Дата документу Справа № 310/2309/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/328/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 310/2309/16-к Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч. 2 ст. 307 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника адвоката ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, в режимі відеоконференц зв`язку, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 000656від 16.02.2016 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 червня 2017 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Бердянська Запорізької області, громадянина України, який має середню освіту, не одружений, не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
- 28.01.2009 Бердянським міським судом Запорізької області за ст.186 ч.1 КК України до арешту строком на 1 місяць;
- 26.12.2011 Бердянським міським судом Запорізької області за ст.309 ч.1 КК України до арешту строком на 6 місяців;
- 18.07.2012 Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ст.ст.307 ч.2, 28 ч.3, 306 ч.3, 263 ч.1, 185 ч.1, 69, 70 ч.1 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст.71 КК України приєднано покарання за вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26.12.2011 та визначено остаточне покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років 1 місяць з конфіскацією майна та з позбавленням права займатись певною діяльністю строком на 3 роки; звільнений 25.06.14 р. ухвалою Вільнянського райсуду Запорізької області від 17.06.14 р. на підставі ст.2 Закону України «Про Амністію в 2014 р.»,
- 02.03.2016 Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ст.263 ч.2 КК України до позбавлення волі строком на 2 роки. На підставі ст.75 КК України звільнений від покарання з іспитовим строком 2 роки,;

визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 309, ч.1 ст.317, ч.1 ст.263 КК України, та призначено йому покарання:
- за ч.2 ст.309 КК України у виді трьох років шести місяців позбавлення волі,
- за ч.1 ст.317 КК України у виді трьох років шести місяців позбавлення волі,
- за ч.1 ст.263 КК України у виді чотирьох років позбавлення волі,
На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинання більш суворим покаранням менш суворого, остаточно призначено покарання по даним злочинам у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
По обвинуваченню за ч.3 ст.311 КК України визнано невинним ОСОБА_7 та виправдано по суду за недоведеністю.
Відповідно до ч.4 ст.70 КК України невідбуте ОСОБА_7 покарання за вироком Бердянського міськрайсуду Запорізької області від 02.03.16 р. за ч.2 ст.263 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки, на підставі ст.75 КК України з іспитовим строком 2 роки ухвалено виконувати самостійно.
Запобіжний захід застосований до обвинуваченого у вигляді тримання під вартою залишено до вступу вироку в законну силу.
Строк покарання засудженому ухвалено обчислювати з моменту його затримання з 10.06.2016, зарахувавши, відповідно до положень ст.72 КК України, строк попереднього ув`язнення у строк покарання, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, до набрання вироком законної сили.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані із залученням експерта на суму 1396,86 гривень.
Вирішена доля речових доказів.

Згідно зі змістом вироку, 16 лютого 2016 року приблизно об 11 годині, знаходячись на Центральному ринку, розташованому по вул. Свободи в м. Бердянську Запорізької області, ОСОБА_7 , діючи умисно, з метою виготовлення особливо небезпечного наркотичного засобу - ацетильований опій, без мети збуту, у невстановленої в ході досудового розслідування особи, придбав разом зі свідком ОСОБА_9 , кондитерське макове насіння, масою 1 кг., а також розчинник «№650», об`ємом 0,8 л., після чого переніс їх за місцем мешкання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 .
Після цього, 16 лютого 2016 року приблизно о 12 годині, знаходячись за місцем свого мешкання, за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 діючи умисно, з метою створення сприятливих умов для виготовлення та вживання наркотичних засобів, на прохання свідка ОСОБА_9 , погодився надати йому приміщення кімнати, розташованої за вказаною адресою, для незаконного вживання ним та ОСОБА_9 особливо небезпечного наркотичного засобу - опію ацетильованого.
Після цього, ОСОБА_7 , володіючи технологією кустарного виготовлення особливо небезпечного наркотичного засобу - опію ацетильованого, з наявного макового насіння, побутового розчинника, які вони придбали, а також за допомогою оцту та води, які в нього раніше були за місцем проживання, шляхом випарювання, виготовив особливо небезпечний наркотичний засіб - опій ацетильований. ОСОБА_9 в цей же день приблизно о 13 годині вибрав в медичний шприц об`ємом 5,0 мл. зазначений особливо небезпечний наркотичний засіб і за згодою ОСОБА_7 у приміщенні кімнати, на території гуртожитку, вжив його шляхом ін`єкції.
Тим самим ОСОБА_7 надав приміщення кімнати АДРЕСА_3 для незаконного вживання наркотичного засобу.
Крім того, 16 лютого 2016 року приблизно о 13 годині, знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_7 , будучи особою, яка раніше вчинила злочини, передбачені ст. ст. 307, 317 КК України, діючи умисно, реалізуючи свій злочинний намір, направлений на зберігання залишкової частини особливо небезпечного наркотичного засобу - опію ацетильованого, раніше виготовленого за місцем проживання ОСОБА_7 без мети його подальшого збуту, вибрав частину особливо небезпечного наркотичного засобу - опію ацетильованого у медичний шприц об`ємом 20,0 мл. та поклав його зберігати на стіл у приміщенні кімнати за місцем свого проживання за вказаною адресою.
У середині вересня 2015 року, більш точну дату в ході судового розгляду встановити не виявилося можливим, знаходячись у лісосмузі біля села Нововасилівка Бердянського району, Запорізької області, ОСОБА_7 виявив п`ять кущів дикорослої коноплі. Далі, ОСОБА_7 , діючи умисно, з метою незаконного виготовлення наркотичного засобу для подальшого його власного вживання, без мети збуту, зірвав дані кущі, після чого, незаконно зберігаючи його при собі на рейсовому автобусі перевіз їх за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , де поклав для просушки в кімнату за вказаною адресою.
Наприкінці вересня 2015 року, знаходячись за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 , переконавшись, що листя та верхівки з раніше зірваних кущів коноплі повністю висохли, з метою подальшого виготовлення особливо небезпечного наркотичного засобу для власного вживання, частину наркотичного засобу на місці перетер руками, тим самим виготовив особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс, придатний для вживання, які поклав у полімерний пакет блакитного кольору та скляну банку ємністю 3 л., а іншу частину сухої частково подрібненої рослини поклав у полімерний пакет чорного кольору, які поклав на столі своєї кімнати за вказаною адресою, чим продовжив незаконно зберігати особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс.
16 лютого 2016 року в період часу з 14 години до 14 години 40 хвилин в ході проведення огляду за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 , працівниками поліції виявлено та вилучено особливо небезпечний наркотичний засіб - опій ацетильований, масою 0,0571 гр. (в перерахунку на суху речовину), та особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс, а саме: на столі, що розташований в приміщенні кімнати - полімерний пакет чорного кольору з сухими частково подрібненими частинами рослин (верхівками) сіро-зеленого кольору масою 749,96 гр. (в перерахунку на суху речовину), блакитний полімерний пакет та скляна банка ємністю 3 л. з сухими подрібненими речовинами сіро-зеленого кольору масами 263,45 гр. та 303,97 гр. (в перерахунку на суху речовину), а загальною масою 1317,38 гр. (в перерахунку на суху речовину), що є великим розміром, які ОСОБА_7 , будучи особою, яка раніше вчинила злочини, передбачені ст. ст. 307, 317 КК України, діючи з єдиним умислом незаконно зберігав без мети збуту.
Крім того, приблизно в середині січня 2016 року в вечірній час, більш точну дату в ході судового розгляду встановити не виявилося можливим, рухаючись по вул. Ярослава Мудрого (вул. Шаумяна), біля гаражного кооперативу «Юпітер», в м. Бердянськ, Запорізької області, ОСОБА_7 на землі побачив поліетиленовий пакет з патронами, котрі, діючи умисно, з метою незаконного придбання, узяв з собою, тим самим незаконно придбав бойові припаси.
Відразу після цього, діючи умисно, без передбаченого законом дозволу, з метою незаконного зберігання бойових припасів, ОСОБА_7 переніс придбані патрони до свого помешкання за адресою: АДРЕСА_2 , де продовжував незаконно зберігати у себе в кімнаті на території гуртожитку.
16 лютого 2016 року в період часу з 14 години до 14 години 40 хвилин в ході проведення огляду за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 , працівниками поліції виявлено та вилучено 39 патронів, які є боєприпасами. А саме: 4 військові патрони калібру 7,62x53 мм., придатні для здійснення пострілу; 35 військових патронів калібру 5,45x39 мм., зразка 1974 року, придатні для здійснення пострілу, які ОСОБА_7 придбав, носив та зберігав без передбаченого законом дозволу.
Крім того, ОСОБА_7 також обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч.3 ст.311 КК України, а саме:
В невстановлений в ході досудового розслідування час, знаходячись на території «Міського цвинтаря № 1» по Мелітопольському Шосе в м. Бердянськ, Запорізької області, ОСОБА_7 , знайшов полімерну пляшку об`ємом 0,5 л., заповнену прозорою рідиною. Визнавши за кольором та запахом, що речовина у пляшці є ангідридом оцтової кислоти, який використовується для виготовлення наркотичних засобів, ОСОБА_7 , діючи умисно, з метою використання для виготовлення наркотичних засобів, поклав її до кишені свого одягу, тим самим незаконно придбав прекурсор - ангідрид оцтової кислоти, який переніс за місцем свого проживання у кімнату АДРЕСА_3 , де зберігав його з метою використання для виготовлення наркотичних засобів.
6 лютого 2016 року в період часу з 14 години до 14 години 40 хвилин в ході проведення огляду за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 , працівниками поліції виявлено та вилучено згідно висновку експерта № 106 від 10.03.2016 прекурсор - ангідрид оцтової кислоти, масою 183,31 гр., згідно з «Переліком наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів, що підлягають спеціальному контролю, відповідно до законодавства України», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2000 року № 770, є особливо великим розміром, який ОСОБА_7 незаконно зберігав з метою подальшого виготовлення наркотичних засобів.
Разом з тим, суд першої інстанції зазначив, що формулюючи обвинувачення ОСОБА_7 за цією статтею орган досудового розслідування та прокурор не надали суду жодного доказу, які би підтверджували той факт, що ОСОБА_7 зберігав ангідрид саме з метою виготовлення наркотичного засобу, який містить ангідрид.
Під часу огляду місця мешкання ОСОБА_7 06.02.2016 р. таких наркотичних засобів також не виявлено.
Ствердження прокурора про те що, ОСОБА_7 є наркозалежною особою та повинен був розуміти для яких цілей є цей розчин, є лише її припущенням та не приймалося судом.
Відповідно до положень ст.62 Конституції України та норм кримінально-процесуального законодавства України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Таким чином суд прийшов до переконання, що ОСОБА_7 за обвинуваченням за ст.311 ч.3 КК України необхідно виправдати за недоведеністю.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не погоджується із вироком суду в частині визнання його винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.317 КК України оскільки недостатньо доказів, а лише слова свідка ОСОБА_9 . Вказує, що обшуки проводились в нього вдома без будь-яких документів, всі виявлені наркотичні засоби та боєприпаси він видав добровільно. Крім того, апелянт вважає, що вказівка у вироку суду на рецидив злочинів, є незаконною, а тому просить виключити із вироку посилання на рецидив, пом`якшити призначене йому покарання або скасувати вирок та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: обвинуваченого і його захисника, які підтримали апеляційну скаргу; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги обвинуваченого, вважав вирок суду законним і обґрунтованим; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

В частині визнання винним ОСОБА_7 за ч.1 ст.309 КК України і виправдання його за ч.3 ст.311 вирок ніким не оскаржується, тому відповідно до ч.1 ст.404 КПК України судове рішення переглядається в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. На переконання колегії суддів, оскаржуваний вирок місцевого суду в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

За матеріалами кримінального провадження ОСОБА_7 під час розгляду провадження в суді першої інстанції свою вину в чиненні кримінального правопорушення, передбаченогоч.1 ст.263 КК України визнавав повністю; за ч.1 ст.317 КК України спочатку не визнавав, а потім також визнав повністю. Однак в подальшому з апеляційних вимог апелянта останній фактично за вказаними епізодами свою вину не визнав.

Натомість вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч.1 ст.317 КК України підтверджується дослідженими під час судового розгляду письмовими доказами: витягом з ЄРДР №00000656 з якого вбачається, що відомості про вчинення кримінального правопорушень внесено до ЄРДР з правовою кваліфікацією за ч.1 ст.317 КК України; протоколом огляду та вилучення від 16.02.2016 року, згідно з яким за місцем проживання ОСОБА_7 по АДРЕСА_2 було виявлено та вилучено наркотичні засоби, прекурсори та патрони; частково показами ОСОБА_7 , відповідно яких, останній зустрівся з Коритніковим на центральному ринку, купив інгредієнти, для виготовлення опіуму та переніс їх за місцем проживання. Вдома ОСОБА_7 у присутності Коритнікова виготовив наркотичний засіб та вжив його, ОСОБА_10 при ОСОБА_7 також вживав наркотик, вже перебував у стані наркотичного сп`яніння. Потім приїхала поліція та все вилучила; показами свідка ОСОБА_9 , згідно з якими, 16 лютого 2016 року у першій половині дня він зустрівся з обвинуваченим. ОСОБА_7 запропонував виготовити наркотичний засіб. Вони пішли на ринок, купили насіння, розчинник, соду та оцет й поїхали за місцем мешкання ОСОБА_7 . Там виготовили наркотичний засіб, вжили його шляхом ін`єкції разом, з дозволу ОСОБА_11 . Хвилин через 10 прийшли працівники поліції.

Вказані докази судом були вивчені і досліджені кожний окремо з точки зору належності, допустимості, і в сукупності з точки зору достатності, взаємозв`язку та всебічності, їм була дана належна оцінка.

Так, покази обвинуваченого і свідка в частині їх зустрічі і придбання інгредієнтів для виготовлення наркотичних засобів збігаються. ОСОБА_7 не надав зрозумілих пояснень навіщо, якщо вони удвох з Коритніковим на ринку купували інгредієнти для виготовлення наркотичних засобів, він запросив ОСОБА_9 до себе в помешкання. Не пояснив, що саме ОСОБА_9 робив коли вони вже виготовили наркотичний засіб і сам ОСОБА_7 його вживав (наркотичний засіб). Надаючи аналіз показів обвинуваченого і свідка, можна зробити висновок, що у ОСОБА_9 інших підстав для відвідування помешкання ОСОБА_7 , окрім як виготовлення і вживання наркотичних засобів не було, а без дозволу ОСОБА_7 зробити він цього не міг. Крім того під час першого розгляду провадження в суді першої інстанції (вирок суду від 10.06.2016), ОСОБА_7 давав покази про те, що вони спільно з ОСОБА_9 вживали наркотичний засіб (а.к.с.89), однак згодом, як зазначалася вище, обвинувачений змінив свої покази.

Згідно з ч.3 ст.403 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Доводи апелянта в сенсі того, що огляд (а фактично обшук) його приміщення було проведено незаконно, колегія суддів не може враховувати як підставу для визнання доказів не допустимими, адже вказане питання не було предметом дослідження під час розгляду провадження в суді першої інстанції, і відповідно вимог ч.3 ст.404 КПК України не може бути предметом перевірки під час апеляційного розгляду.

Підстав для повторного виклику і допиту усіх учасників провадження колегія суддів, з урахуванням положень ч.3 ст.404 КПК України не вбачає.

Висновки суду першої інстанції на перемет наявності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч.1 ст.263 КК України, також є обґрунтованими. Його вина підтверджується дослідженими під час судового розгляду письмовими доказами: витягом з ЄРДР №00000656 з якого вбачається, що відомості про вчинення кримінального правопорушень внесено до ЄРДР з правовою кваліфікацією за ч.1 ст. 263 КК України; протоколом огляду та вилучення від 16.02.2016 року, згідно якого за місцем проживання ОСОБА_7 по АДРЕСА_2 було виявлено та вилучено наркотичні засоби, прекурсори та патрони; висновком експерта № 83/3 від 18.02.2016 року, відповідно до якого, вилучені за місцем мешкання ОСОБА_12 патрони є боєприпасами, придатними для здійснення пострілу; частково показами ОСОБА_7 , відповідно до яких, біля старого кладовища він знайшов пакет з патронами, переніс додому та просто зберігав.

Доводи ОСОБА_7 на предмет того, що ним було добровільно видані боєприпаси не свідчать про їх добровільну видачу в розумінні положень ч.3 ст.263 КК України, адже добровільним здавання є тоді коли воно вчинене за власною волею незалежно від мотивів однак не в зв`язку з тим, що органами влади виявлено факт зберігання відповідних предметів. Тобто ОСОБА_7 міг бути звільнений від кримінальної відповідальності на підставі положень ч.3 ст.263 КК України у тому випадку, якщо після того як він придбав патрони він здав їх в правоохоронний орган, чи повідомив про факт придбання ним боєприпасів і місце їх знаходження. З матеріалів провадження випливає, що патрони ОСОБА_7 знайшов у січні 2016 року, а вилучені вони були у останнього в червні 2016 року саме під час огляду його приміщення. В цьому ж конкретному випадку навіть якщо, вважати дійсними твердження ОСОБА_7 , розцінювати його дії як добровільне здавання підстав не має. Крім цього, на підтвердження цих доводів (видачі патронів працівникам поліції) не надано жодного доказу. За матеріалами провадження патрони були саме виявлені і вилучені. ОСОБА_7 в протоколі огляду не зазначав про їх добровільну видачу. Не акцентував увагу і під час судового розгляду в суді першої інстанції (як першого так і другого). Працівники поліції, поняті з приводу обставин вилучення у ОСОБА_7 не допитувались, і на їх допиті сторона захисту не наголошувала.

З огляду на вказані обставини колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.317, ч.1 ст.263 КК України є законними обґрунтованими і вмотивованими, а поведінка останнього під час судового провадження (розгляд провадження в судах першої і апеляційної інстанції) свідчить про намагання, якщо не уникнути від відповідальності у повні мірі, то хоча б отримати більш м`яке покарання.

Доводи на перемет тиску на свідка і обвинуваченого з боку органу досудового розслідування і прокурора матеріалами провадження не підтвердженні. Відомості про те, що останній звертався до правоохоронних органів із заявами про такий тиск, відсутні.

Відповідно до ст.ст. 50, 65 КК України особі, що вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів з урахуванням ступеня тяжкості скоєного злочину, особи винного та обставин, які пом`якшують покарання та відсутність таких, які його обтяжують.
Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за кожне кримінальне правопорушення окремо, суд, у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, призначив його, враховуючи тяжкість вчинених злочинів, відомості про особу обвинуваченого, наявність обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання.
Злочини, які інкримінувалися обвинуваченому ОСОБА_7 , відповідно до ст.12 КК України відносяться до злочинів середньої тяжкості і тяжких.
При вивченні особи обвинуваченого судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_7 , є неодноразово судимим.
Під час проведення досудового слідства і в суді першої інстанції ОСОБА_7 за винятком епізоду по ч.3 ст.311 КК України, за яким він був виправданий, повністю визнавав свою вину, чим активно сприяв розкриттю злочину, щиро розкаявся у вчиненні кримінальних правопорушень, тому суд вказані обставині зарахував як ті, що відповідно до ст.66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченого.
До обставин які обтяжують покарання суд відніс рецидив злочинів.
З огляду на те, що колегія суддів погодилась з правильністю висновків суду щодо наявності в діях ОСОБА_7 вини за ч.1 ст.263 КК України, доводи апелянта на перемет відсутності рецидиву, як обставини, яка обтяжує покарання є необґрунтованими.

Зваживши зазначені обставини, суд дійшов правильного висновку про необхідність призначення покарання у виді позбавлення волі за епізодами надання приміщення для незаконного вживання наркотичного засобу, в межах санкції ч.1 ст.317 КК України наближених до мінімальних, і за епізодом придбання, носіння і зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу в мінімальних межах, передбачених ч.1 ст.263 КК України.

Остаточне призначене судом першої інстанції покарання, з яким згодна колегія суддів, відповідає принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого (підсудного), випливає з дотримання судом принципів «справедливого судового розгляду», встановлених ст.6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.

Колегія суддів вважає, що судом принцип призначеного ОСОБА_7 остаточного покарання є правильним, до того ж мінімально суворим (шляхом поглинання), а його розмір є справедливим, адже воно було призначено у відповідності з положеннями Загальної частини КК України, і відповідає його меті.

Доводи обвинуваченого щодо врахування визнання вини і щирого каяття, як підставу для пом`якшення покарання, необґрунтовані, оскільки ці обставини були враховані судом при призначенні покарання, як обставини, що його пом`якшують, і повторно враховуватися не можуть. До того ж на теперішній момент, обвинувачений фактично не визнає вину і не кається.
Доводи апелянта на предмет того, що головуючий суддя ухвалив вирок без мантії і нагрудного знаку, в розумінні положень КПК України не можуть вважатися підставою для скасування рішення суду. Крім того, під час апеляційного провадження суд апеляційної інстанції не має можливості перевірити ці доводи. При цьому обвинувачений не позбавлений можливості звернутися із відповідною скаргою до Вищої Ради Правосуддя щодо дисциплінарного проступку судді (дисциплінарною скаргою).

Відтак доводи зазначені в апеляційній скарзі обвинуваченого правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, істотних порушень законодавства, що тягнуть скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді провадження, також не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.
Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 червня 2017 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4