Постанова
Іменем України
31 жовтня 2018 року

м. Київ
справа № 760/3937/16-к
провадження № 51-804 км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 06 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26 червня 2017 року у кримінальному провадженні №0012283 за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсона, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу за вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 02 квітня 2010 року за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, звільненого 11 лютого 2015 року по відбуттю строку покарання,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 06 березня 2017 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 22 січня 2016 року до моменту постановлення вироку з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 червня 2017 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 залишені без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 22 січня 2016 року по 20 червня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

За вироком суду встановлено, що ОСОБА_7 16 грудня 2015 року приблизно о 05:30 год. у приміщенні залізничного вокзалу в м. Києві під час раптово виниклого конфлікту умисно наніс 2 удари предметом, схожим на ніж, у живіт ОСОБА_8 , чим спричинив потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Захисник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно не ознайомили обвинуваченого ОСОБА_7 за його клопотанням із матеріалами кримінального провадження, відмовили захиснику в задоволенні клопотання про ознайомлення та копіювання технічного запису судових засідань, які проводилися без виклику та допиту потерпілого, також зазначає, що у справі не було встановлено умислу засудженого на заподіяння тілесних ушкоджень, а судові рішення є необґрунтованими.

Позиції інших учасників судового провадження

Захисник у суді касаційної інстанції підтримав доводи касаційної скарги та просив задовольнити її в повному обсязі.
Засуджений ОСОБА_7 підтримав думку свого захисника.
Прокурор у судовому засіданні стверджував про безпідставність доводів касаційної скарги та просив залишити її без задоволення.

Мотиви суду

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених місцевим та апеляційним судами.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок. Аргументи захисника щодо незгоди з даною судом оцінкою доказів, оспорювання встановлених за результатами судового розгляду фактів з викладенням власної версії події стосуються по суті невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що виходячи з вимог ст. 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Разом із тим при перевірці судових рішень не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яким його засуджено.

Доводи сторони захисту на заперечення винуватості засудженого були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції і знайшли належну оцінку у вироку.

Зокрема, обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні не заперечував факт нанесення ним ударів потерпілому ножем в область живота, проте стверджував, що зробив це з метою самозахисту. Згідно показань свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 між ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_8 виникла сварка, ініціатором якої був ОСОБА_7 . Ця сварка переросла в бійку, під час якої обвинувачений наніс удар ножем потерпілому. При цьому свідки стверджували, що ОСОБА_7 під час бійки на підлогу не падав. Наведене спростовує твердження сторони захисту про те, що в момент удару ОСОБА_7 лежав на підлозі, а потерпілий ОСОБА_8 сидів на ньому зверху та наносив удари. Крім того, винуватість ОСОБА_7 підтверджується даними протоколів огляду місця події, пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, де потерпілий та свідки упізнали ОСОБА_7 як особу, яка нанесла удар ножем ОСОБА_8 . Згідно висновку експерта потерпілому були нанесені колото-різані рани, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Посилання захисника на неправильну кваліфікацію дій винного, оскільки у нього не було умислу на заподіяння тілесних ушкоджень і він лише оборонявся від нападу ОСОБА_8 , суперечать матеріалам провадження та не ґрунтуються на законі.

Згідно із ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із перебуванням особи в стані необхідної оборони, суд повинен врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Виходячи із фактичних обставин кримінального провадження суд правильно встановив, що в діях потерпілого ОСОБА_8 суспільно небезпечного посягання не було, оскільки між потерпілим та ОСОБА_7 була наявна обопільна бійка, спровокована обвинуваченим, під час якої обидва учасники завдавали один одному ударів.Даних про те, що насильство, яке ОСОБА_8 застосував до ОСОБА_7 під час бійки, становило загрозу для життя та здоров`я останнього, в матеріалах провадження немає. Отже, жодних об`єктивних даних про перебування обвинуваченого у стані необхідної оборони в суді не встановлено.

Оцінивши усі зібрані докази відповідно до ст. 94 КПК України з точки зору їх належності та допустимості, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 та правильно кваліфікував його дії.

З таким висновком погодився і суд апеляційної інстанції, який у межах своїх повноважень та з дотриманням вимог ст. 404 КПК України розглянув апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника, дав в ухвалі відповідно до вимог ст. 419 цього Кодексу вмотивовані відповіді на усі доводи, наведені в цих скаргах, та прийняв обґрунтоване рішення про залишення вироку місцевого суду без зміни, з чим погоджується суд касаційної інстанції.

Твердження захисника про те, що судове засідання в суді першої інстанції проводилося без виклику потерпілого не ґрунтуються на матеріалах провадження. Згідно наявних даних, потерпілий належним чином повідомлявся про час розгляду справи, проте останній не мав змоги з`явитися внаслідок перебування його за межами країни. Сторони кримінального провадження, у тому числі захисник обвинуваченого, не заперечували проти проведення судового розгляду за відсутності потерпілого, що не суперечить вимогам ст.325 КПК України. В суді апеляційної інстанції потерпілий був присутнім.

Що ж стосується твердження про неознайомлення обвинуваченого та його захисника з матеріалами кримінального провадження, то вони є безпідставними.

У матеріалах провадження міститься протокол про надання обвинуваченому у порядку ст. 290 КПК України доступу до матеріалів досудового розслідування, де він зазначив, що з матеріалами ознайомився у повному обсязі. Після призначення у даному кримінальному провадженні захисника ОСОБА_6 , останньому було надано можливість ознайомитися з усіма матеріалами провадження, про що є його особистий підпис. Під час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції , було відкладено розгляд справи для надання можливості ОСОБА_7 ознайомитись із матеріалами провадження.

Покарання засудженому ОСОБА_7 призначено відповідно до вимог статей 50, 65 КК України, воно враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини скоєного, дані про особу винного, обставини, що обтяжують покарання, принцип індивідуалізації покарання. Призначене покарання є необхідним і достатнім для виправлення винного та попередження вчинення нових злочинів.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовною підставою для зміни чи скасування судових рішень, колегією суддів не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Урахувавши наведене, колегія суддів дійшла висновку, що касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), колегія суддів вважає за необхідне залишити судові рішення без зміни.

З цих підстав суд ухвалив:

Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 06 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26 червня 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_12