Ухвала
іменем України

18 липня 2018 року
м. Київ
провадження № 51- 7238ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Апеляційного суду міста Києва

від 4 квітня 2018 року щодо ОСОБА_4 ,

встановив:
За вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2017 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сум, зареєстрованого в АДРЕСА_1 раніше не судимого,
засуджено за ч. 3 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк

5 років. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком тривалістю 3 роки.

Вироком вирішено долю речових доказів та витрат у провадженні.

Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винним у тому, що він за невстановлених досудовим розслідуванням обставин у невстановленої особи незаконно

придбав та зберігав без мети збуту особливо небезпечний наркотичний засіб

та особливо небезпечну психотропну речовину РVР масою 71,149 г, що є особливо великим розміром, за місцем свого проживання у квартирі

АДРЕСА_2 .
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 4 квітня 2018 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Не погодившись із постановленим щодо ОСОБА_4 судовим рішенням, прокурор звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 4 квітня 2018 року через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого через м`якість. На думку прокурора, призначаючи ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 75 КК,

суд застосував закон, який не підлягає застосуванню. Також зазначає, що суд

не врахував конкретних обставин, ступеня суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення та особи засудженого.
Розглянувши наведені у касаційній скарзі доводи та перевіривши надані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК, у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи прокурора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення та особі засудженого, на думку колегії суддів, є безпідставними і спростовуються змістом оскарженого судового рішення.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності

та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених

дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі

вид і розмір заходу примусу в межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Як убачається з копій вироку, при призначенні ОСОБА_4 покарання

суд першої інстанції повною мірою дотримався вимог закону.

Зокрема, суд урахував: ступінь тяжкості та конкретні обставини вчинення злочину, дані про особу винного, який має міцні сімейні зв`язки, має на утриманні малолітню дитину, до кримінальної відповідальності притягується вперше, хоч офіційно

не працевлаштований, однак займається громадською та волонтерською діяльністю, позитивно характеризується. До обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 суд зарахував щире каяття у вчиненому злочині, а обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.

Таким чином, повною мірою врахувавши вказані обставини, в тому числі

й ті, на які прокурор послався у касаційній скарзі, суд дійшов висновку, з яким погоджується і колегія суддів суду касаційної інстанції, що покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на підставі ст. 75 КК зі встановленням засудженому іспитового строку тривалістю 3 роки, призначене відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є співмірним вчиненому, необхідним

і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження нових злочинів, та відповідає вимогам статей 50, 65 КК.

Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість колегія суддів не убачає.

Апеляційний розгляд кримінального провадження проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Всі доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, суд належно перевірив і дав на них змістовні відповіді.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Переконливих доводів, які б спростовували висновки місцевого й апеляційного судів в частині призначення покарання засудженого, а також свідчили б про можливість виправлення засудженого лише в умовах позбавлення волі, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність,

про що йдеться в касаційній скарзі прокурора, колегія суддів касаційного суду

не вбачає.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав

для задоволення скарги немає.
Враховуючи те, що касаційні вимоги прокурора є необґрунтованими, а також те,

що інших доводів, які були би підставами для зміни чи скасування судового рішення, у касаційній скарзі прокурор не навів, суд касаційної інстанції вважає,

що у цій справі необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження, оскільки з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 4 квітня 2018 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3