АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-cc/796/2000/2018 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК України Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

власника майна ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2018 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою частково задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС ГСУ НП України ОСОБА_9 , погоджене прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення ГПУ ОСОБА_10 та накладеноарешт на майно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вилучено під час затримання останнього.

Приймаючи рішення, слідчий суддя врахував те, що майно, на яке слідчий просить накласти арешт, відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, та прийшов до висновку про необхідність задоволення клопотання та накладення арешту на майно, з метою забезпечення збереження речових доказів.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник власника майна ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає про порушення строків, передбачених ч. 5 ст. 171 КПК України, при зверненні із клопотанням про арешт майна та порушення вимог ст. 172 КПК України, оскільки розгляд клопотання відбувся без повідомлення власника майна.
Крім того, апелянт вказує на те, що клопотання слідчого не містить правових підстав для накладення арешту на майно.
Одночасно автор апеляційної скарги ставить питання про поновлення строку на апеляційне оскарження. В обгрунтування причин пропуску строку вказує, що ухвала постановлена без виклику у судове засідання власника майна та його представника, копію ухвали апелянтом отримано 16.03.2018 року, апеляційна скарга подана до суду 21.03.2018 року.
Заслухавши доповідь судді, власника майна та його представника, які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вимоги апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Так, у відповідності до абз. 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, що в даному випадку мало місце, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Враховуючи, що власник майна та його представник участі у судовому засіданні не приймали, копію оскаржуваної ухвали апелянтом отримано 16.03.2018, апеляційна скарга подана до суду 21.03.2018, п`ятиденний строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді апелянтом не порушено, а тому і не підлягає поновленню.
Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів, в провадженні головного слідчого управління Національної поліції України перебувають матеріали кримінального провадження № 0001212, відомості про яке 24.07.2017 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 368, ч. 1 ст. 368-2, ч. 3 ст. 307 КК України.

Старший слідчий в ОВС ГСУ НП України ОСОБА_9 , за погодженням із прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення ГПУ ОСОБА_10 , звернувся до Печерського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на майно ОСОБА_8 , вилучено під час затримання останнього, яке ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2018 року задоволено, проте зтаким рішенням слідчого судді погодитися неможливо, з огляду на такі обставини.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Однак, зазначених вимог закону слідчий суддя та слідчий не дотрималися.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Як вбачається з матеріалів провадження, старший слідчий в ОВС ГСУ НП України ОСОБА_9 звертаючись до суду із клопотанням про арешт майна зазначив, що метою накладення арешту на майно є забезпечення збереження речових доказів.

Згідно положень ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Виходячи з положень наведених норм права, майно, яке, на переконання органу досудового розслідування, має одну або декілька ознак наведених в ст. 98 КПК України може набути статусу речового доказу за рішенням слідчого.
Аналізуючи наведені вимоги закону, колегія суддів переконана, що висновок органу досудового розслідування щодо відповідності майна тим чи іншим ознакам ст. 98 КПК України може бути зроблений лише в тексті постанови, яка має відповідати вимогам ч. 5 ст. 110 КПК України, зокрема містити мотиви прийнятого рішення.
Відсутність постанови про визнання майна речовим доказом, як окремого процесуального документа, який фіксує висновок слідчого про набуття майном статусу речового доказу та мотиви з яких він дійшов такої думки, позбавляє слідчого суддю можливості провести аналіз та зробити висновок про відповідність цього майна положенням ст. 98 КПК України та наявність чи відсутність підстав для арешту майна саме з метою його збереження як речового доказу, оскільки слідчий суддя не наділений правом самостійного визначення підстав, передбачених ст. 98 КПК України та має здійснювати контроль правильності прийнятого слідчим рішення.
Наведені слідчим у клопотанні про арешт майна підстави, у зв`язку з якими майно відповідає критеріям визначеним ст. 98 КПК України, не може бути визнано достатнім для висновку, що це майно є речовим доказом, оскільки, згідно положень ст. 171 КПК України, наведені слідчим у клопотанні обставини мають бути доведені доказами, доданими до клопотання, тоді як само клопотання не є доказом будь-яких обставин.
Таким чином, слідчий, прокурор, який вважає за потрібне звернутись до слідчого судді з клопотанням про арешт майна з метою забезпечити збереження його як речового доказу, першочергово мав би визнати майно, на яке він просить накласти арешт, речовим доказом у кримінальному провадженні шляхом винесення про це постанови, в якій зазначити підстави для визнання майна речовим доказом, з огляду на положення ст. 98 КПК України, проте таких дій вчинено не було, з огляду на відсутність у доданих до клопотання матеріалах постанови про визнання майна речовим доказом.
Розглядаючи клопотання органу досудового розслідування, слідчий суддя на відсутність постанови про визнання майна речовим доказом уваги не звернув, що є підставою для скасування ухвали слідчого судді.
Разом з тим, у судовому засіданні суду апеляційної інстанції прокурором надано постанови про визнання і прилучення до кримінального провадження речових доказів від 12.02.2018 та 13.02.2018.
Так, відповідно до постанови про визнання і прилучення до кримінального провадження речових доказів від 12.02.2018, майно, а саме мобільний телефон марки «Samsung» GT-1200M ІМЕІ: НОМЕР_1 з сім карткою мобільного оператора ТОВ «лайфселл», абонентський номер НОМЕР_2 ; мобільний телефон марки «iPhone 6» ІМЕІ: НОМЕР_3 з сім карткою мобільного оператора ТОВ «лайфселл», абонентський номер НОМЕР_4 ; ланцюжок та хрестик з металу жовтого кольору; грошові кошти в сумі 526 гривень, визнано у даному кримінальному провадженні речовими доказами.
Враховуючи те, що майно, зазначене у вказаній постанові набуло статусу речового доказу, колегія суддів дійшла висновку про відповідність клопотання вимогам ст. 171 КПК України та достатність правових підстав для його задоволення в цій частині.

Проте, з урахуванням того, що прокурор у судовому засіданні просив накласти арешт на ланцюжок та хрестик з металу жовтого кольору саме з метою забезпечення конфіскації майна, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання в цій частині, оскільки клопотання про арешт майна такої мети не містить.
Крім того, колегія суддів не приймає до уваги надану прокурором у судовому засіданні постанову про визнання і прилучення до кримінального провадження речових доказів від 13.02.2018, з урахуванням того, що вказана постанова винесена після прийняття слідчим суддею оскаржуваного судового рішення, тобто на час розгляду клопотання слідчого, майно, зазначене у цій постанові, не набуло статусу речового доказу.

На підставі вищевикладених обставин, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, з постановленням апеляційним судом нової ухвали про часткове задоволення клопотання слідчого про арешт майна, з мотивів викладених апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,
УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 , - задовольнити частково.
Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2018 року, якою частково задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС ГСУ НП України ОСОБА_9 та накладено арешт на майно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вилучене під час затримання останнього, - скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою частково задовольнити клопотання старшого слідчого в ОВС ГСУ НП України ОСОБА_9 , погоджене прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення ГПУ ОСОБА_10 про накладенню арешту на майно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вилучене під час його затримання, а саме на мобільний телефон марки «Samsung» GT-1200M ІМЕІ: НОМЕР_1 з сім карткою мобільного оператора ТОВ «лайфселл», абонентський номер НОМЕР_2 ; мобільний телефон марки «iPhone 6» ІМЕІ: НОМЕР_3 з сім карткою мобільного оператора ТОВ «лайфселл», абонентський номер НОМЕР_4 ; грошові кошти в сумі 526 гривень.

В іншій частині задоволення клопотання слідчого відмовити.
Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

___________________ ___________________ ___________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4