ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 вересня 2018 року

м. Київ
справа № 321/313/15-к
провадження № 51-3118км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Михайлівського районного суду Запорізької області від 4 квітня 2017 року й ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 2 серпня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000330, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки та жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені
судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Михайлівського районного суду Запорізької області від 4 квітня 2017 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки й покладено на неї обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК. Стягнуто з ОСОБА_6 на корить ОСОБА_7 30 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди та 14 500 грн у рахунок відшкодування витрат на правову допомогу. Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження та речових доказів у провадженні.
Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватою в тому, що вона 25 червня 2014 року приблизно о 21:00 на під`їзному майданчику домоволодіння АДРЕСА_2 , де проживає ОСОБА_7 , у ході сварки на ґрунті неприязних відносин з ОСОБА_7 , у результаті раптово виниклого умислу на заподіяння тілесних ушкоджень дерев`яною ручкою вил завдала йому декілька ударів по голові справа і одного удару вістрям вил в область плеча лівої руки, завдавши потерпілому тілесних ушкоджень у вигляді: закритого лінійного перелому кісток черепу справа, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, рани на передпліччі лівої руки, що має ознаки легкого тілесного ушкодження з короткотривалим розладом здоров`я.

Суд першої інстанції, розглядаючи провадження щодо ОСОБА_6 , дійшов висновку, що обвинувачення щодо спричинення потерпілому ОСОБА_7 тілесного ушкодження у виді забою м`яких тканин голови підлягає виключенню, оскільки згідно з висновком експерта від 15 серпня 2016 року № 73/к з судово-медичної точки зору діагноз «забій м`яких тканин голови» не може враховуватися при оцінці ступеня тяжкості тілесних ушкоджень через те, що він встановлений без зазначення локалізації, кількості, виду, морфологічних проявів та локалізації конкретних тілесних ушкоджень.
Апеляційний суд Запорізької області ухвалою від 2 серпня 2017 року залишив вирок місцевого суду без змін, а апеляційні скарги адвоката ОСОБА_8 в інтересах потерпілого ОСОБА_7 , прокурора, обвинуваченої ОСОБА_6 без задоволення.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування вищевказаних судових рішень та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції на підставах невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженої через м`якість, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. На обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, повною мірою не врахував обставин вчинення кримінального правопорушення, тяжкості скоєного злочину, наявності обтяжуючої покарання обставини вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, часткового визнання обвинуваченою своєї вини, думки потерпілого та його представника, які наполягали на суворому покаранні. Вказує на те, що суд апеляційної інстанції всупереч вимогам ст. 23 КПК безпосередньо не дослідив та надав оцінку доказам, які не були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції.
На вказану касаційну скаргу засуджена ОСОБА_6 подала заперечення, в яких, посилаючись на безпідставність заявлених прокурором вимог, просила відмовити в задоволенні його касаційної скарги, а судові рішення залишити без зміни.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор підтримав касаційну скаргу частково, просив скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Іншим учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Від обвинуваченої ОСОБА_6 надійшло клопотання про розгляд провадження за її відсутності.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновок про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення та правильність кваліфікації її дій за ч. 1 ст. 121 КК в касаційній скарзі прокурора не оскаржуються.

Що ж стосується доводів, викладених у касаційній скарзі прокурора, про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої через м`якість, то вони є необґрунтованими з огляду на таке.

Згідно з вимогами ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно із ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
При цьому передбачені ст. 65 КК цього Кодексу загальні засади призначення наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, і за змістом якої суд може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру суд, урахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини провадження, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, при призначенні покарання ОСОБА_6 суд першої інстанції дотримався положень статей 50, 65 КК. Так, суд урахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, конкретні обставини, мотив вчинення злочину, зокрема завдання тілесних ушкоджень потерпілому під час його бійки з її чоловіком, дані про особу обвинуваченої (вперше притягується до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується позитивно, має міцні соціальні зв`язки), наявність обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченої (повне відшкодування матеріальної шкоди) та відсутність обставин, які б його обтяжували.
Урахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі згідно із санкцією ч. 1 ст. 121 КК на строк 5 років і на підставі ст. 75 КК звільнив обвинувачену від його відбування з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки, поклавши на неї обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження у межах, установлених ст. 404 КПК, розглянув у повному обсязі доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора про м`якість призначеного покарання, внаслідок чого дійшов правильного висновку про їх безпідставність і погодився з висновками суду першої інстанції щодо виду та розміру призначеного ОСОБА_6 покарання та щодо можливості застосування до неї положень ст. 75 КК. Зокрема, апеляційний суд зазначив, що апеляційна скарга прокурора не містить ґрунтовних доводів, які би свідчили про помилковість висновків суду щодо можливості виправлення винної без відбування покарання, а мотиви, наведені судом на обґрунтування свого рішення про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, є переконливими та відповідають вимогам чинного законодавства.
З огляду на викладене Верховний Суд вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про можливість виправлення ОСОБА_6 без реального відбування покарання шляхом застосування до неї положень ст. 75 КК є належним чином умотивованими та обґрунтованими.
Разом із цим, твердження прокурора про те, суд апеляційної інстанції всупереч вимог ст. 23 КПК безпосередньо не дослідив та надав оцінку доказам, які не були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції, є безпідставними, з огляду на таке.
Виходячи з системного аналізу норм процесуального закону, у разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, то останньому не потрібно знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції. Для прийняття рішення апеляційному суду достатньо перевірити докази, в тому числі прослухати запис судового засідання в суді першої інстанції.
Як вбачається з матеріалів провадження, суд апеляційної інстанції, переглядаючи провадження за апеляційними скаргами представника, прокурора та обвинуваченої, погодився з оцінкою доказів, досліджених судом першої інстанції та покладених в основу доведеності винуватості обвинуваченої у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, у зв`язку з чим дійшов висновку про необхідність залишення вироку без змін.
Крім того, згаданий суд ретельно перевірив доводи, викладені в апеляційній скарзі обвинуваченої ОСОБА_6 щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи (неправильної оцінки наявних доказів), дав їм належну правову оцінку, пославшись на сукупність доказів, досліджених і перевірених судом першої інстанції на їх спростування.
Таким чином, Верховний Суд вважає, що апеляційний суд не порушив принципу безпосередності дослідження показань, речей і документів.
Інших доводів на обґрунтування касаційної скарги прокурор не навів.
Судові рішення відповідають вимогам статей 370, 419 КПК.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, у тому числі й тих, про які зазначив прокурор, суд касаційної інстанції не встановив.
З урахуванням вищенаведеного підстав для задоволення касаційної скарги прокурора Верховний Суд не вбачає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, п. 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, залишити без задоволення, а вирок Михайлівського районного суду Запорізької області від 4 квітня 2017 року й ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 2 серпня 2017 року щодо ОСОБА_6 без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3