Ухвала
Іменем України

16 липня 2018 року

м. Київ
справа № 273/1420/16-к
провадження № 51-6865 ск 18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу першого заступника прокурора Житомирської області ОСОБА_4 на вирок Баранівського районного суду Житомирської області

від 01 лютого 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області

від 14 травня 2018 року щодо ОСОБА_5 .
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду ухвалою від 25 червня 2018 року касаційну скаргу прокурора,

у зв`язку з недотриманням вимог, передбачених ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), залишив без руху та надав йому п`ятиденний строк з дня отримання копії даної ухвали для усунення зазначених в ній недоліків.
Поміж іншого, в ухвалі суду було вказано, що прокурор у касаційній скарзі зазначав на незастосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню, а саме: не призначення

ОСОБА_5 остаточного покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків.
Також судом касаційної інстанції в ухвалі було звернуто увагу на те,

що обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано

за вказаних порушень лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник (ч. 1 ст. 421 КПК), у зв`язку

з недопустимістю погіршення правового становища обвинуваченого. Однак,

згідно з оскаржуваною ухвалою, вирок суду першої інстанції з цих підстав не був предметом розгляду в апеляційному суді. Кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 переглядалось в порядку апеляційної процедури тільки

за апеляційною скаргою обвинуваченого. Апеляційний розгляд відбувався в межах заявлених обвинуваченим апеляційних вимог та з дотриманням ст. 404 КПК.
Поряд із цим у поданій прокурором скарзі не містилося обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і необхідності скасування ухвали суду апеляційної інстанції на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК, з огляду на положення статей 404, 412, 413, 419 цього Кодексу.
Зокрема прокурор у касаційній скарзі посилався на не викладення в ухвалі апеляційного суду позиції потерпілої, яка наполягала на суворому покаранні обвинуваченого. Таку позицію потерпіла викладала у своїй заяві, що оголошувалась в судовому засіданні. За змістом ухвали апеляційного суду, потерпіла апеляційну не подавала. Однак прокурор не вказував яким чином це перешкодило чи могло перешкодити апеляційному суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Крім того прокурор не зазначав як саме суд апеляційної інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність і яким чином він міг виправити допущені, на думку прокурора, судом першої інстанції порушення.
В межах наданого судом строку від прокурора повторно надійшла касаційна скарга на вирок та ухвалу суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_5 .
Проте зазначених в ухвалі суду касаційної інстанції від 25 червня 2018 року недоліків прокурор так і не усунув, оскільки повторна касаційна скарга за своїм змістом

та доводами є аналогічною попередній.
Твердження прокурора у повторній скарзі на те, що скасування апеляційним судом незаконного рішення суду першої інстанції само по собі не може вважатися погіршенням становища обвинуваченого, є необґрунтованим, оскільки його прохання про призначення ОСОБА_5 остаточного покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК

за сукупністю вироків направлено саме на погіршення правового становища обвинуваченого.
Крім того, як убачається з копії оскаржуваної ухвали апеляційного суду, сторона обвинувачення не подавала апеляційну скаргу на незаконність вироку суду першої інстанції, а під час апеляційного розгляду вважала вирок законним та обґрунтованим. Таким чином, прокурор не порушував перед судом апеляційної інстанції питання щодо незаконності вироку, внаслідок чого апеляційний суд не мав можливості розглянути доводи сторони обвинувачення.
Відповідно до ч. 3 ст. 26 КПК апеляційний суд вирішує лише ті питання, що внесені

на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.
Таким чином прокурор у повторній касаційній скарзі так і не навів підстав, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК, для скасування ухвали суду апеляційної інстанції.
Тому, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 429 КПК, касаційна скарга повертається, якщо особа не усунула недоліки касаційної скарги, яку залишено без руху, в установлений строк.
При цьому, повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, передбаченому КПК, у межах строку на касаційне оскарження.
Керуючись п. 1 ч. 3 ст. 429 КПК, Суд
постановив:
Повернути касаційну скаргу першого заступника прокурора Житомирської області ОСОБА_4 на вирок Баранівського районного суду Житомирської області

від 01 лютого 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області

від 14 травня 2018 року щодо ОСОБА_5 разом з усіма доданими до неї матеріалами.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3