КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-cc/824/785/2018 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 жовтня 2018 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 23 травня 2018 року,
за участю:

представника власника майна ОСОБА_7

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 23.05.2018 року задоволено клопотання слідчого в ОВС ГСУ НП України ОСОБА_8 , погоджене прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення Генеральної прокуратури України ОСОБА_9 та накладено арешт на нерухоме майно, а саме на групу нежитлових приміщень № 9-12 загальною площею 1209,95 Блок соціально-побутового обслуговування, що є двоповерховою будівлею з підвалом та надбудовою, яке знаходиться: адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна: 000, яке згідно державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_6 , із позбавленням її права на відчуження та розпорядження майном.
Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, власник майна ОСОБА_6 подала через представника за довіреністю ОСОБА_10 апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, задовольнити апеляційну скаргу, скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою у задоволенні клопотання слідчого про арешт нерухомого майна, а саме на групи нежитлових приміщень № 9-12 загальною площею 1209,95 Блок соціально-побутового обслуговування, що є двоповерховою будівлею з підвалом та надбудовою, яке знаходиться: адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна: 000 відмовити.
Обґрунтовуючи причини пропущення строку на апеляційне оскарження ухвали, власник майна вказує, що клопотання слідчого про накладення арешту на майно було розглянуто без власника майна. Про існування оскаржуваної ухвали їй стало відомо лише 27.09.2018 року з Державного реєстру прав на нерухоме майно при зверненні для отримання витягу.

Мотивуючи апеляційні вимоги ОСОБА_6 зазначає, що є власником арештованого об`єкту нерухомого майна, доводи органу досудового розслідування щодо договору інвестування нежитлового приміщенняза адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна: 000 між ЗАТ " МЖК " Оболонь" та ОСОБА_11 не відповідають дійсності. На її переконання слідчий суддя прийшов до помилкового висновку, що належне їй майно відповідає ознакам, передбаченим ч. 2 ст. 170 та ст. 98 КПК України, також вона не є підозрюваною у даному кримінальному провадженні, обвинуваченою або особою, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного.
Крім того, власник майна зазначає, що Апеляційним судом міста Києва 02.04.2018 року було скасовано арешт на вищезазначене майно, а слідчий 04.05.2018 року повторно звернувся з клопотанням про його накладення.
В судове засідання у справі прокурор не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду. Тому колегія суддів вирішила за можливе розглянути дану справу за відсутністю прокурора, що не суперечить положенням ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника власника майна, яка підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді апелянт не пропустив, а його апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 395 КПК України ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення. Відповідно до ч. 3 зазначеної статті, якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, що в даному випадку мало місце, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

З матеріалів судового провадження вбачається, що клопотання слідчого про арешт майна було розглянуто слідчим суддею без участі власника майна, а про існування оскаржуваної ухвали стало відомо лише 27.09.2018 року з Державного реєстру прав на нерухоме майно при зверненні для отримання витягу. З апеляційною скаргою ОСОБА_6 звернулася 28.09.2018 року. Таким чином, остання не пропустила п`ятиденний строк апеляційного оскарження ухвали слідчого судді.
Що стосується безпосередньо апеляційної скарги, то слід звернути увагу на такі обставини.

Як вбачається з матеріалів провадження, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001343, внесеному до ЄРДР 12.09.2017 року за фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Досудовим розслідування зазначено, що 02.08.2006 року між ЗАТ «МЖК «Оболонь» (Забудовник) та ОСОБА_11 (Інвестор) укладено договір інвестування нежитлового приміщення за адресою: м. Київ, вул. Кадетський Гай 3, загальною площею 1 209,95 м2 із сплатою 100% суми інвестування в розмірі 7 575 000 грн.

14.08.2013 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 укладено договір відступлення прав вимоги на вищевказану будівлю, після чого ОСОБА_12 01.04.2014 року вносить як одноособовий засновник майнові права на будівлю до статутного капіталу ТОВ «ДП «Київміськдовідка», вартість яких на той час становила 16 млн. грн.

При цьому, ОСОБА_12 , виступивши поручителем за кредитом, наданим 19.12.2007 ПАТ «КБ «Експобанк», передає 100% статутного капіталу ТОВ «ДП «Київміськдовідка» у власність банку в рахунок погашення боргу, у зв`язку з чим втрачає майнові права на зазначену нерухомість. Директором ТОВ «ДП «Київміськдовідка» призначають представника банку ОСОБА_13

18.09.2014 року між ТОВ «ДП «Київміськдовідка» в особі директора ОСОБА_13 та ОСОБА_14 укладено договір Іпотеки, а 24.09.2014 року - договір задоволення вимог Іпотекодержателя, згідно якого майнові права на нежитлове приміщення за адресою: м. Київ, вул. Кадетський Гай 3, перейшли до ОСОБА_14 .

07.11.2014 року між ОСОБА_14 та ПП «Приват Інвест» в особі директора ОСОБА_15 укладено договір купівлі-продажу майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, в результаті чого ПП «Приват Інвест» набуває права власності на вказані майнові права.

Одночасно з цим, зазначено, що 13.04.2016 року ОСОБА_12 з участю приватного нотаріуса ОСОБА_16 отримавши дублікат інвестиційного договору уклав із своєю дочкою ОСОБА_17 договір про відступлення права вимоги на цей же об`єкт нерухомості, а остання у свою чергу 21.04.2016 року уклала ідентичний договір з ОСОБА_6 , якою на підставі отриманих документів було оформлено право власності на вказану нежитлову будівлю.

14.05.2018 року слідчий в ОВС ГСУ НП України ОСОБА_8 за погодженням з прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення Генеральної прокуратури України ОСОБА_9 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на нерухоме майно, а саме на групу нежитлових приміщень № 9-12 загальною площею 1209,95 Блок соціально-побутового обслуговування, що є двоповерховою будівлею з підвалом та надбудовою, яке знаходиться: адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна: 000, яке згідно державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_6 , із позбавленням її права на відчуження та розпорядження майном.

23.05.2018 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва клопотання було задоволено.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою, зокрема, і збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України з метою збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 цього Кодексу речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.

Задовольняючи дане клопотання, внесене в межах кримінального провадження № 0001343 про накладення арешту на майно, слідчий суддя дослідив матеріали, додані до клопотання та прийшов до висновку, що клопотання підлягає задоволенню з метою збереження речових доказів, оскільки існує реальна загроза продажу нерухомого майна, яке має істотне значення для швидкого та повного розслідування кримінального провадження.

З огляду на матеріали провадження, додані до клопотання слідчого, які обґрунтовують необхідність накладення арешту на майно, колегія суддів приходить до висновку, що незастосування арешту на групу нежитлових приміщень № 9-12 загальною площею 1209,95 Блок соціально-побутового обслуговування, що є двоповерховою будівлею з підвалом та надбудовою, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна: 000, шляхом заборони його відчуження та розпорядження до його продажу та зумовить труднощі в проведенні досудового розслідування у даному кримінальному провадженні.

З урахуванням цього слідчий суддя встановив належну правову підставу, передбачену ч. 1 ст. 170 КПК України, для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на групу нежитлових приміщень, оскільки це майно, як встановила колегія суддів, відповідає критеріям ст. 98 КПК України.

Доводи ОСОБА_6 , що вона не є підозрюваною у даному кримінальному провадженні, обвинуваченою чи особою в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, не є підставами для скасування ухвали слідчого судді, оскільки арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Крім того, матеріали провадження свідчать про наявність достатніх підстав про накладення арешту на групу нежитлових приміщень № 9-12 загальною площею 1209,95 Блок соціально-побутового обслуговування, що є двоповерховою будівлею з підвалом та надбудовою, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна: 000 із забороною відчуження та розпорядження, з метою збереження цього майна.

Доводи апелянта про те, що слідчим було повторно подано клопотання про накладення арешту на групу нежитлових приміщень, не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів, оскільки чинний Кримінально процесуальний кодекс України не забороняє повторного звернення до суду. При цьому слідчим наведені інші обґрунтування заявленого клопотання про накладення арешту на майно.

Таким чином, всупереч доводам апелянта, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 173 КПК України, наклав арешт на вищезазначене майно шляхом заборони його відчуження та розпорядження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для власника майна та інших осіб, забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Зважаючи на вищевикладене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, задовольняючи клопотання органу досудового розслідування, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги стосовно невідповідності арештованого майна критеріям ст. 98 КПК України. При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ч. 1 ст. 174 КПК України власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, зі змісту апеляційної скарги колегією суддів не виявлено.

Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтвердженні достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга власника майна, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 23 травня 2018 року, якою задоволено клопотання слідчого в ОВС ГСУ НП України ОСОБА_8 , погоджене прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення Генеральної прокуратури України ОСОБА_9 та накладено арешт на нерухоме майно, а саме на групу нежитлових приміщень № 9-12 загальною площею 1209,95 Блок соціально-побутового обслуговування, що є двоповерховою будівлею з підвалом та надбудовою, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна: 000, яке згідно державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_6 , із позбавленням її права на відчуження та розпорядження майном, залишити без змін, а апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_6 , залишити без задоволення.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення є остаточною і оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

____________________ _______________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4