Справа № 198/628/18
У Х В А Л А
іменем України

14.09.18 року слідчий суддя Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , слідчого СВ Юр`ївського ВП Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Юр`ївка клопотання слідчого СВ Юр`ївського ВП Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 , погоджене з прокурором Павлоградської місцевої прокуратури в Дніпропетровській області ОСОБА_4 , про арешт майна, внесене у кримінальному провадженні № 0000073 від 10.07.2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України,

В С Т А Н О В И В:

12.09.2018 року слідчий СВ Юр`ївського ВП Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням, погодженим з прокурором Павлоградської місцевої прокуратури в Дніпропетровській області ОСОБА_4 , про арешт майна.

В обґрунтування заявленого клопотання слідчий зазначав, що на території Юр`ївської об`єднаної територіальної громади Юр`ївського району Дніпропетровської області, поблизу с. Івано Межирецьке, невстановленими особами самовільно зайнято земельну ділянку з кадастровим № :04:002:0471, площею 13, 4349 га, яка перебуває у державній власності, з цільовим призначенням «землі запасу» та включена до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності для продажу права оренди на неї на земельних торгах.

За даним фактом 10.07.2018 року Павлоградською місцевою прокуратурою Дніпропетровської області внесено відомості до ЄРДР за № 0000073, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, а саме самовільне зайняття земельної ділянки, яким завдано значної шкоди її законному володільцю або власнику.

22.07.2018 року та 29.08.2018 року додатково, з метою встановлення факту використання зазначеної земельної ділянки, було проведено огляд вищевказаної земельної ділянки, в ході яких встановлено, що остання засіяна сільськогосподарською культурою «соняшник».

Разом з тим, будь які правовстановлюючі документи, які б вказували на правові підстави використання земельної ділянки з кадастровим № :04:002:0471 відсутні. Окрім того, не містять таких даних і відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек.

Постановою слідчого від 22.07.2018 року земельну ділянку з кадастровим № :04:002:0471, площею 13, 4349 га, що розташована поблизу с. Івано Межирецьке Юр`ївського району Дніпропетровської області та перебуває у державній власності, з цільовим призначенням «землі запасу», а також посіви соняшника, що проростають в межах даної земельної ділянки, визнано речовими доказами в кримінальному провадженні № 0000073.

З огляду на дане, слідчий в клопотанні зазначав, що насіння соняшника, яким самовільно засіяна земельна ділянка з кадастровим № :04:002:0471 є речовим доказом у розумінні ст. 98 КПК України, а саме знаряддям вчинення кримінального правопорушення та може бути тимчасово вилучено в розумінні п. 4 ч. 2 ст. 167 КПК України. При цьому, арешт майна допускається з метою забезпечення, в тому числі, збереження речових доказів. Відтак, слідчий вважав необхідним застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, оскільки у слідства є реальні, обґрунтовані підстави вважати, що невстановлені особи незаконно заволодіють та в подальшому реалізують сільськогосподарську культуру «соняшник», яка, в свою чергу, є також і предметом (об`єктом) кримінального правопорушення, на яке направлено злочинний умисел невстановлених осіб, з метою ймовірного незаконного збагачення.

Також, слідчий, в обґрунтування необхідності накладення арешту на майно, посилався і на положення ч. 4 ст. 170 КПК України, зазначаючи, що арешт може бути накладено на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно, або за вищу або нижчу ринкової вартості і знала чи повинна була знати, що таке майно відповідає будь якій із ознак, зазначених у п.п. 1 4 ч. 1 ст. 96-2 КК України.

Щодо безпосередньо земельної ділянки з кадастровим № :04:002:0471, площею 13, 4349 га, слідчий вказував, що остання є доказом злочину та об`єктом протиправних дій, а тому на неї слід накласти арешт з метою збереження речових доказів і недопущення їх псування.

Посилаючись на ст. ст. 36, 40, 98, 131, 132, 167, 170 172 КПК України слідчий, з метою встановлення всіх обставин скоєного невстановленими особами кримінального правопорушення, недопущення безпідставного відчуження насіння соняшника та незаконного використання земельної ділянки, а також з метою відшкодування шкоди, завданої злочином, просив накласти арешт на земельну ділянку, що розташована на території Юр`ївської об`єднаної територіальної громади Юр`ївського району Дніпропетровської області, поблизу с. Івано Межирецьке, з кадастровим № :04:002:0471, площею 13, 4349 га та сільськогосподарську культуру «соняшник», що вирощується в межах цієї земельної ділянки, шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування вказаним майном.

В судовому засіданні слідчий ОСОБА_3 заявлене ним клопотання підтримав у повному обсязі з тих підстав, що викладені ним у клопотанні.

Прокурор ОСОБА_4 в судове засідання для розгляду клопотання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, хоча про дату, час та місце розгляду такого сповіщена належним чином (ас. 19).

Головне управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області, що є розпорядником земель сільськогосподарського призначення державної форми власності за межами населених пунктів в судове засідання для розгляду клопотання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про дату, час та місце розгляду такого сповіщені належним чином (ас. 17).

Суд вважає можливим розглянути дане клопотання у відсутності як прокурора, так і представника Головного управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області, оскільки за приписами ч. 1 ст. 172 КПК України неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Заслухавши пояснення слідчого ОСОБА_3 , вивчивши та дослідивши клопотання і додані до нього матеріали, слідчий суддя приходить до наступних висновків:

- так, витягом з ЄРДР № 0000073 стверджується, що слідчим за ознаками ч. 1 ст. 197-1 КК України проводиться розслідування в кримінальному провадженні за фактом того, що невстановлені особи протягом 2018 року здійснили самовільне захоплення земельної ділянки державної форми власності на території Юр`ївського району Дніпропетровської області, поблизу с. Івано Межиріцьке та використовують зазначену земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (ас. 7).

На підтвердження перебування земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим № :04:002:0471 у державній власності, з цільовим призначенням «землі запасу», слідчим до клопотання долучено копію листа № 0-4-0.182-758/121-18 від 09.08.2018 року (ас. 11) та копію інформаційного листа про земельні ділянки сільськогосподарського призначення № 0-4-0.182-513/121-18 від 31.05.2018 року, виданих відділом в Юр`ївському районі міськрайонного управління у Павлоградському, Юр`ївському районах та м. Павлоград Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, а також копію листа Юр`ївської районної державної адміністрації Дніпропетровської області № 01-27-1442/0/63-18 від 29.08.2018 року (ас. 12).

Про те, що вказана земельна ділянка засіяна сільськогосподарською культурою «соняшник» свідчать протоколи огляду такої від 22.07.2018 року та 29.08.2018 року відповідно (ас. 8, 14).

Згідно постанови слідчого від 22.07.2018 року про визнання речовим доказом земельну ділянку з кадастровим № :04:002:0471, площею 13, 4349 га, що розташована на території Юр`ївської об`єднаної територіальної громади Юр`ївського району Дніпропетровської області поблизу с. Івано Межирецьке та перебуває у державній власності, з цільовим призначенням «землі запасу», а також посіви соняшника, що проростають в межах даної земельної ділянки, визнано речовими доказами в кримінальному провадженні № 0000073 (ас. 9).

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та / або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

За змістом ст. 98, п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 170 КПК України арешт майна, метою якого є збереження речових доказів, накладається на майно будь якої фізичної, або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Згідно п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу).

Окрім того, слідчий суддя зобов`язаний враховувати, крім правових підстав для арешту майна, ще й наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ч. 3 ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання щодо можливості утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди, або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі набуті кримінально протиправним шляхом, або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Вирішуючи, з урахуванням положень ст. 132 КПК України, питання про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення, вважаю, що цей факт не знайшов свого підтвердження наданими до суду матеріалами, крім того, жодній особі не було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, особливо, з урахуванням того, що навіть якщо у слідчого судді є достатні підстави вважати, що певною особою було вчинено кримінальне правопорушення, він не має повноважень накладати арешт на майно особи, яка не є підозрюваним. За викладених обставин відсутні підстави для висновку про наявність у даному кримінальному провадженні підозри у вчиненні кримінального правопорушення, достатньо обґрунтованої для вжиття, за клопотанням слідчого, заходів забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна.

Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 276 КПК України повідомлення про підозру підлягає обов`язковому здійсненню, зокрема у випадку наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення. На думку суду, той факт, що на даний час у цьому кримінальному провадженні будь якій особі не було повідомлено про підозру, до того ж у самому клопотанні слідчим було зазначено, що на теперішній час досудовим розслідуванням досі не встановлено осіб, які самовільно зайняли вказану земельну ділянку та засадили її посівами соняшника, беззаперечно свідчить про відсутність у сторони обвинувачення обгрунтування такої підозри, достатньої для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження.

Слідчим не було в повному обсязі доведено наявності підстав для арешту зазначеного у клопотанні майна та необхідності у такому арешті.

Незрозумілими є посилання слідчого, в обгрунтування необхідності арешту майна, на положення ч. 4 ст. 170 КПК України, оскільки, санкція ч. 1 ст. 197-1 КК України не передбачає конфіскації майна або спеціальної конфіскації, що також не відповідає і меті застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Слідчим не доведено, що сільськогосподарські культури, якими засіяна та які вирощуються на земельній ділянці з кадастровим № :04:002:0471, а зокрема посіви соняшнику, відносяться до предметів, які відповідають критеріям, передбаченим у ч. 2 ст. 167 КПК України, а клопотання слідчого не узгоджується з вимогами ст. 171 КПК України щодо необхідності зазначення точної кількості та індивідуальних характеристик майна, про арешт якого йдеться у клопотанні.

Розмір завданої значної шкоди законному володільцю або власнику земельної ділянки на момент подання клопотання слідчим не встановлено, що є обов`язковою вимогою при вирішенні зазначеного питання для з`ясування співмірності вартості майна на яке накладається арешт і завданої шкоди.

Крім того, на думку слідчого судді, невстановлені особи, як суб`єкти злочину, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, фактично не мають реальної можливості розпорядитись земельною ділянкою, так як не являються власниками останньої.

Також не встановлено, яка шкода спричинена державі і чи спричинена вона взагалі, оскільки необхідною умовою для вірної кваліфікації за ч. 1 ст. 197-1 КК України є значна матеріальна шкода.

В клопотанні не зазначено та слідчим не доведено, які є наявні докази щодо кількості та вартості вирощеного врожаю на земельній ділянці з кадастровим № :04:002:0471 та чи співмірна вартість вирощеного врожаю спричиненій шкоді. Вартість сільськогосподарської культури - соняшника, а так само і його кількість, що посіяний на вищевказаній земельній ділянці слідчим не встановлено. Вказана обставина позбавляє можливості слідчого суддю при винесені судового рішення взяти до уваги розумність та співмірність обмеження права власності, врахувати всі наслідки арешту майна, як того вимагає ст. 173 КПК України.

Оскільки слідчий у своєму клопотанні не визначив розмір та вартість майна (посіви соняшнику), його індивідуальні ознаки (сорт), стан розвитку та стадію зрілості посівів, шляхи збереження і збору врожаю, що, в свою чергу, не узгоджується з вимогами ст. 171 КПК України, дане позбавляє можливості визначити порядок виконання ухвали, проведення конкретних дій, направлених на збереження цілісності і вартості даного майна.

У клопотанні слідчого та в матеріалах доданих до нього відсутні будь які відомості того, що станом на день розгляду клопотання на земельній ділянці з кадастровим № :04:002:0471, яка перебуває у власності держави, містяться будь - які посіви сільськогосподарських культур, врожай, розміщуються товари, техніка, будівельні чи інші матеріали сторонніх осіб, чи суб`єктів господарювання, проводиться зменшення цінності землі, її забруднення, зміна геометричних форм земельної ділянки, захаращення території, проводиться інша діяльність, якою може бути завдана значна шкода державі.

Вказані обставини також не були підтверджені слідчим і в судовому засіданні.

Факт фіксації у протоколах огляду земельної ділянки 22.07.2018 року та 29.08.2018 року наявності на останній посівів соняшника, у взаємозв`язку із сезонним характером сільськогосподарської діяльності, не може свідчити про те, що самовільне зайняття вказаної земельної ділянки може тривати і у вересні 2018 року.

Суд зауважує, що слідчий, прохаючи накласти арешт на земельну ділянку, що перебуває у державній власності шляхом заборони її відчуження, користування та розпорядження останньою, в ході розгляду клопотання не довів, що сама по собі земельна ділянка, як матеріальний об`єкт, була знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегла на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

В даному випадку земельна ділянка є об`єктом кримінально протиправних дій, що відносить її до критерію речового доказу, визначеного статтею 98 КПК України.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України метою накладення арешту на майно є збереження речових доказів, тобто, в даному випадку, запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження земельних ділянок.

У відповідності до ст. 79 Земельного кодексу України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

За своєю суттю приховування та знищення земельної ділянки є неможливим.

У відповідності до п. 15 розділу 10 Перехідних положень Земельного кодексу України по даний час діє мораторій, яким заборонено обіг земель сільськогосподарського призначення, а відтак і їх відчуження.

При розгляді слідчим суддею клопотання про застосування заходу забезпечення кримінального провадження можливість пошкодження, псування або перетворення земельних ділянок повинна розглядатися в ракурсі необхідності збереження речового доказу, а не майна як такого.

В даному випадку безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, є відносини власності на землю, які забезпечують власнику можливість володіти, користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою, тобто управлінські земельні відносини.

Пошкодження, псування або перетворення земельних ділянок є забороненими законом та тягнуть за собою самостійну відповідальність, передбачену ст. 52 -53, 54, 57, 69, 70 КУпАП, ст. 239, 245 КК України, іншими нормами, а відтак не входять до предмету доказування при розслідуванні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України.

Слідчий у клопотанні просить позбавити невизначене коло осіб можливості користуватися земельною ділянкою сільськогосподарського призначення, яка відноситься до державної власності, проте можливість передачі земельної ділянки у постійне чи тимчасове користування регулюється законом, здійснюється визначеними суб`єктами і лише за встановленою процедурою.

Відтак, слідчий суддя прийшов до висновку, що застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді накладення арешту на земельну ділянку із позбавленням, в тому числі, права користування нею невизначеному колу осіб, фактично призведе лише до встановлення обтяження, яке по суті позбавить державу, в особі її уповноважених органів, можливості за встановленою процедурою та у відповідності до закону володіти, розпоряджатися та користуватися вказаною земельною ділянкою, а мета досягнення дієвості цього провадження реалізована не буде.

Отже, підстави щодо приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження майна (земельної ділянки) відсутні та органом досудового розслідування не доведені.

Вимоги ч. 1 ст. 173 КПК України зобов`язують слідчого суддю, суд відмовити у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 КПК України.

За таких обставин, достатніх підстав для накладення арешту на зазначене у клопотанні слідчого майно судом не встановлено, а отже, у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна слід відмовити.

Відповідно до вимог ч. 7 ст. 173 КПК України, копію даної ухвали негайно після її постановлення вручити слідчому, прокурору, а також присутнім під час оголошення ухвали особам, щодо майна яких вирішувалося клопотання про арешт. У разі відсутності таких осіб під час оголошення ухвали, копію ухвали надіслати їм не пізніше наступного робочого дня після її постановлення.

Керуючись ст. ст. 98, 170 - 175, 309, 376 КПК України, слідчий суддя,

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання слідчого СВ Юр`ївського ВП Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 , погоджене з прокурором Павлоградської місцевої прокуратури в Дніпропетровській області ОСОБА_4 , про арешт майна, внесене у кримінальному провадженні № 0000073 від 10.07.2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України - залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали буде складено та оголошено учасникам судового провадження 14 вересня 2018 року о 13-00 год. в залі засідань № 2 Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області.

Суддя: ОСОБА_1