постанова
ІМЕНЕМ УКРАЇНи

19 червня 2018 року
м. Київ

справа № 753/14203/16-к
провадження № 51- 2356км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
у кримінальному провадженні №0001081 щодо
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Києва,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК),
за участю:
секретаря ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_6 ,
прокурора ОСОБА_7 ,
потерпілого ОСОБА_8 ,
представника потерпілого ОСОБА_9 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Апеляційного суду м. Києва від 22 червня 2017 року.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 19 січня 2017 року ОСОБА_4 визнано винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, та засуджено за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням та іспитовим строком тривалістю 1 рік. Покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_8 у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди 65950,66 грн та 25000 грн відповідно, а також з Моторно-транспортного страхового бюро України на користь останнього 50000 грн у рахунок страхового відшкодування заподіяної матеріальної шкоди.

Вирішено питання про судові витрати та речові докази.

Як установив суд, ОСОБА_4 2 лютого 2016 року приблизно об 11:20, керуючи автомобілем «Hyundai Accent» (д.н.з. НОМЕР_1 ) та рухаючись від прибудинкової території будинку № 44«а» на вул. Ревуцького в м. Києві на проїзну частину вул. Ревуцького, в порушення вимог пунктів 10.1, 10.2 Правил дорожнього руху виїжджаючи на дорогу із житлової зони на проїзну частину, під час виконання маневру - лівого повороту з метою подальшого руху в напрямку проспекту Бажана, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не дав дорогу автомобілю марки «Hyundai Tucson» (д.н.з. НОМЕР_2 ) під керуванням водія ОСОБА_8 , який рухався по ній в напрямку вул. Вишняківської, внаслідок чого відбулося зіткнення транспортних засобів, у результаті якого ОСОБА_8 було спричинено тілесне ушкодження середньої тяжкості.

При перегляді справи 22 червня 2017 року Апеляційний суд м. Києва ухвалив новий вирок, яким скасував рішення районного суду в частині звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням та іспитовим строком на підставі статей 75, 76 КК. Визначив вважати ОСОБА_4 засудженим згідно з вироком районного суду до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Цим же рішенням змінив вирок районного суду в частині часткового задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 про стягнення моральної шкоди. Стягнув з ОСОБА_4 на користь останнього 75 000 грн.

У решті вирок суду першої інстанції залишив без змін.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 ,посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і даним про його особу через суворість, просить змінити вирок апеляційного суду: застосувати до нього ст. 75 КК та зменшити розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь потерпілого, до 5000 грн.
Обґрунтовуючи свої вимоги, зазначає, що в оскаржуваному судовому рішенні не наведено мотивів призначення йому покарання саме у виді обмеження волі, оскільки відповідно до ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого та запобігання вчиненню ним нових злочинів. На його думку, при постановленні нового вироку суд апеляційної інстанції не врахував пом`якшуючих обставин, а саме щирого каяття, часткового відшкодування заподіяної шкоди потерпілому, а також відсутності обставин, які обтяжують покарання. Крім того, стверджує, що апеляційний суд належним чином не вмотивував підстави збільшення розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з нього на користь потерпілого.
Позиція учасників судового провадження
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 та захисник ОСОБА_6 касаційну скаргу підтримали, просили Суд задовольнити її повністю та змінити оскаржуване судове рішення в частині наведених у ній вимог.
Прокурор із касаційною скаргою погодився частково, просив вирок апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Потерпілий ОСОБА_8 та його представник адвокат ОСОБА_10 з вимогами касаційної скарги не погодилися і просили залишити її без задоволення, а рішення апеляційного суду без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 286 КК у касаційній скарзі засудженого не оспорюються.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Як убачається з вироку суду першої інстанції, при призначенні заходу примусу згідно з вимогами ст. 65 КК разом зі ступенем тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який законом віднесено до злочинів невеликої тяжкості, необережною формою вини вчиненого діяння суд урахував також дані про особу засудженого,який у силу ст. 89 КК є несудимим, на обліку в лікарів психіатра та нарколога не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, офіційно не працевлаштований. При цьому суд урахував й обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 - щире каяття у вчиненому та часткове відшкодування заподіяної шкоди потерпілому, а також відсутність обставин,що обтяжують покарання, і дійшов переконливого висновку про можливість його виправлення без відбування покарання із застосуванням до нього положень статей 75, 76 КК.
Не погодившись із цим висновком районного суду, апеляційний суд дійшов протилежного висновку про відсутність підстав для звільнення засудженого від відбування призначеного покарання.
На переконання апеляційного суду, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання, місцевий суд неповно врахував: фактичні обставини справи; характер дій та спосіб вчинення кримінального правопорушення;дані про особу засудженого, який раніше притягався до кримінальної відповідальності; його поведінку після вчинення кримінального правопорушення, а також під час проведення досудового розслідування та судового розгляду справи; незначний розмір відшкодованої шкоди потерпілому та його ставлення до вчинення кримінального правопорушення. На думку суду апеляційної інстанції, намагання ОСОБА_4 уникнути кримінальної відповідальності та пом`якшити призначене покарання районний суд необґрунтовано визнав щирим каяттям і пом`якшуючою покарання обставиною, а тому прийняв рішення про скасування вироку районного суду в частині звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.
Однак із правильністю цих висновків апеляційного суду погодитись не можна.
Так, усупереч висновкам районного суду щодо можливості виправлення засудженого без відбування призначеного покарання суд апеляційної інстанції належним чином не обґрунтував та не зазначив у своєму рішенні, які саме дані про особу засудженого, ураховуючи те, що вчинене ним діяння відноситься до злочинів невеликої тяжкості, дозволяють дійти висновку про протилежне. При цьому поза увагою апеляційного суду залишилося й те, що,крім найбільш суворого покарання у виді обмеження волі,санкція ч. 1 ст. 286 КК передбачає й інші більш м`які альтернативні види покарань - штраф, виправні роботи та арешт.
Злочин, за який засуджено ОСОБА_4 , був вчинений ним з необережності, а тому його судимість у минулому, яка до того ж відповідно до ст. 89 КК є погашеною,суд апеляційної інстанції безпідставно взяв до уваги на погіршення становища засудженого.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, при розгляді справи в суді останній свою вину у вчиненні злочину визнав повністю, попросив вибачення у потерпілого та у межах своїх матеріальних можливостей частково відшкодував йому заподіяну шкоду. Питання про стягнення із засудженого на користь потерпілого невідшкодованої шкоди районний суд вирішив у вироку шляхом розв`язання цивільного позову ОСОБА_8 . Надані засудженим у судовому засіданні пояснення щодо обставин справи за своїм змістом узгоджуються з іншими доказами, що було досліджено й перевірено судом першої інстанції.
Поставивши під сумнів висновок районного суду про щире каяття засудженого у вчиненому, яке цей суд визнав обставиною, що пом`якшує покарання, суд апеляційної інстанції у своєму рішенні не навів жодних переконливих доводів, які б вказували на те, що цей висновок є неправильним.
Не навів апеляційний суд також і будь-яких обґрунтувань на підтвердження свого висновку у вироку про намагання засудженого уникнути відповідальності за скоєне.
За таких обставин колегія суддів визнає той факт, що у справі немає даних, які б указували на те, що виправлення засудженого є неможливим без відбування призначеного покарання, а висновок суду апеляційної інстанції про це у вироку не є належно обґрунтованим.
Також, зі змісту вироку апеляційного суду вбачається, що при вирішенні питання про збільшенні розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_8 , апеляційний суд взяв до уваги ті самі обставини, які було враховано судом першої інстанції,однак утричі збільшивши розмір суми, яку було визначено цим судом, інших мотивів, ніж ті що вже були враховані районним судом, у своєму рішенні не навів.
Таким чином, рішення суду апеляційної інстанції не можна визнати належно мотивованим та обґрунтованим і таким, що відповідає вимогам статей 370 та 420 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).
Вказані порушення є істотними, які перешкодили апеляційному суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, що згідно з п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК є підставою для його зміни судом касаційної інстанції.
Зважаючи на необережну форму вини у діях ОСОБА_4 й те, що вчинене ним кримінальне правопорушення відноситься до злочинів невеликої тяжкості, а також враховуючи обставини справи, дані про особу засудженого, його щире каяття у вчиненому як обставину, що пом`якшує покарання та відсутність обтяжуючих обставин, колегія суддів дійшла висновку про можливість виправлення ОСОБА_4 без відбування призначеного покарання, а тому вважає необхідним змінити вирок апеляційного суду - застосувати до нього положення ст. 75 КК та звільнити від відбування покарання з випробуванням, поклавши на нього обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 76 КК.
Крім того, колегія суддів також вважає необхідним зменшити до 250000 грн. суму моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_8 , оскільки саме такий розмір її відшкодування відповідає покладеним в основу статей 23 та 1167 Цивільного кодексу України принципам розумності, виваженості та справедливості.
Враховуючи наведене підстав для зменшення розміру моральної шкоди до 5000 грн, як просить ОСОБА_4 , колегія суддів не вбачає, а тому касаційну скаргу останнього слід задовольнити частково.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК,Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 задовольнити частково. Вирок Апеляційного суду м. Києва від 22 червня 2017 року щодо ОСОБА_4 змінити.
На підставі ст. 75 КК звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного йому судом за ч. 1 ст. 286 КК основного покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки, з випробуванням та іспитовим строком тривалістю 1 рік.
Відповідно до положень ст. 76 КК покласти на ОСОБА_4 такі обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Зменшити розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню із засудженого ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_8 ,до 25000 гривень.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3