Номер провадження: 11-сс/785/1622/18
Номер справи місцевого суду: 522/1811/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 , слідчого ОСОБА_7

представника ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 ,

адвоката ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_11

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Приморського райсуду м. Одеси від 19.09.2018 року про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000434 від 25.01.2017 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції.

Зазначеною ухвалою слідчого судді задоволено клопотання представника цивільного позивача ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_12 та накладений арешт на нерухоме майно, а саме будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Мотивуючи своє рішення, слідчий суддя послався на те, що зазначений житловий будинок належить на праві приватної власності ОСОБА_8 та є предметом злочинного посягання. З метою недопущення подальшого його відчуження, слідчий суддя вважає за необхідне заборонити будь-яке його відчуження, шляхом накладення арешту, оскільки невжиття таких заходів може призвести до його втрати та перешкодить кримінальному провадженню, а також відшкодуванню заподіяної матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_11 ..
Слідчий суддя послався також на те, що, відповідно до положень ст. 98 КПК України, зазначений будинок є предметом кримінального правопорушення та речовим доказом у кримінальному провадженні, у зв`язку з чим є всі підстави для задоволення клопотання представника потерпілого.

Вимоги, наведені в апеляційних скаргах та узагальнення доводів осіб яки їх подали.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 зазначила, що вважає ухвалу слідчого судді незаконною у зв`язку з істотними порушеннями вимог КПК України, мотивуючи свої вимоги наступними доводами:
1) слідчий суддя не врахував, що питання накладення арешту на вказаний будинок розглядалось неодноразово. Зокрема, ухвалою апеляційного суду від 16.03.2018 року ухвала слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 30.01.2017 року про арешт майна була скасована, а клопотання слідчого ОСОБА_13 про арешт майна повернуто прокурору, із встановленням строку для усунення його недоліків. Недоліки клопотання не були усунуті, а повторне клопотання було подано іншому слідчому судді, який ухвалою від 05.04.2017 року знову наклав арешт на житловий будинок. Після цього, за клопотанням ОСОБА_8 , ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 21.08.2018 року арешт майна був скасований;
2) слідчий суддя дійшов безпідставного висновку про те, що належний ОСОБА_8 житловий будинок є предметом кримінального правопорушення та речовим доказом у кримінальному провадженні через відповідність критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, оскільки ОСОБА_8 є добросовісним набувачем майна та зареєструвала право власності на нього належним чином;
3) слідчим суддею не прийнято до уваги те, що ОСОБА_8 є належним власником майна на підставі договору купівлі-продажу, який посвідчений нотаріально, в той час як ОСОБА_14 ніколи не набував право власності на нього, що підтверджується рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 16.08.2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Одеської області від 17.05.2018 року;
4) слідчим не надано доказів, які б давали підстави вважати, що ОСОБА_8 причетна до вчинення кримінального правопорушення, оскільки вона не є підозрюваною, а матеріалами кримінального провадження не доведено, що будинок є предметом злочинної діяльності або відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України;
5) слідчий суддя не дав правової оцінки тій обставині, що до клопотання не надано жодного документу, який би підтверджував право власності ОСОБА_14 на житловий будинок та не врахував, що між ОСОБА_14 та ЖБК «Марін-Білдер» склалися цивільно-правові відносини, в рамках яких він має право звернутись до ЖБК із вимогами про повернення сплаченим ним пайових внесків;
6) накладення арешту на майно суперечить завданням кримінального провадження та порушує право власності ОСОБА_8 , яка є добросовісним набувачем зазначеного будинку.
Посилаючись на наведені доводи, адвокат ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_12 .

В судовому засіданні апеляційного суду адвокат ОСОБА_9 доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити, представник -адвокат ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_11 , а також прокурор заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити ухвалу слідчого судді без змін.

Заслухавши доповідача, вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частина перша ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ї інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з положеннями ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Пославшись в ухвалі на приписи ст. 170 КПК України, слідчий суддя зазначив, що приходить до висновку про наявність достатніх підстав для накладення арешту на нерухоме майно, а саме будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема, з огляду на те, що постановою прокурора зазначений будинок визнаний речовим доказом.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 171 КПК України у клопотанні цивільного позивача у кримінальному провадженні про арешт майна підозрюваного, обвинуваченого, юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, третіх осіб для відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, повинно бути зазначено: 1) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір позовних вимог; 2) докази факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди.

Представник цивільного позивача, - адвокат ОСОБА_12 у клопотанні послався на те, що житловий будинок АДРЕСА_1 є предметом злочинного посягання, тому накладення арешту необхідне з метою недопущення подальшого його відчуження, а також відшкодування заподіяної матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_11 .
Натомість, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя не врахував, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 16.08.2017 року відмовлено у задоволенні цивільного позову ОСОБА_11 до ОСОБА_8 та інших осіб про визнання речового права, скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна та усунення перешкод у користуванні майном.
Зазначене судове рішення залишено без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 17.05.2018 року.
Отже, цивільно-правовий спір між ОСОБА_11 та ОСОБА_8 вирішено, а відповідне судове рішення набрало законної сили.
До того ж, досудове розслідування у кримінальному провадженні триває з 25.01.2017 року, але жодній особі не повідомлено про підозру, а аналіз змісту клопотання представника цивільного позивача та ухвали слідчого судді показав, що у зазначених процесуальних документах, окрім загальних формулювань, не доведено, у який спосіб майно, на яке накладено арешт, є речовим доказом у кримінальному провадженні за ст. 190 ч. 4 КК України, адже факт володіння ОСОБА_8 житловим будинком на праві власності у встановленому законом порядку, доведений судовими рішеннями, які набрали законної сили.
Відповідно до приписів ст. 172 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених п.п. 3, 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Окрім того, ч. 2 ст. 328 ЦК України передбачає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Європейська конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (1950), учасником яких є Україна.

Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини.

Конвенція про захист прав і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.

При цьому, ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції передбачає, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальним принципам міжнародного права».

Аналіз матеріалів провадження в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, показав, що слідчим суддею, при розгляді клопотання слідчого, були допущені істотні порушення вимог КПК України, які унеможливили постановлення законного та обґрунтованого судового рішення.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 372 КПК України, ухвала, що викладається окремим документом, складається з:
1) вступної частини із зазначенням: дати і місця її постановлення; назви та складу суду, секретаря судового засідання; найменування (номера) кримінального провадження; прізвища, ім`я і по батькові підозрюваного, обвинуваченого, року, місяця і дня його народження, місця народження і місця проживання; закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає кримінальне правопорушення, у вчиненні якого підозрюється, обвинувачується особа; сторін кримінального провадження та інших учасників судового провадження;
2) мотивувальної частини із зазначенням: суті питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається; встановлених судом обставин із посиланням на докази, а також мотивів неврахування окремих доказів; мотивів, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався;
3) резолютивної частини із зазначенням: висновків суду; строку і порядку набрання ухвалою законної сили та її оскарження.
Так, пославшись в ухвалі на необхідність задоволення клопотання представника цивільного позивача, слідчий суддя у судовому рішенні, окрім наведення його змісту та цитування змісту процесуальних норм КПК України не зазначив, яких висновків він дійшов за результатами розгляду клопотання і не навів мотиви на обґрунтування такого рішення, зокрема, з огляду на наявність зазначених вище судових рішень.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Враховуючи, що ухвала слідчого судді не відповідає наведеним вище вимогам кримінального процесуального закону, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді - скасуванню, з постановленням нової ухвали, якою у задоволенні клопотання представника цивільного позивача про арешт майна необхідно відмовити.

Згідно з положеннями п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Керуючись ст.ст. 170-173, 370, 395, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд
ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 , задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Приморського райсуду м. Одеси від 19.09.2018 року про накладення арешту на нерухоме майно, а саме будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 в рамках кримінального провадження №0000434 від 25.01.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання представника цивільного позивача ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_12 про накладення арешту на нерухоме майно, а саме будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ,- відмовити.

Ухвала є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Апеляційного суду Одеської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3