Постанова

Іменем України
10 травня 2018 року

м. Київ
Справа № 225/6286/16-к
Номер провадження в апеляційному суді 11-кп/775/487/17

Провадження № 51 190 км 18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0001406 від 12 серпня 2016 року щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Торецьк Донецької області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
за ст. 185 ч. 2, ст. 185 ч. 3, ст. 27 ч. 5, ст. 185 ч. 2 КК України,
за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 на вирок Дзержинського міського суду Донецької області від 13 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 17 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_6 .
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Дзержинського міського суду Донецької області від 13 березня 2017 року ОСОБА_6 засуджено:

- за ст. 185 ч. 3 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки;
- за ст.ст. 27 ч. 5, 185 ч. 2 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки;
- за ст. 185 ч. 2 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ст. 70 ч. 1 КК України ОСОБА_6 за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.
Строк відбуття покарання ОСОБА_6 вказано рахувати з часу затримання.
З часу затримання і до направлення ОСОБА_6 для відбування покарання вказано утримувати його під вартою у ДУ «Бахмутська установа виконання покарань (№ 6)».
Цим же вироком засуджені ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , судові рішення щодо яких в касаційному порядку не оскаржуються.
За обставин та у спосіб, детально зазначених у вироку суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст. 185 ч. 2, ст. 185 ч. 3, ст. 27 ч. 5, ст. 185 ч. 2 КК України, за те, що він неодноразово, з території автопарку, де працював автослюсарем, розташованого по АДРЕСА_2 , власником якого є ОСОБА_12 , умисно, повторно, кожного разу діючи з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, як самостійно, так і за попередньою змовою групою осіб із охоронцями ОСОБА_8 і ОСОБА_11 , в чому числі і як їх пособник, неодноразово, таємно, як шляхом вільного доступу, так і з проникненням в інше сховище, викрадав та сприяв викраденню майна з території зазначеного автопарку, внаслідок чого кожного разу потерпілому ОСОБА_12 завдавалася матеріальна шкода на різні суми, а саме: 17 червня 2016 року приблизно о 12-00 годині на суму 4 800 грн.; на початку липня 2016 року приблизно о 19-00 годині на суму 430 грн.; приблизно в 20 числах липня 2016 року в вечірній час доби на суму 760 грн.; приблизно в 20 числах липня 2016 року приблизно о 23-30 годині на суму 720 грн.; приблизно 25 липня 2016 року приблизно о 21.00 годині на суму 4 200 грн.; на початку серпня 2016 року приблизно о 13-00 годині на суму 700 грн.; на початку серпня 2016 року приблизно о 14-00 годині на суму 500 грн.; на початку серпня 2016 року приблизно о 11-00 годині на суму 200 грн.
Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 17 жовтня 2017 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.
Вимоги касаційних скарг, узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги
У касаційній скарзі захисник просить вирок та ухвалу щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Вважає, що судами обох інстанцій допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, що є підставою для скасування судових рішень. Зокрема вказує на те, що суд першої інстанції не врахував обставину того, що потерпілий ОСОБА_12 заперечував проти розміру завданої йому шкоди, визначеної в обвинувальному акті, у зв`язку із чим суд не міг проводити судовий розгляд в порядку ст. 349 ч. 3 КПК України, на що апеляційний суд під час перегляду кримінального провадження в апеляційному порядку також уваги не звернув.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить пом`якшити призначене йому покарання, шляхом застосування положень ст. 69 ч. 1, ст. 75 ч. 1 КК України. Вважає, що судами належним чином не враховано усі дані про його особу, обставину того, що він примирився із потерпілим та думку самого потерпілого ОСОБА_12 про необхідність застосування до нього ст. 75 КК України, внаслідок чого йому призначено покарання, яке не відповідає тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та його особі внаслідок суворості.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор в судовому засіданні вважав касаційні скарги необґрунтованими та просив відмовити у їх задоволенні.
Мотиви Суду
Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК України та на які є посилання в касаційній скарзі захисника, не є відповідно до вимог ст. 438 ч. 1 КПК України предметом дослідження та перевірки касаційним судом.
Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суд дотримався вимог зазначеного закону.
З матеріалів провадження вбачається, що суд першої інстанції, дослідивши та проаналізувавши зібрані по справі докази, дав їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ст. 185 ч. 2, 185 ч. 3, ст. 27 ч. 5, ст. 185 ч. 2 КК України.
Як вбачається з вироку суду першої інстанції всі учасники судового провадження, в тому числі і сам ОСОБА_6 та потерпілий ОСОБА_12 , погодились на розгляд кримінального провадження в порядку ст. 349 ч. 3 КПК України без дослідження доказів щодо тих обставин справи, які ніким не оспорюються, а ОСОБА_6 повністю визнав свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень та дав показання щодо обставин їх скоєння ним. При цьому суд першої інстанції з`ясував, чи правильно розуміють учасники судового провадження зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. На вказаний порядок розгляду погодився і потерпілий ОСОБА_12 , що підтверджується як журналом судового засідання від 09 березня 2017 року, так і аудіозаписом вказаного судового засідання суду першої інстанції.
Врахувавши зазначене, суд першої інстанції в порядку ст. 349 ч. 3 КПК України обмежився допитом обвинувачених і дослідженням даних матеріалів кримінального провадження, що характеризують особи обвинувачених, та дійшов до обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, передбачених ст. 185 ч. 2, ст. 185 ч. 3, ст. 27 ч. 5, ст. 185 ч. 2 КК України.
Вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК України.
Крім того, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вирок суду оскаржувався до апеляційного суду обвинуваченими ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та потерпілим ОСОБА_12 лише в частині призначеного ОСОБА_6 та ОСОБА_8 покарання, при цьому питання про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, в тому числі і розміру завданої потерпілому шкоди, в апеляційних скаргах не порушувалось.
Отже, доводи касаційної скарги захисника про допущене порушення порядку розгляду кримінального провадження судом першої інстанції внаслідок недотримання вимог ст. 349 ч. 3 КПК України є безпідставними.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та його особі внаслідок суворості не відповідають фактичним обставинам справи та не спростовують висновки суду першої інстанції щодо призначеного йому покарання.
З матеріалів провадження вбачається, що при призначені засудженому покарання місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, дані про особу засудженого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Так, суд першої інстанції врахував, що злочини, у вчинені яких ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено, відповідно до ст. 12 КК України відносяться до середньої тяжкості та тяжкого злочинів, особу засудженого, який раніше не судимий, на обліку у лікаря психіатра і нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо. Щире каяття судом враховано як обставину, що пом`якшує покарання.
Врахувавши, всі зазначені обставини в їх сукупності, а також кількість епізодів його злочинної діяльності, суд першої інстанції зробив висновок про неможливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства, призначивши ОСОБА_6 остаточне покарання за ст. 185 ч. 2, ст. 185 ч. 3, ст. 27 ч. 5, ст. 185 ч. 2 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.
При розгляді апеляційних скарг ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_12 суд апеляційної інстанції їх доводи щодо призначеного ОСОБА_6 покаранняперевірив і своє рішення належним чином мотивував, вказавши, що обставини, на які є посилання в апеляційних скаргах, були враховані судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання і підстав для пом`якшення йому покарання або застосування до нього положень ст. 75 КК України не знайшов.
При цьому доводи касаційної скарги про те, що судом не враховано обставину примирення між ОСОБА_6 та ОСОБА_12 і відшкодування засудженим потерпілому шкоди є безпідставними, оскільки вказана обставина була відома та була врахована апеляційним судом при постановленні ухвали.
При розгляді апеляційних скарг суд апеляційної інстанції їх доводи перевірив і своє рішення належним чином мотивував. Ухвала апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Отже, покарання засудженому ОСОБА_6 призначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, та відповідає вимогам ст. 65 КК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судових рішень, також не виявлено.
Враховуючи викладене, колегія суддів підстав для задоволення касаційних скарг, скасування або зміни судових рішень та пом`якшення засудженому покарання із звільненням від його відбування з випробуванням не знаходить.
Керуючись ст.ст. 436, 438 КПК України, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ, Суд
ухвалив:
Вирок Дзержинського міського суду Донецької області від 13 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 17 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 без задоволення.

Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3