Постанова

Іменем України
16 серпня 2018 р.

м. Київ
справа № 200/5095/13-к
провадження № 51-3618км18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2017 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 002354, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Дрезден Німеччина, мешканця АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 191 КК України.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Органами досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у тому, що він в період із серпня 2003 року по квітень 2005 року заволодів чужим майном шляхом зловживання службовим становищем за наступних обставин.
ОСОБА_6 , працюючи з 26 серпня 2003 року на посаді голови правління ДОКС «Офіцерська кредитна спілка», тобто будучи службовою особою, на яку покладено організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції, 27 листопада 2003 року в будівлі по вул. Південна, 8, оф. 1 у м. Дніпропетровську, маючи умисел привласнити грошові кошти ОСОБА_7 , уклав із останнім договір вкладу № 0203 на суму 2 000 грн. Однак, ОСОБА_6 отримані кошти на рахунок ДОКС «Офіцерська кредитна спілка» не вніс, а привласнив та розтратив їх.
Окрім того, 04 грудня 2003 року ОСОБА_6 у вищезазначеній будівлі, зловживаючи своїм службовим становищем, повторно, з метою привласнення коштів ОСОБА_8 уклав із останнім договір вкладу № 0102 на суму 20 000 грн, які в подальшому на розрахунковий рахунок організації не вніс, грошові кошти в розмірі 15 000 грн. повернув потерпілому на його вимогу, а кошти в розмірі 5 000 грн. привласнив та розтратив, заподіявши ОСОБА_8 матеріальної шкоди.
У тому ж місці та за тих же обставин, ОСОБА_6 повторно привласнив та розтратив грошові кошти: 08 грудня 2003 року ОСОБА_9 у розмірі 1 000 грн; 26 лютого 2004 року ОСОБА_10 - 2 650 грн; 23 вересня 2004 року ОСОБА_11 - 12 200 грн; 31 грудня 2004 року ОСОБА_12 - 20 000 грн; 02 березня 2005 року ОСОБА_13 - 2 000 грн; 23 квітня 2005 року ОСОБА_14 -23 000 грн.
За вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2016 року ОСОБА_6 визнано не винуватим та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 191 КК України.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2017 року вирок щодо ОСОБА_6 змінено, виключено з резолютивної частини висновок суду про скасування раніше обраного ОСОБА_6 запобіжного заходу. У решті вирок залишено без зміни.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування вироку та ухвали апеляційного суду у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Посилається на те, що суд, виправдовуючи ОСОБА_6 у порушення вимог ст. 374 КПК України, не зазначив підстави його виправдання. Окрім того, суд не вказав мотиви, із яких він відкинув докази обвинувачення. Вважає, що докази здобуті на досудовому розслідуванні щодо винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 191 КК України, залишились без належної оцінки. Крім того, стверджує, що апеляційний суд, розглядаючи справу, не перевірив викладені у апеляційній скарзі прокурора доводи і не навів в ухвалі переконливих мотивів, через які визнав апеляцію прокурора необґрунтованою, а тому вважає, що ухвала суду 2-ї інстанції не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор ОСОБА_5 вважала, що касаційна скарга є необґрунтованою та просила її залишити без задоволення.

Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
При вирішенні питання про скасування або зміну вироку, ухвали, відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України, суд касаційної інстанції керується статтями 412-414 цього Кодексу і не переглядає судові рішення з підстав однобічності і неповноти досудового розслідування та судового розгляду, щодо невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження. Натомість, саме такі підстави є предметом перегляду суду апеляційної інстанції.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, органами досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 191 КК України, тобто у вчиненні умисних дій, що виразилися в привласненні чужого майна, яке було йому ввірене, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненим повторно.
Дослідивши зібрані у цьому провадженні докази, суд першої інстанції дійшов висновку про виправдання ОСОБА_6 у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 191КК України.
Апеляційний суд, перевіривши матеріали кримінального провадження за доводами апеляції прокурора, дійшов висновку про законність, обґрунтованість та вмотивованість виправдувального вироку щодо ОСОБА_6 , тобто визнав, що цей вирок судом першої інстанції ухвалено відповідно до вимог ст. 370 КПК України, навівши в своїй ухвалі докладні мотиви на спростування доводів апеляції прокурора.
Згідно ст. 9 Конституції України та ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію (Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод) та практику Суду (Європейського суду з прав людини) як джерело права.

У справі «Барбера, Мессегуэ і Джабардо проти Іспанії» від 06.12.1998 року, Європейський Суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.
Перевіривши матеріали кримінального провадження щодо виправданого ОСОБА_6 за доводами касаційної скарги прокурора, які фактично є аналогічними доводам апеляції прокурора, колегія суддів приходить до висновку, що підстав для задоволення цієї касаційної скарги немає, оскільки судові рішення постановлені у цьому провадженні відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
Зокрема, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, з якими обґрунтовано погодився й апеляційний суд, що в діях обвинуваченого відсутня суб`єктивна сторона злочинів, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 191 КК України, яка характеризується виключно умисним протиправним і безоплатним оберненням чужого майна на свою користь чи на користь іншої особи.
Окрім того, як убачається з вироку суду, потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_14 у судовому засіданні зазначали, що доказів того, що ОСОБА_6 привласнив їх грошові кошти у них немає. Гроші вони передавали бухгалтеру ДОКС «Офіцерська кредитна спілка». Докази привласнення ОСОБА_6 грошових коштів потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 відсутні і серед письмових доказів, досліджених судом під час судового розгляду
Також ОСОБА_6 у судовому засіданні давав послідовні та незмінні показання, в яких заперечував свою вину у інкримінованих йому злочинах.
Крім того, органом досудового розслідування не було встановлено обставини, що підлягають з`ясуванню у кримінальному провадженні, зокрема, спосіб учинення інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, та відповідні їм докази в обсязі, достатньому для доведення вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих злочинів.

При перевірці встановлено, щосудом на підставі належного аналізу всього обсягу наданих доказів було зроблено ґрунтовний висновок про те, що стороною обвинувачення факт привласнення ОСОБА_6 грошових коштів потерпілих не доведений.
Разом із тим, колегія суддів звертає увагу на те, що у даному обвинувальному акті, як і в обвинуваченні, раніше пред`явленому ОСОБА_6 в редакції (1960 р.), не був визначений конкретний механізм привласнення обвинуваченим грошових коштів, що були внесені вкладниками до ДОКС «Офіцерська кредитна спілка», а також ОСОБА_6 не інкриміновані будь-які обставини, що пов`язані з перерахуванням грошових коштів на користь ТОВ «АБС», відомості про дане підприємство та відносини між ним та ДОКС «Офіцерська кредитна спілка» або ОСОБА_6 . У подальшому обсяг та формулювання обвинувачення стороною обвинувачення змінені не були.
Апеляційним судом при перевірці даного кримінального провадження в апеляційному порядку правильно прийнято рішення. Суд надав відповіді на всі доводи прокурора, які були викладені у його апеляції. Свої висновки, з якими погоджується колегія суддів із цього питання, суд належним чином умотивував. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Доводи прокурора про те, що суд не зазначив підстави виправдання ОСОБА_6 не заслуговують на увагу, оскільки виправдувальний вирок постановлений відповідно до вимог п. 2 ч. 1ст. 373 КПК України.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги прокурора без задоволення і не знаходить підстав для скасування судових рішень, як про це ставить питання у касаційній скарзі прокурор.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть скасування чи зміну судових рішень, не встановлено.
Керуючись ст. ст. 434, 436, 441 КПК України та відповідно до п. 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII), суд

у х в а л и в:
Вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_15 ОСОБА_2 ОСОБА_3