Провадження № 11-кп/792/374/18
Справа № 682/2991/16-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 липня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Хмельницької області у складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретарів
судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
представників
потерпілого ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
захисника ОСОБА_11 ,
обвинуваченого ОСОБА_12 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000504 від 11 липня 2014 року за апеляційними скаргами прокурора, обвинуваченого ОСОБА_12 на вирок Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 21 березня 2018 року,-
В с т а н о в и л а :
Вироком Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 21 березня 2018 року
ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Перм Російської Федерації, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, працює, одруженого, не має на утриманні неповнолітніх дітей, раніше не судимого,
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 74, п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України ОСОБА_12 звільнено від відбування покарання за ч. 1 ст. 286 КК України.

Запобіжний захід ОСОБА_12 до набрання вироком законної сили не обрано.
Постановлено стягнути із ОСОБА_12 на користь ОСОБА_14 6246,09 грн. матеріальної шкоди та 15 000 грн. моральної шкоди.
Постановлено стягнути із ОСОБА_12 на користь Державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина № 4» Міністерства охорони здоров`я України 2519,99 грн.
Речові докази: уламки світловідбивача велосипеда знищено.
Речовий доказ: автомобіль «ВАЗ 2102», державний номер НОМЕР_1 повернуто ОСОБА_12 .
Речовий доказ: велосипед марки «TORPADO» повернуто ОСОБА_14 .
Речовий доказ: велосипед марки «COMANCHE» повернуто ОСОБА_15 .
За вироком суду, ОСОБА_12 10 липня 2014 року близько 22 год. 30 хв., керуючи автомобілем марки «ВАЗ 2102», державний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_16 , рухаючись по автодорозі Р-231316 «Нетішин-Комарівка-Стригани», зі сторони м. Славути в напрямку м. Нетішин, за селом Комарівка Славутського району Хмельницької області, на ділянці вказаної автодороги між електроопорами № 10КВ-4 та № 10-КВ-5, що розміщені справа, поблизу електроопори № 10КВ-4 проявив необережність, та в порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 (б), 12.1, 12.2, 12.3, 13.1, 13.3, 19.3 Правил дорожнього руху України не врахував дорожню обстановку, виявивши перешкоду у вигляді попутного транспортного засобу, який рухався попереду нього, не вибрав безпечної для руху та об`їзду перешкоди швидкості та інтервалу, та в умовах недостатньої видимості внаслідок засліплення світлом фар зустрічного автомобіля марки «Мерседес-509», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_17 , не зупинився, не змінюючи смуги руху та не увімкнувши аварійну світлову сигналізацію, продовжив рух, внаслідок чого здійснив наїзд на неповнолітнього велосипедиста ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався попереду в попутному напрямку на велосипеді марки «TORPADO ». В результаті наїзду правою передньою частиною автомобіля марки «ВАЗ-2102», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , в задню частину велосипеда «Tоrpado», наслідком чого стало падіння потерпілого на поверхню транспортного засобу та скидання його з автомобіля на поверхню дорожнього покриття, потерпілому ОСОБА_14 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми середнього ступеня важкості-забою головного мозку; садна в ділянці лобу справа та зліва; садна в ділянці перенісся; синця, садна в зовнішньому куті лівого ока; закритого перелому правої ключиці; осадження і підшкірної гематоми передньо-внутрішньої поверхні правого ліктьового суглобу та правого плеча; синця передньої поверхні лівого плеча; підшкірної гематоми внутрішньої поверхні правого стегна з поширенням на підколінну ямку, осаднення правої підколінної ямки; садна передньої поверхні правої гомілки; підшкірної гематоми та осаднення задньої поверхні лівої гомілки та колінного суглобу по зовнішній та внутрішній поверхні; осаднення тильної поверхні лівої кисті; осаднення тильної поверхні лівої ступні, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 180 від 05.09.2014 відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я. Дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення водієм ОСОБА_12 вимог п.п. 1.5, 2.3 (б), 12.1, 12.2, 12.3, 13.1, 13.3, 19.3 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою КМУ № 1306 від 10.10.2001. Вищевказані порушення ОСОБА_12 правил безпеки дорожнього руху знаходяться в прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками - отриманням потерпілим ОСОБА_14 тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Своїми діями, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, ОСОБА_12 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1ст. 286 КК України.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді двох років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки, а також звільнити від призначеного покарання на підставі ч. 5 ст. 74 КК України в зв`язку із закінченням строків давності. Вказує, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність та істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону, звільнивши обвинуваченого від покарання без його призначення. Вважає, що суд першої інстанції враховуючи, що обвинувачений заперечував проти застосування строків давності, розглянувши справу в загальному порядку, повинен був вирішити питання про призначення покарання ОСОБА_12 за ч. 1 ст. 286 КК України, та лише тоді, застосовуючи положення ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України, звільнити від покарання.
В апеляційній скарзі ОСОБА_12 просить вирок суду скасувати в зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, цивільний позов потерпілого ОСОБА_14 залишити без розгляду. В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що в справі відсутні належні та допустимі докази його вини у вчиненні злочину, за який його засуджено. Судом не надано належної оцінки та не спростовано доводів обвинуваченого щодо зміни потерпілим напрямку руху.

В доповненнях до апеляційної скарги вказував, що орган досудового розслідування не сформував обвинувачення, висунуте ОСОБА_12 , яке б відповідало вимогам ст. 291 КПК України. Вказана невідповідність обвинувального акту вимогам закону прямо суперечить нормам КПК України та порушує один з основних конституційних принципів право обвинуваченого на захист, оскільки позбавляє останнього знати в чому конкретно він обвинувачується, однак суд першої інстанції цих обставин не врахував, відмовив в задоволенні клопотання захисту про повернення обвинувального акту прокурору.
В своєму запереченні на апеляційну скаргу обвинуваченого потерпілий ОСОБА_14 просить апеляційну скаргу ОСОБА_12 на вирок суду від 21 березня 2018 року залишити без задоволення в зв`язку з її безпідставністю, апеляційну скаргу прокурора задовольнити з підстав, наведених в апеляційній скарзі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника в підтримання доводів апеляційної скарги, які заперечували проти апеляційної скарги прокурора, також вказували про наявність підстав для скасування вироку з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції через невідповідність обвинувального акту вимогам закону в зв`язку з чим стороною захисту заявлялось клопотання про повернення обвинувального акту прокурору, а згодом відвід судді через відхилення такого клопотання; представників потерпілого ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та прокурора, які підтримали апеляційну скаргу прокурора та заперечили проти апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого ОСОБА_12 підлягають частковому задоволенню, а вирок суду скасуванню в порядку ч. 2 ст. 404 КПК України, з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Судом при постановленні вироку були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкоджали суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а апеляційному суду перешкоджають ухвалити рішення за наслідками розгляду апеляційних скарг прокурора, обвинуваченого.
Формулювання обвинувачення має містити дані щодо події злочину із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків, виду і розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та інших даних, на підставі яких відповідно до диспозиції певної статті (частини статті) Кримінального кодексу України, можна встановити наявність в діях обвинуваченого складу злочину. Саме в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта суд першої інстанції здійснює судовий розгляд, як це передбачено приписами ст. 337 КПК України.
Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 9 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії», № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого суду (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пільсьє та Сассі проти Франції» [ВП], № 25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 року у справі «Матточіа проти Італії», № 23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії», № 42780/98, п. 34).
Колегія суддів вважає, що відсутність чіткого сформульованого обвинувачення в даному провадженні порушує один з основних конституційних принципів права обвинуваченого на захист та справедливий судовий розгляд, позбавляє права обвинуваченого знати, в яких конкретно діях його обвинувачують та за якими фактичними обставинами, подальшій можливості викладення своїх показань, заперечень, в тому числі щодо прийнятих процесуальних рішень, а також позбавляло місцевий суд належним чином встановити істину в кримінальному провадженні, а також позбавляло суд, відповідно до приписів ч. 1 ст. 348 КПК України, роз`яснити обвинуваченому суть обвинувачення. Визначення неконкретного обвинувачення ОСОБА_12 суперечить загальним засадам кримінального провадження, в тому числі й забезпечення права на захист, яке знаходить свій прояв не лише в наданні можливості обвинуваченому мати захисника, а й можливості реалізувати інші надані йому права, зокрема право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують.
За змістом п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України в разі визнання особи винуватою, в вироку суду має бути зазначено, зокрема, формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, також мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймались такі рішення.
Однак суд першої інстанції таких вимог закону не дотримався. Як видно з обвинувального акту, при викладі формулювання обвинувачення органом досудового слідства фактично лише перераховані певні пункти Правил дорожнього руху, в порушенні яких обвинувачується ОСОБА_12 (п.п. 1.5, 2.3 (б), 12.1, 12.2, 12.3, 13.1, 13.3, 19.3, без розкриття їх змісту (хоча таке розкриття їх змісту вчинено при викладі фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими). Не розкрито їх змісту і в мотивувальній частині вироку суд першої інстанції (при цьому, слід зауважити, що в розумінні п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України, такі обставини підлягають доказуванню та повинні знаходити відображення в повідомленні про підозру, обвинувальному акті, а особа захищається від пред`явленого їй в передбаченому законом порядку обвинувачення). Колегія суддів зауважує, що виклад фактичних обставин провадження та формулювання обвинувачення не є тотожними поняттями.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу і на інші порушення вимог кримінального процесуального та кримінального закону в даному провадженні.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, наданих на запит апеляційного суду Шепетівською місцевою прокуратурою, ухвала Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 9 листопада 2016 року про повернення обвинувального акту в даному провадженні надійшла до Шепетівської місцевої прокуратури 9 листопада 2016 року та 10 листопада 2016 року матеріали кримінального провадження були скеровані до Славутського ВП ГУНП в Хмельницькій області.
Колегія суддів зауважує, що згідно наданих даних журналу вихідної кореспонденції такі дії вчинялись старшим групи прокурорів в даному провадженні ОСОБА_18 , однак в матеріалах провадження наявний супровідний лист (яким направлено матеріали кримінального провадження та копію ухвали Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 9 листопада 2016 року для виконання та складання обвинувального акту відповідно до вимог ст. 291 КПК України) за підписом першого заступника керівника Шепетівської місцевої прокуратури, тобто прокурором, що не здійснює нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням. Вказані дії не входять до кола повноважень першого заступника керівника місцевої прокуратури, передбачених ч. 6 ст. 36 КПК України.
Колегія суддів звертає увагу, що після направлення нового обвинувального акту до суду, який затверджений прокурором ОСОБА_18 1 грудня 2016 року, слідчим ОСОБА_19 , який складав новий обвинувальний акт, взагалі не було складено реєстру матеріалів досудового розслідування.
До обвинувального акту було долучено копію реєстру матеріалів досудового розслідування, складеного ще у 2015 році, іншим слідчим, який на той час здійснював досудове розслідування ОСОБА_20 , що є неприпустимим. Чинним КПК України не передбачено можливості звільнення слідчого від виконання такого обов`язку.
З врахуванням викладеного, тих обставин, що обвинувальний акт не відповідав вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, а також до нього не було долучено реєстру матеріалів досудового розслідування, складеного слідчим ОСОБА_19 , в суду першої інстанції були всі підстави для повернення прокурору обвинувального акту, та клопотання сторони захисту, заявлене під час підготовчого судового засідання, на думку колегії суддів, було обгрунтованим.
Доводи прокурора, що такі порушення та недоліки обвинувального акту не є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, а заступник керівника місцевої прокуратури вправі вчиняти будь-які дії, не можуть бути враховані апеляційним судом. Ст. 2 КПК України передбачено, зокрема, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, також порядок кримінального провадження на території України визначається кримінальним процесуальним законодавством України, також прокурор здійснює свої повноваження відповідно вимог цього Кодексу.
Суд першої інстанції таких вимог кримінального процесуального закону не врахував, ухвалив вирок на підставі обвинувального акту, що не відповідав вимогам ст. 291 КПК України, в вироку суду теж не було розкрито змісту Правил дорожнього руху, в порушенні яких обвинувачувався ОСОБА_12 та які перебували в причинному зв`язку з наслідками, що настали.
Колегія суддів також звертає увагу суду, що відповідно до ч. 2 ст. 373 КПК України якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок і призначає покарання, звільняє від покарання чи від його відбування у випадах, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, або застосовує інші заходи, передбачені законом України про кримінальну відповідальність. Однак суд першої інстанції таких вимог кримінального закону не врахував, розглянувши справу в загальному порядку, без вирішення питання про призначення покарання ОСОБА_12 , звільнив обвинуваченого від відбування покарання на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України.
За таких обставин, зважаючи на істотні порушення судом вимог кримінального процесуального закону, вирок суду першої інстанції щодо обвинуваченого відповідно до ч. 2 ст. 404 КПК України підлягає скасуванню на підставі ч. 1 ст. 412 КПК України.
Колегія суддів позбавлена можливості виправити вказану помилку суду першої інстанції та постановити судове рішення за наслідками апеляційного розгляду за поданими апеляційними скаргами, зважаючи на відсутність чіткого формулювання обвинувачення, яке підлягає оцінці апеляційним судом в межах поданих апеляційних скарг, неможливість усунення такого порушення в апеляційному суді.
Положеннями ст. 415 КПК України визначено вичерпний перелік підстав призначення нового розгляду у суді першої інстанції, проте такі у даній справі відсутні.
В силу ч. 6 ст. 9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься і верховенство права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість держави (ст. 3 Конституції України, ст. 8 КПК України).
З огляду на викладене, колегія суддів ухвалює у цій справі найприйнятніше рішення: скасувати оскаржений вирок, що не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України, постановлений з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, та вважає необхідним призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції, який слід провести відповідно до вимог КПК України, зважаючи на відсутність в суду апеляційної інстанції повноважень повернення обвинувального акту, який не відповідає вимогам закону, прокурору.
На думку колегії суддів, прийняттям саме такого рішення у цій справі не буде порушено права і законні інтереси обвинуваченого та потерпілого.
Оскільки вирок суду скасовується з підстав істотного порушення кримінально-процесуального закону, інші доводи апелянтів не перевіряються, але їх слід перевірити в ході нового судового розгляду справи, який необхідно провести з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.
З врахуванням викладеного та керуючись ст.ст. 9, 404, 407, 412, 415, 418 КПК України, колегія суддів,-
Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,-
П о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_12 задовольнити частково.

В порядку ст. 404 КПК України вирок Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 21 березня 2018 року щодо ОСОБА_12 скасувати та призначити новий розгляд справи в суді першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді (підписи)

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду

Хмельницької області ОСОБА_2