Судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду ОСОБА_1 у провадженні № 51-2942км18
Постановою колегії суддів Першої палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року ухвалено задовольнити касаційну скаргу прокурора, ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 02 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_2 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Не погоджуюсь з постановленим рішенням, висловлюючи окрему думку.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 Кримінального кодексу України (далі КК) особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.
Згідно з приписами ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Загальні засади призначення покарання, визначені ст. 65 КК, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
При призначенні покарання ОСОБА_2 суд врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу засудженого, який раніше судимий, на обліку у наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, має середню освіту та не працює, тому визначив ОСОБА_2 покарання за ч. 2 ст. 186 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років в межах санкції статті.
Разом із тим, суд врахував, що обвинувачений щиро розкаявся у вчиненому, відшкодував завдану матеріальну шкоду, що визнав обставинами, які пом`якшують покарання та зважив на відсутність обставин протилежного змісту. При цьому взявши до уваги, що ОСОБА_2 одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей 2007 та 2010 років народження, тобто є особою зі сталими соціальними зв`язками, дійшов висновку, що виправлення засудженого можливе без ізоляції від суспільства, а тому можливо застосувати положення ст. 75 КК та звільнити ОСОБА_2 від відбування покарання з випробуванням, встановивши при цьому максимальний іспитовий строк тривалістю 3 роки.
Апеляційний суд розглядав доводи апеляції прокурора, аналогічні доводам, що містяться у касаційній скарзі, на спростування яких надав вичерпні відповіді, врахувавши думку потерпілої, повною мірою мотивував своє рішення про залишення вироку без зміни.
З огляду на викладене, вважаю, що суди першої та апеляційної інстанції, реалізовуючи свої дискреційні повноваження при прийнятті рішення про застосування ст. 75 КК, повною мірою врахували та дали оцінку даним про особу засудженого, ступеню тяжкості та обставинам вчинення правопорушення, належним чином його обґрунтувавши, а тому за доводами касаційної скарги прокурора, рішення апеляційного суду скасуванню не підлягало.
Суддя ОСОБА_1