Постанова

Іменем України
15 травня 2018 року

м. Київ
справа № 219/6398/16-к
провадження № 51-2299 км 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
в режимі відеоконференції:
захисника ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 на вирок Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 травня 2017 року й ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 22 серпня 2017 року та прокурора, котрий брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 22 серпня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001464, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Рогань Харківської області, жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимості не мав,
у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 121 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 травня 2017 року ОСОБА_6 засуджено за частиною 2 статті 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 20 травня 2016 року близько 23.05, знаходячись за місцем свого проживання у будинку АДРЕСА_1 , перебуваючи в стані алкогольного спяніння, під час конфлікту, завдав своєму батьку ОСОБА_8 , за яким здійснював догляд, одного удару рукою в обличчя, двох бокових ударів у тулуб, після чого став у хаотичному порядку завдавати ударів руками та ногами по голові та тулубу потерпілого, в результаті чого зоподіяв останньому тілесні ушкодження, що відносяться до тяжких тілесних ушкоджень і перебувають в прямому причинно-наслідковому звязку з настанням смерті ОСОБА_8 . Смерть потерпілого наступила в період часу з 02:00 до 04:00 год.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 4 липня 2017 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор вказує на незаконне формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, а саме безпідставне виключення з нього посилання на місце та дату настання смерті потерпілого ОСОБА_8 , при цьому зазначає, що такі доводи апеляційної скарги прокурора суд апеляційної інстанції належним чином не обґрунтував, залишаючи без зміни вирок районного суду.
Крім того зауважує, що у формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, зазначено, що ОСОБА_6 під час вчинення кримінального правопорушення діяв умисно з метою заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, однак в обвинувальному акті вказано, що він діяв умисно з метою заподіяння невизначених тілесних ушкоджень, що, на думку прокурора, є порушенням судом першої інстанції вимог статті 337 та статті 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) апеляційним судом, оскільки такі доводи апеляційної скарги прокурора суд належним чином не обґрунтував.
Просить скасувати ухвалу апеляційного суду, якою залишено без зміни вирок районного суду, та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.
У касаційній скарзі засуджений вказує на однобічність розгляду кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. При цьому всі його доводи стосуються лише невідповідності призначеного покарання тяжкості вчинення кримінального правопорушення та особі засудженого.
Свою увагу акцентує на тому, що суд не взяв до уваги помякшуючі покарання обставини, а саме допомогу слідству, часткове визнання вини, позитивну характеристику за місцем проживання, стан його здоровя, те, що він має на утриманні малолітню доньку. Крім того, те, що він перебував у стані алкогольного спяніння, на його думку, не підтверджено матеріалами провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, засудженого та його захисника, які підтримали касаційну скаргу засудженого та частково підтримали касаційну скаргу прокурора, доводи прокурора, який не підтримав касаційну скаргу прокурора та заперечував проти задоволення касаційної скарги засудженого, обговоривши доводи касаційних скарг та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційні скарги засудженого та прокурора задоволенню не підлягають з нижченаведених підстав.
Мотиви Суду
Визначаючи основні терміни КПК, у пункті 13 частини 1 статті 3 законодавець виклав загальне, незалежно від стадій кримінального провадження, визначення поняття обвинувачення, відповідно до якого обвинуваченням є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Згідно зі статтею 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Водночас Суду належить встановити, чи має таке недотримання вимог кримінального процесуального закону наслідок у вигляді істотного впливу на права учасників кримінального провадження щодо забезпечення права на справедливий суд.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення щодо вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, має місце тоді, коли в результаті описаного в частині 2 статті 121 КК діяння настає смерть потерпілого. Особливістю цього кваліфікованого виду умисного тяжкого тілесного ушкодження є те, що в ньому присутні два суспільно небезпечні наслідки (первинний - тяжкі тілесні ушкодження і похідний - смерть), психічне ставлення до яких з боку винного є різним. До заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження він ставиться умисно, а до настання смерті потерпілого від такого ушкодження необережно. При цьому винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного.
Виходячи із твердження прокурора про те, що суд необґрунтовано дійшов висновку, що засуджений, діючи умисно, мав на меті завдання саме тяжких тілесних ушкоджень, чим вийшов за межі пред`явленого особі обвинувачення, спростовується таким.
Суд першої інстанції, ураховуючи обставини, встановлені в судовому засіданні, та аналізуючи характер дій ОСОБА_6 , встановив, що останній будучи обізнаний про стан здоров`я свого батька, його похилий вік та усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав можливість настання наслідків у виді спричинення будь-якої за тяжкістю шкоди здоров`ю потерпілого, хоча у своїй свідомості не конкретизував якою буде така шкода. При цьому суд правильно дійшов до висновку, на чому акцентував увагу і суд апеляційної інстанції, яким би умислом не охоплювався вчинений засудженим злочин прямим чи непрямим, відповідальність особи настає за фактично заподіяну шкоду здоров`ю, а це в зазначеному випадку умисне заподіяння ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень. При цьому дії винного, що призвели до смерті потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК)характеризуються необережністю, що передусім і відрізняє цей злочин від умисного вбивства.
Крім того, заподіяння саме тяжких тілесних ушкоджень зазначено у диспозиції частини 2 статті 121 КК, за якою і кваліфіковано дії засудженого та за якою було пред`явлено йому обвинувачення.
При цьому відповідно до висновку судово-медичної експертизи №169 від 21 травня 2016 року (т. 1, а.п.108 (зворот)) пошкодження на тілі потерпілого утворились від контакту з тупими предметами (не менше 40-а контактів) незадовго до настання смерті, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень та перебувають у прямому зв`язку із настанням смерті.
Таким чином, доводи прокурора про те, що суд вийшов за межі обвинувачення, встановленого судом доведеним та вказаним в обвинувальному акті, є безпідставними.
Крім того, з касаційної скарги прокурора вбачається, що суд при формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, необґрунтовано виключив посилання на місце і дату настання смерті потерпілого, чим порушив вимоги статті 337 КПК.
Однак такі доводи вже були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження під час перевірки матеріалів кримінального провадження, при цьому спростовуються таким.
Під час перевірки доказів у кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції, дослідив протокол огляду місця події (а.п.103-106), висновки судовомедичної експертизи трупа потерпілого від 21 травня 2016 року, які були предметом дослідження у суді першої інстанції, що в повній мірі підтверджує наслідки вчиненого кримінального правопорушення, а саме місце і дату настання смерті потерпілого. При цьому незазначення вказаних обставин при формулюванні обвинувачення ніяким чином не впливає на висновки судів про доведеність винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 121КК.
Тобто, відповідно до статті 374 КПК у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення. Такі вимоги закону було дотримано при формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Доводи, наведені в касаційній скарзі засудженого в частині суворості призначеного покарання є неспроможними з огляду на таке.

Призначаючи засудженому покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, фактичні обставини справи, тяжкість спричинених злочином наслідків, дані про особу засудженого, який раніше не судимий, на обліку в лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, є батьком малолітньої дитини, одружений, однак з дружиною не проживає, а також зважив на обставини, що обтяжують покарання, скоєння злочину у стані алкогольного спяніння та що злочин скоєно щодо особи похилого віку.

Таке покарання, на переконання колегії суддів, є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим унаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.

Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника в частині призначеного покарання на вирок місцевого суду, належним чином перевірив викладені в ній доводи, які є аналогічними доводам поданої касаційної скарги засудженого, та визнав їх необґрунтованими, навівши належні й достатні мотиви спростування.

При прийнятті відповідного рішення апеляційний суд також зважив, що ОСОБА_6 призначено покарання в межах санкції статті за якою кваліфіковано правопорушення у виді позбавлення волі, що відповідає загальним засадам призначення покарання та вимогам статей 65, 50 КК.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статті 419 КПК.
Переконливих доводів, які би спростовували висновки місцевого й апеляційного судів у частині призначеного покарання, а також свідчили б про можливість помякшити засудженому покарання, останній в касаційній скарзі не навів.
За таких обставин, касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню.
Касаційна скарга прокурора також не підлягає задоволенню. Крім того, його вимоги та доводи є аналогічними тим, що зазначені в поданій апеляційній скарзі, на що суд апеляційної інстанції надав належні, мотивовані та обґрунтовані висновки, з якими погоджується суд касаційної інстанції.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфа 3 розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Суд

ухвалив:
Вирок Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 22 серпня 2017 року щодо засудженого ОСОБА_6 залишити без зміни, а його касаційну скаргу та касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3