від 10.03.2016 року, згідно якого підтверджується факт зустрічі 03.03.2016 року о 17 год.40 хв. ОСОБА_13 з ОСОБА_10 та отримання останнім 2000 гривень; висновок експертного дослідження за №1/1302 від 17.03.2016 року; висновку експертного дослідження за №10/38 від 18.03.2016 року. В решті вирок залишити без змін. При цьому, вважає, що вирок суду підлягає зміні в частині визначення недопустимими окремих доказів у кримінальному проваджені, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Звертає увагу на те, що постанова прокурора про проведення контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту, а також ухвала слідчого судді про проведення негласних слідчих дій не є доказами, а свідчать лише підтвердженням правової підстави проведення зазначених у них слідчо-оперативних дій та належності доказів сторони обвинувачення, а тому прокурор чи слідчий не зобов`язані надавати до них доступ у порядку,передбаченому ст.290 КПК України. Отже, це не може слугувати підставою для визнання вищевказаних доказів недопустимими.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 просить скасувати вирок та закрити кримінальне провадження за відсутності в його діях складу злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України. Наголошує, що судом першої інстанції під час ухвалення вироку допущена неповнота судового розгляду, оскільки всупереч ст.357 КПК України судом речові докази не оглядалися взагалі та не подавалися для ознайомлення учасникам судового провадження. Під час судового розгляду проігноровано ч.2 ст.349 КПК України щодо винесення ухвали про обсяг доказів, які підлягають дослідженню, та порядок їх дослідження. Вважає, що кваліфікацію його дій за ч.3 ст.368 КК України є неправильним застосуванням кримінального закону, оскільки він не являється суб`єктом інкримінованого йому злочину. Також звертає увагу на те, що в порушення ч.3 ст.376 КПК України після проголошення вироку головуючий не роз`яснив йому, захиснику, потерпілому право подавати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подавати на нього письмові зауваження.
В апеляційних скаргах захисники ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , які діють в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , також просять скасувати вирок суду першої інстанції, як незаконний та необґрунтований, та закрити кримінальне провадження за відсутністю в діянні ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення. Звертають увагу на те, що постановлений вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, його невідповідність практиці Європейського суду з прав людини. ОСОБА_10 не є суб`єктом інкримінованого йому злочину. Показання потерпілого ОСОБА_13 є суперечливими. Працівники правоохоронного органу вчинили провокацію. Протокол затримання є недопустимим доказом. При постановлені вироку, всупереч вимог ст.ст.23, 94 КПК України судом визнано доказами винуватості інкримінованого ОСОБА_10 правопорушення: заяву ОСОБА_13 , згідно якої він звернувся до УСБУ в Житомирській області із повідомленням про вчинення стосовно нього злочину ОСОБА_10 , яка зареєстрована 22.02.2016 року та протокол проведення слідчого експерименту від 29.01.2016 року з участю свідка ОСОБА_14 . Судом не враховано показання обвинуваченого та свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_15 . Встановлені судом фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення не підтверджені належними та допустимими доказами.
Згідно вироку Корольовського районного суду м.Житомира від 20 липня 2017 року, визнано ОСОБА_10 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 368 ч.3 КК України та призначено йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права обіймати атестовані посади у правоохоронних органах України строком на 3 роки, з конфіскацією 1/3 частини належного йому на праві приватної власності майна.
Відповідно до ст. 54 КК України позбавлено засудженого спеціального звання капітан поліції.
Міру запобіжного заходу відносно засудженого до набрання вироком законної сили залишити попередню у виді застави. Після набрання вироком законної сили заставу повернути заставодавцю.
Витрати на залучення експертів у даному кримінальному провадженні стягнуто з ОСОБА_10 на суму 1804 грн. 18 коп.
Речові докази у провадженні: грошові кошти у сумі 2000 гривень повернуто власнику ОСОБА_13 ; ватний тампон, змиви з правої та лівої руки ОСОБА_10 , зразок препарату помітки грошей знищити; мобільний телефон та грошові кошти у сумі 1812 гривень та 2 лева Болгарського народного банку звернути в доход держави. Ключ, сорочку, сім-картку та флешнакопичувач повернуто ОСОБА_10 . Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на ім`я ОСОБА_16 повернуто власнику. Відеокасету залишено при справі.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, наказом т.в.о. начальника Головного управління Національної поліції в Житомирській області № 1 о/с від 07.11.2015 року відповідно до пунктів 9 та 12 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» з 07.11.2015 року ОСОБА_10 присвоєно звання капітана поліції та призначено слідчим слідчого управління Головного управління Національної поліції в Житомирській області.
Відповідно до наказу заступника т.в.о. начальника ГУНП в Житомирській області №41 від 25.01.2016 року ОСОБА_10 відряджений до слідчого відділу Житомирського відділу поліції ГУНП в Житомирській області, з метою надання практичної роботи в розслідуванні кримінальних проваджень по лінії дорожньо-транспортних пригод, прийняття по них законних рішень.
У ході розслідування кримінального провадження указаний автомобіль 12.12.2015 року відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства вилучено слідчим ОСОБА_12 та поміщено на майданчик тимчасового утримання TOB «Панда Спецсервіс», який розташований у місті Житомирі, по вул. Баранова 84, для зберігання.
Маючи на меті повернення у своє користування транспортного засобу ОСОБА_17 , починаючи з 14.12.2015 року, неодноразово звертався до слідчого слідчого відділу Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області ОСОБА_12 та до керівництва СУ ГУ НП в Житомирській області, в тому числі у письмовій формі, з проханням повернути транспортний засіб, однак отримував відмови.
Таким чином, у середині лютого 2016 року усвідомлюючи можливість здійснення впливу з використанням свого службового становища на слідчого ОСОБА_18 , у ОСОБА_10 виник злочинний умисел, направлений на одержання неправомірної вигоди від ОСОБА_19 , за повернення останньому транспортного засобу марки «Джилі МК».
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на одержання неправомірної вигоди, ОСОБА_10 17.02.2016 року зателефонував ОСОБА_20 , повідомивши, що він є слідчим слідчого управління ГУ НП в Житомирській області, та запросив до службового кабінету для вирішення питання щодо повернення останньому вилученого транспортного засобу.
В подальшому, 17.02.2016 року під час зустрічі у приміщенні службового кабінету ГУ НП в Житомирській області, розташованого за адресою: м. Житомир, вул. Старий Бульвар, 5/37, ОСОБА_10 реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на одержання неправомірної вигоди, діючи умисно, з корисливих мотивів повідомив ОСОБА_20 , що він обізнаний про обставини вилучення його автомобіля та може сприяти у вирішенні питання про його повернення. При цьому, ОСОБА_10 пояснив, що у такому разі ОСОБА_17 має надати йому грошові кошти в сумі 500 гривень для сприяння у проведенні судової експертизи автомобіля та, крім цього, особисто йому кошти в сумі 2000 грн. за допомогу у вирішенні питання про повернення автомобіля.
У подальшому, близько 19 години, 22.02.2016 року ОСОБА_17 , згідно умов висунутих ОСОБА_10 , прибув до приміщення ГУ НП в Житомирській області, розташованого за адресою: м. Житомир, вул. Старий Бульвар, 5/37, де у службовому кабінеті останнього, передав ОСОБА_10 частину раніше обумовленої суми, а саме грошові кошти в сумі 500 гривень для сприяння у прискоренні проведення судової експертизи автомобіля.
ОСОБА_17 , усвідомлюючи, що ОСОБА_10 як працівник поліції, який має вплив на підпорядковані територіальні підрозділи ГУНП в Житомирській області, може вплинути на прийняття процесуальних рішень стосовно повернення йому автомобіля, не бажаючи настання негативних наслідків, погодився з умовами ОСОБА_10 щодо передачі йому раніше обумовленої суми грошових коштів у розмірі 2000 гривень.
У подальшому, реалізуючи свій злочинний намір, направлений на одержання неправомірної вигоди, діючи умисно, з корисливих мотивів, 03.03.2016 року, приблизно о 17 години 30 хвилин, перебуваючи в салоні автомобіля «Джилі МК», державний номерний знак НОМЕР_2 , поряд з будинком № 32 по вул. В. Бердичівській у м. Житомирі ОСОБА_10 нагадав ОСОБА_20 про необхідність передачі йому коштів в розмірі 2 000 гривень за те, що транспортний засіб ОСОБА_20 було повернуто. У зв`язку з цим, ОСОБА_17 , виконуючи вказівку ОСОБА_10 , передав останньому вказану суму коштів.
Отримавши кошти, ОСОБА_10 залишив автомобіль, після чого поряд із будинком № 28/1 на вул. В. Бердичівській його було затримано в порядку ст. 208 КПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисників, які підтримали свої апеляційні скарги, думку прокурора, який просив апеляційну скаргу прокурора задовольнити, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.
Апеляційні твердження сторони захисту в частині правильності кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_10 ґрунтуються на роз`ясненнях постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 26.04.2002 Про судову практику у справах про хабарництво, а саме, що відповідальність за одержання хабара настає лише за умови, що службова особа одержала його за виконання чи невиконання таких дій, які вона могла або повинна була виконати з використанням наданої їй влади, покладених на неї організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків або таких, які вона не уповноважена була вчинювати, але до вчинення яких іншими службовими особами могла вжити заходів завдяки своєму службовому становищу.
Разом з тим, зазначені роз`яснення Верховного Суду України стосуються злочину, передбаченого ст.168 КК України в редакції 1960 року «одержання хабара». Натомість, обвинуваченому ОСОБА_10 інкриміновано вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.368 КК України «прийняття пропозиції, обіцянки або одержання неправомірної вигоди службовою особою», яке за диспозицією статті є значно ширшим за предметом, складом об`єктивної та суб`єктивної сторони злочину в порівнянні зі ст.168 КК України (в ред. 1960 р.)
Апеляційний суд звертає увагу на безпідставність апеляційних вимог, що обвинувачений ОСОБА_10 не є суб`єктом інкримінованого йому злочину. Згідно матеріалів кримінального провадження ОСОБА_10 на час вчинення кримінального правопорушення мав звання капітана поліції та був призначений слідчим слідчого управління Головного управління Національної поліції в Житомирській області. Відповідно до наказу заступника т.в.о. начальника ГУНП в Житомирській області №41 від 25.01.2016 року ОСОБА_10 було відряджено до слідчого відділу Житомирського відділу поліції ГУНП в Житомирській області, з метою надання практичної допомоги в розслідуванні кримінальних проваджень по лінії дорожньо-транспортних пригод, прийняття по них законних рішень. Зазначені обставини були предметом дослідження в ході судового розгляду кримінального провадження, не заперечувалися обвинуваченим ОСОБА_10 та підтверджуються матеріалами кримінального провадження (копією особової справи ОСОБА_10 ).
Відповідно до примітки 2 ст.368 КК України - службовими особами, які займають відповідальне становище, у статтях 368, 368-2, 369 та 382 цього Кодексу є особи, зазначені у пункті 1 примітки до статті 364 цього Кодексу, посади яких згідно із статтею 6 Закону України "Про державну службу" належать до категорії "Б", судді, прокурори і слідчі, а також інші, крім зазначених у пункті 3 примітки до цієї статті, керівники і заступники керівників органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх структурних підрозділів та одиниць.
На підставі наведеного, обвинувачений ОСОБА_10 на час вчинення кримінального правопорушення був службовою особою, яка займала відповідальне становище.
Згідно ст.368 КК України одержання неправомірної вигоди це отримання (набуття, приймання) службовою особою такої вигоди для себе чи третьої особи за вчинення чи невчинення цією службовою особою в інтересах того, хто пропонує, обіцяє чи надає неправомірну вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади, покладених на неї організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, або таких, які вона не уповноважена була вчинювати, але до вчинення яких іншими службовими особами могла вжити заходів завдяки своєму службовому становищу.
Слід зауважити, що вчинені суб`єктом аналізованого злочину дії можуть бути як цілком законними (входити до його компетенції, здійснюватися в установленому порядку тощо), так і незаконними. У разі коли неправомірну вигоду одержано за законні дії або за такі протиправні дії по службі, що утворюють дисциплінарний проступок, винний несе відповідальність тільки за ст.368 КК України. Злочин, передбачений ч.1 ст.368 КК України, є закінченим з моменту, коли службова особа вчинила певні дії: а) прийняла пропозицію чи обіцянку надати їй або третій особі неправомірну вигоду і той, хто її пропонував або обіцяв, усвідомив надану службовою особою згоду; б) одержала неправомірну вигоду чи тільки її частину; в) попросила надати таку вигоду і особа, до якої звернене таке прохання, сприйняла його (формальний склад).
Сторона захисту безпідставно в апеляційній скарзі звертає увагу на те, що під час судового розгляду кримінального провадження, не здобуто жодного доказу, який би свідчив про порушення обвинуваченим ОСОБА_10 обов`язків слідчого або щодо використання ним своїх службових обов`язків на користь і в інтересах ОСОБА_13 , які конкретно службові обов`язки він використав задля вчинення інкримінованого діяння, у який спосіб діяв та у чому саме за змістом його службових обов`язків це полягало.
Апеляційний суд вважає, що вироком суду чітко встановлено за яких саме обставин (з наведенням усіх необхідних кваліфікуючих ознак) ОСОБА_10 вчинив інкримінований йому злочин. При цьому, слід звернути увагу, що ОСОБА_10 не обвинувачувався у порушенні своїх безпосередніх службових обов`язків, а його дії щодо сприяння в поверненні майна ОСОБА_13 (шляхом звернень з використанням свого службового становища до слідчого та експерта) за результатами розгляду провадження не визнавалися незаконними. Обвинувачений, хоча і не мав повноважень щодо здійснення досудового розслідування в межах якого в потерпілого ОСОБА_13 було вилучено транспортний засіб, однак в силу свого службового становища мав вплив на відповідно уповноважених осіб. Внаслідок дій ОСОБА_10 не було допущено порушень досудового розслідування в кримінальному провадженні щодо ДТП за участю ОСОБА_13 . Транспортний засіб останньому було повернуто на законних підставах. Згідно вироку ОСОБА_10 було визнано винним саме за одержання неправомірної вигоди для себе за сприяння у поверненні автомобіля ОСОБА_13 .
Кваліфікуючи дії обвинуваченого ОСОБА_10 суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що отримання будь-якої неправомірної вигоди службовою особою, а так само прохання надати таку вигоду для себе чи третьої особи є об`єктивною стороною складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368 КК України. При цьому Законом встановлено кримінальну відповідальність за отримання неправомірної вигоди, як самим порушником, так і в інтересах третьої особи.
На думку апеляційного суду, сукупний аналіз суті кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, встановлених судом першої інстанції у вироку обставин вчинення кримінального правопорушення, наведених з цього приводу доказів, мотивів та висновків, дає підстави вважати, що суд першої інстанції з врахуванням критерію доведення «поза розумним сумнівом» (рішення ЄСПЛ у справі «Кобець проти України»), обґрунтовано кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_10 за ч.3 ст.368 КК України - умисні дії, які виразились в одержанні службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вимогу, дій з використанням наданого їй службового становища.
Сторона захисту, посилаючись на провокацію з боку правоохоронного органу, вказує що всі докази під час досудового розслідування, отримано незаконним шляхом.
Перевіряючи такі апеляційні доводи сторони захисту, апеляційний суд прийшов до висновку, що такий факт, як провокація злочину не знайшов свого підтвердження.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_10 добровільно, без всякого примусу чи підбурювання вчинив кримінальне правопорушення.
Із наведеного вбачається, що в матеріалах кримінального провадження відсутні ознаки притаманні провокації злочину правоохоронними органами, а саме спонукання до вчинення злочину ОСОБА_10 . Зі змісту оскарженого вироку та ходу судового розгляду слідує, що суд першої інстанції вжив усіх необхідних процесуальних заходів для перевірки зазначених обставин щодо ймовірної провокації обвинуваченого до вчинення інкримінованого йому злочину. Так, з цього приводу були ретельно допитані обвинувачений ОСОБА_10 , потерпілий ОСОБА_13 , свідки ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_15 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_12 , досліджені документальні докази з їх послідуючою відповідною оцінкою у вироку.
Згідно ст.271 КПК України під час підготовки та проведення заходів з контролю за вчиненням злочину забороняється провокувати (підбурювати) особу на вчинення цього злочину з метою його подальшого викриття, допомагаючи особі вчинити злочин, який вона би не вчинила, як би слідчий цьому не сприяв, або з цією самою метою впливати на її поведінку насильством, погрозами, шантажем. Європейський суд, яким розроблено критерії перевірки обґрунтованості наявності чи відсутності підбурювання, зобов`язує суди звертати увагу на те, чи було б вчинено злочин без втручання органів влади та зазначає, що провокація з боку поліції має місце при участі співробітників поліції так і агентів, що діють за їх вказівкою, - які не обмежуються розслідуванням злочинної діяльності в пасивній формі, але використовують вплив такого роду, що провокує вчинення злочину і який ні в якому випадку не був би вчинений, з метою фіксування злочину (рішення в справі «Раманаускас проти Литви», «Банников проти Росії»).
Разом з тим, аналізуючи показання обвинуваченого, потерпілого, свідків та наявні в кримінальному провадженні докази в їх сукупності, апеляційний суд звертає увагу, що будь-якого спонукання обвинуваченого до вчинення злочину з боку правоохоронного органу не було. Потерпілий в справі не був працівником правоохоронного органу чи його агентом, вимушений був звернутися до правоохоронних органів, в результаті отримання незаконної пропозиції від ОСОБА_10 вирішити питання про повернення його автомобіля за винагороду в конкретній грошовій сумі. Ініціатива щодо вчинення кримінального правопорушення виходила безпосередньо від обвинуваченого. В подальшому ОСОБА_10 , на виконання домовленості з потерпілим ОСОБА_13 , самостійно та активно з використанням свого службового становища став вчиняти певні дії пов`язані з поверненням потерпілому його майна. Обвинувачений ОСОБА_10 , спеціально зустрівшись з потерпілим, в межах попередньої домовленості усвідомлено отримував від останнього відповідні грошові кошти. Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, та наявні на підтвердження цих обставин докази, на переконання апеляційного суду безсумнівно вказують на відсутність в діях правоохоронного органу будь-якого підбурювання (провокації) обвинуваченого до вчинення злочину.
Згідно показань обвинуваченого ОСОБА_10 , вбачається, що документально його було відряджено до Житомирського управління поліції, однак безпосередньо він знаходився в Слідчому управлінні ГУНП в Житомирській області. Відрядження було в зв`язку із розслідуванням кримінальних проваджень по лінії ДТП, для зменшення залишку. При знайомстві з ОСОБА_13 останній розповів йому суть проблеми та зазначив, що неодноразово звертався до Житомирського ВП, однак слідчим ОСОБА_28 по його заявах надавалася відмова. Оскільки ОСОБА_13 звернувся із заявою до керівництва ГУНП в Житомирській області та прийшов на особистий прийом, безпосередній начальник попросив його надати усну відповідь стосовно заяви ОСОБА_13 , і так як в подальшому ця заява не розглядалася, він знову приїхав до СУ. До моменту звернення ОСОБА_13 із заявою йому не було відомо про існування вказаного кримінального провадження. Будь якої офіційної відповіді ОСОБА_13 він не надавав, та повноважень на це не мав. ОСОБА_13 звертався із заявою до слідчого ОСОБА_28 про повернення транспортного засобу. Крім заяви, скарг ОСОБА_13 не писав. При першій зустрічі із ОСОБА_13 , яка відбувалася в присутності ОСОБА_29 , у нього на руках була його заява, зареєстрована у встановленому порядку про повернення йому автомобіля. На той час вказана заява не була розглянута. При першій зустрічі ОСОБА_13 повідомив йому, що змушений звернутися із заявою до керівництва СУ оскільки отримав відмову у Житомирському ВП. При другій зустрічі з ОСОБА_13 , він розповів йому порядок отримання транспортного засобу та проблеми, які існують при цьому. ОСОБА_13 повідомив йому про те, що якщо він забере автомобіль то надасть благодійну допомогу, що не суперечить наказу Міністра внутрішніх справ від 2010 року про можливість отримання благодійної допомоги від фізичних та юридичних осіб. Ініціатором надання такої допомоги був ОСОБА_13 , який зазначив, що надасть таку допомогу після того як отримає автомобіль за законно прийнятим рішенням. Він попросив подзвонити йому після того як буде прийнято рішення про повернення автомобіля. Після того як він поспілкувався із слідчим ОСОБА_28 , подзвонив ОСОБА_13 . У розмові із ОСОБА_28 останній вказав йому кримінальні провадження, по яких ним прийнято рішення, серед яких було і закриття провадження стосовно автомобіля ОСОБА_13 . Він сказав ОСОБА_28 , що той має подзвонити ОСОБА_30 і повідомити про те, що останній може забрати свій автомобіль, так як він звертався із відповідною заявою до керівництва. Про хід досудового розслідування кримінального провадження не цікавився, у ОСОБА_28 дізнавався про стан досудового розслідування. До даного кримінального провадження він відношення не мав, в групу слідчих не входив, слідчих дій не проводив. За усною вказівкою керівництва здійснював контроль за кількістю кримінальних проваджень категорії злочинів по лінії ДТП. 22 лютого коштів від ОСОБА_31 не отримував. 03 березня ОСОБА_32 йому зателефонував та наголосив про зустріч з ним, з приводу надання благодійної допомоги, він сів до його машини, де відбулася передача йому певних грошових коштів. Про суму коштів дізнався пізніше. Раніше розмір благодійної допомоги не обговорювався. В подальшому мав намір передати ці кошти керівництву та належним чином оформити надання ОСОБА_13 благодійної допомоги. Йому телефонував ОСОБА_28 і повідомив про те, що ОСОБА_13 приїжджав до нього, написав заяву та отримав дозвіл. Після отримання ним грошей від ОСОБА_13 , через 2-3 хвилини відбулося затримання. Був затриманий двома працівниками СБУ, на зупинці громадського транспорту, після того як вийшов з автомобіля. Про те, що ОСОБА_13 того дня мав передати йому якісь кошти він не знав, на зустріч з ним йшов з приводу лише обговорення форми вираження його благодійної допомоги. Він особисто ОСОБА_13 телефонував один раз 03 березня 2016 року, після того як було закрито кримінальне провадження. До свого кабінету він ОСОБА_13 не викликав. ОСОБА_13 ініціював розмову стосовно шляхів пришвидшення прийняття кінцевого рішення, на що він йому пояснював про виключне проведення експертизи. З експертом Павлюком спілкувався по кримінальним провадженням, оскільки здійснював контроль за кількістю перебування на виконанні, однак з експерту стосовно проведення експертизи по провадженню відносно ОСОБА_13 не телефонував. При другій зустрічі із ОСОБА_13 останній цікавився можливістю прискорення проведення експертизи, на що він йому повідомив про те, що наразі державні судові експерти мають велике навантаження, та роз`яснив йому його право на звернення із клопотанням про проведення експертизи приватним експертом.
Проаналізувавши у вироку показання обвинуваченого ОСОБА_10 , суд першої інстанції частково визнав їх достовірними, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції, вважаючи їх такими, що дані з метою уникнення кримінальної відповідальності.
Показання обвинуваченого в частині обставин домовленості, пропозиції та отримання неправомірної вигоди доповнюються або частково спростовуються належно дослідженими та обґрунтовано покладеними в основу вироку наступними допустимими та достовірними доказами вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України.
Так, згідно показань потерпілого ОСОБА_13 , під час розслідування кримінального провадження за фактом ДТП був вилучений як речовий доказ належний йому на праві власності автомобіль марки «Джилі» д.н.з НОМЕР_1 . Він спілкувався зі слідчим ОСОБА_12 , у провадженні якого заходилось зазначене кримінальне провадження з приводу повернення належного йому автомобіля, однак отримав від нього роз`яснення порядку та правил його отримання. Також з цього приводу він звертався до ГУНП в Житомирській області. У подальшому після неодноразових дзвінків ОСОБА_12 йому зателефонував ОСОБА_10 та запропонував під`їхати до ГУНП в Житомирській області у зв`язку з тим, що є можливість прискорити повернення його автомобіля. Коли вони зустрілися у ГУНП в Житомирській області, ОСОБА_10 запропонував вирішити питання про повернення його автомобіля за винагороду та повідомив, що може прискорити проведення експертизи в іншому місці за 500 гривень, а коли справу буде вирішено, автомобіль забрано ще дві тисячі гривень йому. Приблизно через три дні після цієї розмови він зустрівся з ОСОБА_10 в ГУНП в Житомирській області в кабінеті на першому поверсі, де передав 500 гривень. Через приблизно тиждень 03.03.2016 р. йому зателефонував ОСОБА_10 , який повідомив, що рішення у кримінальному провадженні прийнято та можна під`їхати до слідчого ОСОБА_12 для отримання дозволу на повернення його автомобіля. Після того, як він забрав автомобіль, він зателефонував ОСОБА_10 з метою домовитись про зустріч та передати раніше обговорені 2000 гривень. Вони зустрілися на вул. Старий Бульвар, 5/37. ОСОБА_10 сів у його автомобіль і попросив від`їхати. Після цього, він разом з ОСОБА_33 від`їхали у напрямку вул. Велика Бердичівська. Розуміючи, що ОСОБА_34 хоче отримати раніше обговорені грошові кошти він дістав 2000 гривень та передав їх ОСОБА_35 . Після отримання грошових коштів ОСОБА_36 вийшов з автомобіля, направився в сторону своєї роботи та був затриманий працівниками СБУ. Також ОСОБА_13 показав, що, на його думку, він забирав би власний автомобіль ще дуже довго, якщо не віддав би ці гроші, а суму, необхідну для повернення автомобіля в 500 і потім 2000 гривень, озвучив сам ОСОБА_10 . Саме тому він звернуся з відповідною заявою до правоохоронних органів.
Факт неодноразового звернення ОСОБА_13 до слідчого відділу Житомирського ВП ГУНП ОСОБА_12 та до керівництва СУ ГУ НП в Житомирській області, що оспорюється захисником в апеляційній скарзі, підтверджується показаннями обвинуваченого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_27 , ОСОБА_26 , журналами «обліку пропозицій, заяв і скарг громадян».
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо послідовності та достовірності показань потерпілого, які підтверджуються та узгоджуються із сукупністю інших доказів наявних у справі.
Істотних процесуальних порушень щодо визнання ОСОБА_13 потерпілим та його участі в судовому засіданні, на що звертає увагу в апеляційній скарзі обвинувачений, судом першої інстанції допущено не було.
За показань свідків ОСОБА_25 та ОСОБА_24 , 03.03.2016 року вони були присутніми під час затримання обвинуваченого, в якого було вилучено 2000 грн. Свідки підтвердили, що вони після ознайомлення з протоколом підписали його. Зауважень від учасників з приводу проведення слідчих дій не було. Змиви були поміщені в пакет типу файл і його зав`язали ниткою і смужкою з паперу з їх підписами та печаткою.
Відповідно до показань свідка ОСОБА_12 , він вів розслідування у кримінальному провадженні за фактом ДТП, у якому належний ОСОБА_13 автомобіль було вилучено та визнано речовим доказом. З ОСОБА_10 він познайомився у 2013 році під час виконання службових обов`язків. Під час розслідування ОСОБА_13 цікавився, коли зможе забрати автомобіль, на що він роз`яснив порядок оскарження дій слідчого. Крім того, питання пов`язані з одержанням неправомірної вигоди, він з ОСОБА_10 не обговорював. Після прийняття рішення про закриття кримінального провадження він зателефонував водію автомобіля і повідомив, що той може під`їхати і він надасть йому відповідний дозвіл на отримання автомобіля. Після цього, під`їхав ОСОБА_13 , який надав документи про те, що він є власником автомобіля, написав заяву, розписку та отримав відповідний дозвіл. Досудове розслідування у даному провадженні проводилось виключно ним особисто і ОСОБА_10 відношення до нього не мав.
Аналізуючи показання свідка ОСОБА_12 , апеляційний суд звертає увагу на показання обвинуваченого ОСОБА_10 , який не заперечував факт спілкування в телефонному режимі із слідчим Кирилюком з приводу повернення транспортного засобу ОСОБА_13 .
Свідок ОСОБА_15 показав, що працює у Житомирському відділенні КНДІСЕ на посаді заступника завідувача відділення та має кваліфікацію судового експерта за спеціальностями «Дослідження обставин ДТП» та «Транспортно-трасологічні дослідження». Зі слідчим ОСОБА_12 він знайомий по роботі. У нього на виконанні знаходились матеріали за якими ОСОБА_12 було призначено експертизу за фактом ДТП автомобіля «Джилі» та велосипедиста. Крім того, він знайомий з ОСОБА_10 на протязі п`яти років як зі слідчим, який призначав багато експертиз. Йому було відомо, що ОСОБА_10 відряджений у міській відділ поліції. З приводу зазначеної експертизи ОСОБА_10 особисто телефонував йому два чи три рази і просив прискорити її проведення. Про виконання експертизи він повідомив його усно у телефонній розмові.
Апеляційні твердження захисника, що показання свідка ОСОБА_15 є суперечливими, не відповідають дійсності. Вище наведені у вироку суду першої інстанції показання свідка ОСОБА_15 підтверджуються журналом та звукозаписом судового засідання.
З доказів, що викладені вище, та які визнаються судом допустимими, вбачається, що обвинувачений, використовуючи своє службове становище в інтересах ОСОБА_13 , неодноразово звертався до експерта з вимогою пришвидшення виготовлення експертного висновку та звертався до слідчого ОСОБА_37 з питань повернення відповідного транспортного засобу ОСОБА_13 .
Згідно показань свідка ОСОБА_27 , ОСОБА_13 дійсно звертався із заявою про повернення належного йому автомобіля. За результатами розгляду йому було відмовлено та роз`яснено, що рішення про повернення автомобіля, який є речовим доказом у кримінальному провадженні, буде прийнято за результатами досудового розслідування. Відповідь надавав саме він, а ОСОБА_10 ніякого відношення до розгляду зазначеного звернення не мав. Крім того, вказане кримінальне провадження заслуховувалось неодноразово на нарадах за його участю, а також ОСОБА_26 та секретаря, який вів протокол.
Відповідно до показань свідка ОСОБА_26 , враховуючи великий залишок кримінальних проваджень за фактами ДТП, 25.01.2016 р. до міськвідділу поліції для надання практичної допомоги був відряджений ОСОБА_10 . Особисто до неї двічі звертався ОСОБА_13 з приводу повернення належного йому автомобіля, який був вилучений в якості речового доказу у кримінальному провадженні, на що вона йому надала роз`яснення про можливість повернення транспортного засобу за рішенням суду, або у разі закриття кримінального провадження із погодженням з процесуальним прокурором. Крім того, згідно показань ОСОБА_26 , у неї з ОСОБА_10 не було взагалі ніяких розмов з приводу даного кримінального провадження, ніяких вказівок з приводу розгляду заяв ОСОБА_13 вона не давала.
Свідок ОСОБА_38 пояснив, що працює на посаді заступника начальника Житомирського ВП, начальник слідчого відділу з 2012 року. Слідчий ОСОБА_10 перебував у відрядженні в СВ Житомирського ВП, оскільки на той час в складі слідчого відділу працювали лише 2 слідчих. Документально ОСОБА_10 був відряджений до Житомирського управління поліції, однак безпосередньо знаходився в Слідчому управлінні. На той момент було багато кримінальних проваджень по лінії ДТП, слідчий ОСОБА_10 керівництвом був направлений як особа, яка має досвід в розслідуванні кримінальних правопорушень по даній категорії. З метою розвантаження кримінальних правопорушень по вказаній категорії старшим в групі слідчих було призначено ОСОБА_10 . Зазначив, що кримінальне провадження, про яке йде мова, перебувало в провадженні слідчого ОСОБА_28 , однак про хід розслідування даного кримінального провадження йому нічого не відомо. Питання стосовно повернення транспортного засобу по даному кримінальному провадженні слідчий ОСОБА_28 з ним не погоджував та він ніяких вказівок слідчому не давав. Йому не відомо чи виконував ОСОБА_10 якісь вказівки по даному кримінальному провадженні.
Згідно показань свідка ОСОБА_23 , він перебуває на посаді прокурора прокуратури Житомирської області з міжнародно правових доручень. З ОСОБА_10 знайомий у зв`язку із виконанням своїх службових обов`язків. Зазначив, що був слідчим у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_10 . Ним було прийнято заяву від ОСОБА_13 , в якій останній виклав обставини вимагання у нього грошових коштів. На досудовому слідстві ОСОБА_13 давав показання щодо вимагання у нього грошових коштів безпосередньо ОСОБА_10 за змовою із слідчим Кирилюком. За результатами досудового розслідування підстав для повідомлення підозри слідчому Кирилюку у кримінальному провадженні за заявою ОСОБА_13 не було.
Відповідно до показань свідка ОСОБА_22 , він перебуває на посаді начальника сектору відділу захисту національної державності СБУ в Житомирській області. В якості оперативного співробітника учасника приймав участь у проведенні слідчих дій, зокрема проведення огляду маркування грошей по даному кримінальному провадженні. Документи ним особисто не складалися, однак протоколи всіх слідчих дій, в яких він брав участь ним підписувалися.
Вина обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України також підтверджується наведеними у вироку документальними доказами, а саме:
- заявою ОСОБА_13 , згідно якої він звернувся до УСБУ України в Житомирській області із повідомленням про вчинення стосовно нього злочину слідчим ОСОБА_33 , яка зареєстрована 22.02.2016 року;
- протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину - ОСОБА_10 від 03.03.2016 р., під час якого ОСОБА_39 повідомив про передачу коштів слідчому ОСОБА_10 неправомірної вигоди за повернення його автомобіля. Відповідно до вказаного протоколу у обвинуваченого було виявлено та вилучено гроші на загальну суму 2000 грн.;
- протоколом огляду місця події від 03.03.2016 р. у приміщенні сторожки ТОВ «Панда спецсервіс», що розташована на вулиці Баранова, 84 у місті Житомирі, згідно якого виявлено та вилучено оригінал розписки ОСОБА_13 про отримання автомобіля та його заяву про дозвіл на видачу автомобіля;
- протоколом огляду документів від 09.03.2016 р., згідно якого за заявою ОСОБА_13 було оглянуто матеріали в рамках кримінального провадження за фактом ДТП від 12.12.2015 р., а саме журнал обліку відвідувачів, журнал № 5 «Обліку пропозицій, заяв і скарг громадян» журнал № 14 «Заяв і скарг громадян», журнал № 16 «Обліку вихідних документів», журнал № 112/4/2 «Обліку вихідних документів», журнал № 3 «Обліку вхідних документів», журнал № 15 «Обліку вхідних документів», за результатами якого не виявлено інформації щодо надходження заяви ОСОБА_13 з приводу повернення належного йому автомобіля, яке б розглядав ОСОБА_10 ;
- протоколом проведення слідчого експерименту від 29.01.2016 р. з участю свідка ОСОБА_14 ;
- протоколом огляду місця події від 03.03.2016 р., згідно якого було оглянуто кабінет слідчих СУ ГУНП в Житомирській області, де було виявлено та вилучено копію наказу № 41 від 25.01.2016 р. про відрядження ОСОБА_10 ;
- протоколом огляду від 03.03.2016 р., згідно якого у службовому кабінеті № 224 УКЗ ГУНП в Житомирській області було оглянуто особову справу ОСОБА_10 , матеріали спеціальної перевірки відносно ОСОБА_10 , особова справа ОСОБА_12 ;
- протоколом огляду від 11.03.2016 р., згідно якого було оглянуто речі та документи, вилучені в ході особистого обшуку ОСОБА_10 при його затриманні.
Безпідставними є апеляційні доводи обвинуваченого, про порушення судом першої інстанції вимог ч.2 ст.349 КПК України, оскільки як слідує з журналу та звукозапису судового засідання судом неодноразово приймалися рішення про обсяг доказів, які підлягають дослідженню та порядок їх дослідження.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження та засобів фіксування судового процесу, усі вище наведені докази у встановленому законом порядку були надані стороною обвинувачення, приєднані до матеріалів кримінального провадження, з дотриманням вимог ст.ст.23, 84, 85, 86, 94 КПК України досліджені судом першої інстанції та законно покладені в основу вироку. Як вбачається (журнал судового засідання від 13.09.2016), при дослідженні доказів учасники провадження, в тому числі обвинувачений та захисники, висловлювали свої думки з приводу належності та допустимості тих чи інших доказів наданих стороною обвинувачення.
Таким чином, апеляційні твердження сторони захисту про порушення судом першої інстанції засад кримінального провадження шляхом позбавлення сторони захисту права заперечувати проти вище вказаних доказів є необґрунтованими.
Так, з врахуванням доводів наведених стороною захисту в ході судового розгляду провадження під час дослідження доказів, суд першої інстанції в послідуючому у вироку визнав недопустимими доказами: повідомлення прокуратури Житомирської області про те, що на підставі акту №21 від 30.01.2017 року «Про перегляд грифу секретності матеріальних носіїв інформації», затв. Головою апеляційного суду Житомирської області були розсекречені наступні документи, що мають значення для даного кримінального провадження; постанова №199т від 03.03.2016 року про проведення контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту; ухвала №200/3 слідчого судді апеляційного суду Житомирської області від 26.02.2016 року про проведення негласних слідчих дій; протокол огляду, маркування та вручення грошових коштів; протокол про результати контролю за вчиненням злочину; протокол за результатами проведення негласних розшукових заходів, згідно якого підтверджується факт дзвінка ОСОБА_10 до слідчого ОСОБА_12 та надання останньому вказівки щодо необхідності закриття кримінального провадження саме 03.03.2016 року, а також телефонного дзвінка ним у той же день ОСОБА_13 з вказівкою необхідності під`їхати до ОСОБА_12 з метою забрати автомобіль, після чого під`їхати до нього; протокол за результатами проведення негласних розшукових заходів; висновок експертного дослідження 1/1302 від 17.03.2016; висновок експерта за результатами проведення судової експертизи матеріалів, речовин і виробів №10/38 від 18.03.2016 року; паперовий конверт із зразком препарату помітки грошей; змиви з рук затриманого ОСОБА_10 ; контрольний зразок ватного тампону; сорочка затриманого ОСОБА_10 .
Своє рішення про визнання недопустимими вищевказаних доказів суд обґрунтував постановою Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 16.03.2016 року (справа 5-364кс16) та зазначив, шо відповідно до ч.2 ст.290 КПК України прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання. Сторони кримінального провадження зобов`язані здійснювати відкриття одна одній додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду. Якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази (частина одинадцята, дванадцята статті 290 КПК України).
Дослідивши мотиви суду першої інстанції визнання вище наведених доказів недопустимими, апеляційний суд вважає їх обґрунтованими, а доводи наведені в апеляційній скарзі прокурора на їх спростування - безпідставними.
Так, суд першої інстанції правильно зазначив, що із наданих суду матеріалів НСРД вбачається, що гриф секретності з їх знято у січні 2017 року, тобто більше ніж через 9 місяців після завершення досудового розслідування. Таким чином, рішення про розсекречення грифу секретності із зазначених вище процесуальних документів винесено всупереч вимог ст.ст. 110, 113, 214, 290 КПК України поза межами строків досудового розслідування. Крім того, як випливає із супровідного листа УСБУ в Житомирській області від 23.03.2016 за №56/3-1325, протоколи про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж та аудіо-, відео-контроль особи направлено прокурору ОСОБА_40 через 14 днів після припинення зазначеної негласної слідчої дії, чим порушено вимоги ст.106 та ч.3 ст.252 КПК України.
При цьому, судом першої інстанції було враховано, практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справах «Балицький проти України», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України», а саме різновид доктрини «плодів отруєного дерева»: коли визнаються недопустимими не лише докази, які безпосередньо отримані внаслідок порушення, а також і докази, які не були б отримані, якби не були отримані перші.
Разом з тим, на переконання апеляційного суду, недопустимість як доказу в кримінальному провадженні протоколу затримання ОСОБА_10 , як особи підозрюваної у вчиненні злочину від 03.03.2018 року, про що стверджує в апеляційній скарзі сторона захисту, переконливими доводами не підтверджено.
Так, зазначений протокол затримання було складено з дотриманням вимог ст.ст.40, 104, 131, 132, 208-211, 213 КПК України уповноваженою особою прокурором відділу прокуратури Житомирської області за участю понятих. В протоколі вказано підстави затримання (п.2), на підтвердження яких додатково мається посилання на повідомлення ОСОБА_13 про передачу останнім грошових коштів слідчому ОСОБА_10 як неправомірної вигоди за повернення автомобіля. Затриманому ОСОБА_10 повідомлено підстави затримання, його права, повідомлено його батька про затримання та орган безоплатної правової допомоги, від адвоката якого ОСОБА_10 відмовився. Процедуру, місце, час та порядок проведення процесуальних дій при затриманні підозрюваного ОСОБА_10 чітко визначено змістом протоколу. Обшук ОСОБА_10 проведено з дотриманням вимог ч.3 ст.208, ч.7 ст.223, ст.236 КПК України. Протокол затримання був підписаний понятими, особою яка його склала, підозрюваним ОСОБА_10 , захисником ОСОБА_8 , учасниками оперуповноваженими ОВС УВБ ОСОБА_41 та УСБУ ОСОБА_42 , від яких будь-яких зауважень не надійшло.
Апеляційні посилання захисників на порушення при затриманні ОСОБА_10 п.2 ст.5 Конвенції та недотримання правових позицій рішення ЄСПЛ у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кучерук проти України» - є необґрунтованими.
Законність складання протоколу затримання ОСОБА_10 в ході судового розгляду провадження в суді першої інстанції була підтверджена показаннями свідків (понятих) ОСОБА_25 та ОСОБА_24 .
З приводу застосування невиправдано надмірної фізичної сили при затриманні ОСОБА_10 , необхідність в наданні останньому термінової медичної допомоги, належними доказами в суді не доведено.
Вирішуючи питання доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_10 , суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу, що з показань самого обвинуваченого в суді вбачається, що він прийняв від потерпілого ОСОБА_13 гроші на суму 2000 грн. в якості, за версією обвинуваченого, благодійної допомоги на потреби слідчого відділу ГУ НП в Житомирській області, які (він) обвинувачений в подальшому мав намір здати до бухгалтерії відповідної установи.
Факт отримання обвинуваченим грошових коштів також підтверджується, показаннями ОСОБА_13 , протоколами затримання обвинуваченого та огляду від 11.03.2016 р., згідно якого було оглянуто речі та документи, вилучені в ході особистого обшуку ОСОБА_10 при його затриманні.
Проаналізувавши наведені докази у вироку, суд першої інстанції належно мотивувавши, правильно визнав їх допустимими та достовірними.
В резолютивній частині вироку, суд першої інстанції з врахуванням обставин встановлених в ході судового розгляду провадження, з дотриманням вимог ст.100 КПК України правильно прийняв рішення про повернення ОСОБА_13 як власнику - грошових коштів в розмірі 2000 грн., апеляційні заперечення захисту з цього приводу є необґрунтованими.
На думку апеляційного суду, істотних порушень вимог ст.374 та ст.376 КПК України, що слугували б безумовною підставою для скасування вироку, на що вказує в апеляційні скарзі обвинувачений, судом першої інстанції допущено не було.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційні скарги прокурора ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_10 , захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Корольовського районного суду м.Житомира від 20 липня 2017 року відносно ОСОБА_10 - без зміни.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді :