Справа № 755/190/15-к
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" серпня 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.09.2014 за № 0012556 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, освіта середня, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

в с т а н о в и в :
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_5 21.09.2014, приблизно о 02:40 годині, перебуваючи біля будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті неприязних стосунків із раніше невідомою йому особою ОСОБА_6 розпочав словесну сварку, під час, якої у нього виник злочинний умисел на спричинення йому тяжких тілесних ушкоджень та реалізуючи який ОСОБА_5 наблизився до ОСОБА_6 та наніс удар ножем в область грудної клітини, чим спричинив останньому, відповідно до висновку експерта № 195/1е від 28.10.2014, умисно тяжке тілесне ушкодження.

Вказаних висновків суд дійшов провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Так, допитаний, у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, не визнав та пояснив, що, у цій ситуації, захищав своє та ОСОБА_7 , ОСОБА_8 життя й здоров`я від дій компанії агресивно налаштованих молодих хлопців, у якій власне перебували ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , та які висловлювали до них претензії різного роду.

Комплекс вчинених дій щодо самозахисту був, з його точки зору, дійсним, реальним та необхідним, аби врятуватися від протиправних дій агресивних молодиків, зокрема, дістав ніж, аби налякати нападників, однак у ході бійки, яка розвивалая потерпілий сам «стрибнув» йому на ніж, що був у нього в руках.

Зазначив, що за період, який пройшов з дня цих подій пройшов військову службу в Національній гвардії МВС України, так як є потомственим військовим і вважає своїм обов`язком та честю захищати Батьківщину в тяжкий для неї час, та повністю переоцінив своє життя, життєві цінності, зрозумів, що нічого важливішого для себе у цьому житті не має, ніж своє самовиховання у дусі дотримання загальноприйнятних норм поведінки та моралі.

У той же час, будучи допитаним з дотриманням правил, передбачених частиною другою, третьою, п`ятою-чотирнадцятою статті 352 КПК України, у судовому засіданні та попередженим про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання потерпілий ОСОБА_6 надав суду показання в яких підтвердив обставини скоєння кримінального правопорушення відносно себе, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення.
Та власне указав, що ОСОБА_5 21.09.2014, приблизно о 02:40 годині, перебуваючи біля будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті неприязних стосунків із ним наблизився до нього і наніс удар ножем в область грудної клітини, чим спричинив тяжке тілесне ушкодження.

По відношенню до обвинуваченого він дій, які б могли ним сприйматися як реальна загроза його життю і здоров`ю, не вчиняв, а підійшов, аби розборонити його з іншим учасником бійки.

Крім того зауважив, що завдана йому цим злочином шкода не відшкодовано, а тому ним заявлено відповідний позов з цього питання.
Вказані показання потерпілого суд визнає належними оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів та допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України.

Тобто, цими показаннями, які є процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК України, підтверджується час, місце та спосіб вчинення даного кримінального правопорушення.

Щодо показань обвинуваченого, то суд вважає за необхідне надати їм оцінку після дослідження всіх доказів у справі в їх сукупності у порядку ст. 94 КПК України.

Зокрема, із урахуванням того, що, будучи допитаними у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженими про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , кожен окремо, пояснив, що 21.09.2014 року вони разом з ОСОБА_5 проводжали дівчат і на зворотньому напрімку у них виник конфлікт з потрепілим та його друзями по АДРЕСА_2 , який переріс у бійку.

Кожного із них били та вони у ході свого самозахисту вживали заходи по захисту свого життя.

Однак, ані ОСОБА_8 , ані ОСОБА_7 , не бачили, ні самого моменту, у який потерпілому було нанесено тілесне ушкодження, та того хто саме, та у який спосіб наніс це ушкодження, хоча і вказали на те, що бійка була між потерпілим та обвинуваченим.

Сама конфліктна ситуації сталася через висловлювання компанії потерпілого на їх адресу щодо питання популярності їх, як чоловіків, в очах наглядно знайомих дівчат, з якими вони до цього спілкувалися та яких вони, власне, проводили до будинку за їх місцем проживання.

До цього конфлікту свідки з потерпілим знайомі не були, у той час, як з обвинуваченим підтримують дружні стосунки.

Тобто, цими показаннями, які є процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК України, підтверджується обставини регламентовані ст. 91 КПК України, а саме орієнтовний час та місце, а також спосіб вчинення даного кримінального правопорушення.
Однак, суд ураховує той факт, що з цих показань свідків не простежується факт наявності певної небезпеки та загрози для життя і здоров`я обвинуваченого від безпосередніх та особистісних дій саме потерпілого, які б указували на необхідність нанесення проникаючого колото-різаного поранення його грудної клітини, тобто нанесення тяжкого тілесного ушкодження останньому.
Обставин регламентованих ст. 87 КПК України в ході судового розгляду встановлено не було.
Даних передбачених ч. 2 ст. 96 КПК України стороною захисту відносно допитаних судом свідків для доведення недостовірності їх показань, як то показання, документи, які підтверджують їх репутацію, зокрема, щодо засудження за завідомо неправдиві показання, обман, шахрайство або інші діяння, що підтверджують нечесність останніх надано не було.
Також, у світлі пояснень обвинуваченого, потерпілого та свідків формується така загальна картина подій.
Щодо обставин подій того дня, які передували конфлікту та обумовили зустріч обвинуваченого та свідків.
Указані свідки та обвинувачений зустрілися біля станції метро «Лівобережна» в районі готелю «Турист».

Перекусили в «Макдональдс» після чого прогулювались від станції метро «Лівобережна» у напрямку масиву «Русанівка».

На вулиці вже було досить темно.

В ході прогулянки познайомилися з дівчатами та певний час з ними спілкувалися.

Коли дівчата забажали йти додому, то вирішили їх провести.

Щодо обставин подій, які мали місце по вул. Ентузіастів у м. Києві.
Провели дівчат до їх під`їзду, за адресою: м. Київ, вул. Ентузіастів, 35 та попрощалися.

У момент, коли, відходили, то від лавки на якій сиділа компанія в складі потерпілого, двох інших хлопців та дівчини, пролунала фраза: «Що, не дали?».

На дану фразу вони спокійно відповіли, що це не їхня справа.

Далі виник конфлікт.

Так, ОСОБА_7 повернув обличчя в сторону компанії потерпілого, на що відразу ж полинула фраза: «Що ти дивишся?». ОСОБА_7 на це відповів: «Нічого, все нормально», а, звертаючись до друзів, сказав: «Давайте будемо іти звідси та не провокувати аудиторію». На це потерпілий грубим тоном відповів: «Що? Ми аудиторія:?». ОСОБА_7 в це момент попросив вибачення, сказав, що він нікого образити не хотів та пояснив, що це абсолютно не образливий термін. На слова ОСОБА_7 двоє хлопців з компанії потерпілого вели себе пасивно, а потерпілий почав висловлюватися в їх адресу нецензурною лайкою.

Після цього він різко встав з лави та направився в бік обвинуваченого та його друзів, а за ним два інших хлопці. Вони почали розходитися, а саме один почав рухатися в сторону ОСОБА_5 , а інший в сторону ОСОБА_7

ОСОБА_7 було нанесено кілька ударів.

Зав`язалася бійка. Все відбувалося близько двох хвилин, після чого ОСОБА_5 різко закричав: «Все, заспокоїлися, ми йдемо», та відвід свідків подалі від під`їзду в сторону сусіднього будинку.

Тобто, дана конфліктна ситуація була вичерпана.

В частині подій, які відбулися за адресою: б-р. Давидова у м. Києві.
Свідки та обвинувачений після вищенаведеної конфліктної ситуації відійшли до кута будинку АДРЕСА_2 .

Зупинилися перевести дух.

В цей час біля них, у метрах 20, проходила компанія потерпілого у якій були, у тому числі, ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , завернувши за кут будинку, здійснюючи паралельно висловлювання в їх адресу, а потім підбігаючи та наносячи удари, знову розпочалася бійка.

ОСОБА_6 та ОСОБА_9 почали удвох бити ОСОБА_7 , а ОСОБА_10 ОСОБА_8 .

Обвинувачений підбіг до ОСОБА_7 намагаючись йому якось допомогти, в результаті чого він вирвався та втік, а у ОСОБА_9 звідкись в руках з`явилася, палка, схожа на ніжку стільця.

Вони кинулись на обвинуваченого, а він відійшов трішки назад і дістав викидний ніж, який був в нього, щоб їх налякати.

Після цього, згідно версії обвинуваченого, ОСОБА_9 наніс йому по ребрам удар палкою, від удару він повернувся, а ОСОБА_6 настрибнув на нього і так вийшло, що натрапив на ніж. Ножового удару ОСОБА_6 обвинувачений не наносив, а потерпілий сам настрибнув на нього і в наслідок таких дій сам натрпив на ніж.

Згідно версії потерпілого, він пройшов трішки далі з дівчиною ОСОБА_11 . Між компанією ОСОБА_5 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 зав`язався конфлікт, розпочалася штовханина, однак чому вона сталася йому не відомо. З першу він думав, що це малий конфлікт, але потім зрозумів, що він переростає у велику бійку і повернувся, щоб урегулювати ситуацію, однак коли підійшов, то відчув удар ножем в грудну клітину в області серця і втратив свідомість. Участь у даній штовханині взагалі не брав. Підійшов лише, щоб всіх розборонити.

Тобто, як за версією обвинуваченого, так і за версією потерпілого є встановленим, що у момент бійки між обвинуваченим та іншою стороною конфлікту до них підійшов потерпілий.
При цьому, навіть, за версією обвинуваченого не є встановленим факт того, що коли він приймав участь у бійці з іншими її сторонами, потерпілий у його відношенні вчиняв якісь дії взагалі, які б дали йому змогу дійти до висновку, що від таких дій потерпілого наявна реальна та дійсна загроза, яка вимагає рішучих дій для свого самозахисту, до негайного нанесення проникаючого колото-різаного поранення у груди.
Такі, дії обвинуваченого суд сприймає, як дію, яку обвинувачений вчинив навмисно, цілеспрямовано на ґрунті неприязних стосунків, адже, він мав реальну можливість уникнути продовження конфлікту, натомість дістав ніж і наніс удар потерпілому у життєво важливі органи. Таким чином, наявність можливості уникнути продовження бійки та обставини нанесення тілесних ушкоджень свідчать про наявність умислу на нанесення тяжкого тілесного ушкодження.

Сприймати такі дії обвинуваченого, як спосіб захисту, суд не убачає підстав, адже вказаний спосіб захисту явно не відповідав характеру і ступеню суспільної небезпеки, оскільки потерпілий для нанесення удару не застосовував жодних знарядь.

Не указують на це і обстановка захисту час, місце, співвідношення сил винного та потерпілого; співвідношення між ступенем суспільної небезпечності посягання та заподіяною шкодою.

Також, з досліджених судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні, документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення тощо відомостей, судовим слідством було встановлено наступне.

Згідно протоколу пред`явлення фотознімків для впізнання складеного слідчим СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_12 24.09.2014 року в період часу з 18:20 год. по 18:35 год. в присутності понятих, слідує, що потерпілому для впізнання було надано 4 фотознімки, та попереджено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань за ст. 384 КК України, внаслідок чого останній вказав, що на фотознімку під № 3 він впізнає особу, яка нанесла йому тілесне ушкодження 21.09.2014 за адресою: АДРЕСА_2 .

У даному випадку, згідно довідки до протоколу від 24.09.2014, на фотознімку № 3 міститься фотознімок ОСОБА_5 .

Порушень вимог ст.ст. 104-106, 223, 228, 231 КПК України судом не встановлено та сторонами не доведено, тобто останнім підтверджуються обставини вчинення злочину, а саме особа, яка нанесла тілесне ушкодження потерпілому.

Щодо інших протоколів у цій справі, які були надані стороною обвинувачення, як докази, то суд за наслідками їх дослідження, у порядку ст. 94 КПК України, акцентує увагу на такому.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ст. 1 КПК України).
Зокрема, вимоги щодо оформлення процесуальних рішень, у тому числі протоколів, чітко регламентовані Главою 5 КПК України.
А, обов`язкові реквізити щодо змісту протоколу визначені ст. 104 КПК України, яка передбачає, що, у випадках, передбачених цим Кодексом, хід і результати проведення процесуальної дії фіксуються у протоколі. У випадку фіксування процесуальної дії під час досудового розслідування за допомогою технічних засобів про це зазначається у протоколі. Протокол складається з: 1) вступної частини, яка повинна містити відомості про: місце, час проведення та назву процесуальної дії; особу, яка проводить процесуальну дію (прізвище, ім`я, по батькові, посада); всіх осіб, які присутні під час проведення процесуальної дії (прізвища, імена, по батькові, дати народження, місця проживання); інформацію про те, що особи, які беруть участь у процесуальній дії, заздалегідь повідомлені про застосування технічних засобів фіксації, характеристики технічних засобів фіксації та носіїв інформації, які застосовуються при проведенні процесуальної дії, умови та порядок їх використання; 2) описової частини, яка повинна містити відомості про: послідовність дій; отримані в результаті процесуальної дії відомості, важливі для цього кримінального провадження, в тому числі виявлені та/або надані речі і документи; 3) заключної частини, яка повинна містити відомості про: вилучені речі і документи та спосіб їх ідентифікації; спосіб ознайомлення учасників зі змістом протоколу; зауваження і доповнення до письмового протоколу з боку учасників процесуальної дії.
Вимоги щодо додатків до протоколу передбачені ст. 105 цього ж Кодексу, яка регламентує, що згідно ст. 105 КПК України, особою, яка проводила процесуальну дію, до протоколу долучаються додатки. Додатками до протоколу можуть бути: фототаблиці, схеми, зліпки, носії комп`ютерної інформації та інші матеріали, які пояснюють зміст протоколу. Додатки до протоколів повинні бути належним чином виготовлені, упаковані з метою надійного збереження, а також засвідчені підписами слідчого, прокурора, спеціаліста, інших осіб, які брали участь у виготовленні та/або вилученні таких додатків.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК України, до документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати складені, в порядку передбаченому цим Кодексом, протоколи процесуальних дій та додатки до них, а також носії інформації, на яких за допомогою технічних засобів зафіксовано процесуальні дії.

При цьому, не дотримання вищевказаних вимог з приводу оформлення протоколу, в силу положень параграфу 1 Глави 4 Кодексу, тягне за собою визнання такого доказу недопустимим, так як відповідно до рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Так, протоколом огляду місця події від 21.09.2014, а саме місцевості по вул. Давидова, 20/1 у м. Києві, складений слідчим Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_13 , в присутності понятих та учасників в період часу з 03:25 год. по 03:40 год., з долученою фототаблицею, на якій зафіксовано відомості про вчинення злочину, від 21.09.2014, у супереч п. 1) ч. 3 ст. 104 КПК України не містить відомостей про всіх осіб, які присутні під час проведення процесуальної дії з зазначенням їх прізвища, імені, по батькові, дати народження, місця проживання, щодо осіб, які вказані, як учасники.

При цьому, суд звертає увагу сторін на те, що дана правова норма не містить будь-яких виключень при зазначені учасників процесуальної дії, не залежно від статусу, тобто того, чи особа є понятою, чи слідчим, чи володільцем приміщення, чи прокурором, чи працівником поліції, оскільки імперативно вказує на те, що у протоколі у вступній частині вказуються відомості про всіх осіб, які присутні під час проведення процесуальної дії (прізвища, імена, по батькові, дати народження, місця проживання).

Серед іншого, у даному випадку, до цього протоколу було долучено фототаблицю місцевості, однак вказаний додаток, у супереч ч. 3 ст. 105 КПК України, не засвідчений підписами ні слідчого, ні прокурора, ні спеціаліста, ні інших осіб, які брали участь у виготовленні та/або вилученні таких додатків, хоча, апріорі, якщо вказані фото роздруковані на аркушах паперу формату А-4, то їх хтось все таки виготовляв.
Щодо протоколу проведення слідчого експерименту здійсненого з 14:40 год. до 15:05 год. 12.11.2014 з долученим відеозаписом, який був проведений слідчим СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_14 , за участю понятих, обвинуваченого, то він не відповідає вимогам п. 2 ч. 3 ст. 104 КПК України, адже не містить відомостей про отримані в результаті процесуальної дії відомості, а тільки вказано, що їх зафіксовано на диску і все.
Протокол перегляду відеозапису проведення слідчого експерименту від 12.11.2014 сформованим слідчим СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_14 , не відповідає вимогам ст. 104 КПК України, так як не містить у собі даних передбачених частиною 3 цієї статті Кодексу, як і часу проведення, результатів, дані про рік народження учасника такої дії.

Як наслідок, є встановленим порушення вимог ст.ст. 104-106 КПК України.

Таким чином, вказані документи протоколи, як докази, що були надані стороною обвинувачення, суд визнає, враховуючи положення параграфу 1 Глави 4 КПК України, рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року, висновки ЄСПЛ у справах «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 9 червня 1998 року, та у справі «Шабельника проти України», визнає недопустимими доказами, оскільки останні однозначно не відповідають вищевказаним вимогам Кримінального процесуального Кодексу України.

У свою чергу, з дослідженого судом, у порядку ст. 357 КПК України, у судовому засіданні, речового доказу, а саме компакт диску з відеозаписом слідчого експерименту, яким він є, у світлі ст. 98 вказаного Кодексу, судовим слідством встановлено факт дотримання положень КПК України при його зберіганні та пакуванні, без виявлення будь-яких істотних порушень процесуального законодавства з цього питання, з огляду на що можливо дійти висновку про підтвердження ним в своїй сукупності інших обставин з числа регламентованих ст. 91 КПК України, на підставі яких, у світлі норм ст. 84 того ж Кодексу, є можливим встановити наявність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Наявна ж у справі постанова від 12.11.2014 про визнання вказаного об`єкту речовим доказом підтверджує факт набуття ним відповідного статусу у відповідності до норм КПК України.

Зокрема, суд враховує той факт, що обвинувачений під час відтворення обстановки та обставин події, яке супроводжувалось відеозаписом поводив себе спокійно, детально розповідав про відомі тільки йому обставини вчинення злочину, деталізація подій здійснена обвинуваченим була чіткою та послідовною, із вказівкою з його сторони на всі деталі вчинення цього кримінального правопорушення, про які він розповідав самостійно, деталізовано та послідовно.
Відповіді на запитання надавав швидко, послідовно й по суті, із застосуванням логічних суджень, із використанням складних речень, демонструючи достатньо-вольовий контроль поведінки.
Хоча й демонстрував наявне хвилювання, що є обґрунтованим, на переконання суду, у цій ситуації.
Інакше кажучи, слідчий з нього «не витягував» відповіді шляхом постановлення низки «наводящих» питань.
Що прямо спростовує доводи захисту про тиск з боку слідства.
Обвинувачений показав як саме він наніс потерпілому тілесне ушкодження та яке саме, та в яку частину тіла, а саме ОСОБА_5 у цій ситуації, після словесного конфлікту по вул. Ентузіастів, будучи біля будинку по б-ру Давидова зупинився зі своїми знайомими, аж до моменту, коли біля них проходив потерпілий із іншими особами, та розпочався новий конфлікт на ґрунті неприязних відносин, у ході якого він попередньо дістав із заднього карману своїх джинсів ніж, попередив, що буде діяти рішуче та наніс ножове поранення потерпілому у бійці між ними, яка відбувалася безпосередньо у той часовий проміжок.

У потерпілого в руках не було жодних предметів, які б він міг використати для нанесення ударів обвинуваченому, що указує на те, що обвинувачений мав реальну можливість уникнути продовження конфлікту, натомість дістав ніж і наніс ним удар потерпілому у життєво важливі органи.

В частині доводів обвинуваченого про те, що до нього під час слідства застосовувалися незаконні дії з боку працівників правоохоронних органів, а саме методи фізичного та психологічного впливу, то суд вважає їх такими, що не віднайшли свого підтвердження у ході судового слідства, виходячи з того що для їх обґрунтування заявником не було надано будь-яких доказів у розумінні ст. 84 КПК України.

Також, ураховує з цього питання суд і позицію Верховного Суду відображену у постанові від 01.02.2018 у справі № 197/433/15-к, де Суд власне вказав, що у частині посилання захисника на недопустимість протоколу слідчого експерименту на підставі ч. 4 ст. 95 КПК, Суд зауважує, що положення цієї норми слід тлумачити в системному зв`язку з ч. 1 ст. 95 КПК, яка указує, що розуміється під показаннями в цій статті - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження. Тому в розумінні положень ст. 95 КПК протокол слідчого експерименту не може бути автоматично визнаний недопустимим, а навпаки він може вважатися доказом в силу ст. 84 та п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК.
Разом із тим, Верховний Суд вважає, що оцінка протоколу слідчого експерименту, в якому зазначені пояснення, які він в подальшому змінив під час судового розгляду, має оцінюватися судом особливо прискіпливо та критично з урахуванням того, чи є цей доказ винуватості особи єдиним, маючи вирішальне значення в даному кримінальному провадженні, або навпаки підтверджується сукупністю інших переконливих доказів, чи посилався обвинувачений на примусовий характер цих показань і наскільки переконливими є докази та обставини, що підтверджують ці його скарги тощо. Однак у даному кримінальному провадженні доводи про застосування до нього недозволених заходів психологічного та фізичного тиску не знайшли свого підтвердження, а протокол слідчого експерименту був лише одним із доказів, які були досліджені й оцінені судом першої інстанції в їх сукупності.
Не кореспондуються такі доводи і з позицією ЄСПЛ висловленою у рішеннях по справах: "Григор`єв проти України" (рішення ЄСПЛ від 15 травня 2012 року), "Клішин проти України" (рішення ЄСПЛ від 23 лютого 2012 року), "Коробов проти України" (рішення ЄСПЛ від 21 липня 2011 року),"Ошурко проти України" (рішення ЄСПЛ від 8 вересня 2011 року), "Нечипорук і Йонкало проти України" (рішення ЄСПЛ від 21 квітня 2011 року), "Савін проти України" (рішення ЄСПЛ від 16 лютого 2012 року), в яких останній вказав на те, що оцінюючи докази, Суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Така доведеність може випливати із сукупності достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою ознак чи неспростовних презумпцій факту (див., в якості класичного прикладу, вищезазначене рішення у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), n. 161). Коли вся чи значна частина інформації щодо подій, про які йдеться, відома виключно державним органам - як це має місце у справі щодо ув`язнених осіб, які перебувають під контролем органів влади,- і коли у таких осіб під час їхнього ув`язнення з`являються тілесні ушкодження, це породжує відповідні обґрунтовані презумпції факту (див. рішення у справі «Селмуні проти Франції» (Selmouni v. France) [ВП], заява № 21986/93, п. 100, ECHR 2000-VII), однак у даному випадку, факту наявності тілесних ушкоджень у обвинуваченого після затримання чи під час утримання під вартою встановлено взагалі не було, як і застосування тиску на нього.

Відомості про подання з цього питання заява про кримінальне правопорушення у порядку ст. 214 КПК України також надано не було.

Тобто, у даному кримінальному провадженні доводи про застосування недозволених заходів психологічного та фізичного тиску не знайшли свого підтвердження, останні не є переконливими.
Докази та обставини, що підтверджують ці його скарги відсутні.
А тому, оцінивши особливо прискіпливо та критично цей доказ, суд не знаходить підстав для не сприйняття цього доказу, як неналежного та недопустимого.
При цьому, з досліджених судом, у порядку § 3 Глави 28 Розділу IV КПК України, у судовому засіданні, висновків експертів, тобто докладних описів проведених експертом досліджень та зроблених за їх результатами висновків, судовим слідством встановлено наступне.

Згідно висновку експерта № 1951/е від 28.10.2014 у ОСОБА_6 виявлено такі тілесні ушкодження: проникаюче колото-різане поранення грудної клітки зліва: вхідна колото-різана рана зліва у краю грудини у ділянці 5-6 міжреберного проміжків (2,0х0,2(см)), від якої спрямований рановий канал, що проходить у напрямку ззовні у середину, з переду назад, з пошаровим ушкодженням шкіри, підшкірно-жирової клітковини, міжреберних м`язів, пристінкової плеври, перикарду (наскрізна рана), передньої поверхні лівого шлуночка (2,0х0,5(см); яке супроводжувалося зупинкою серцевої діяльності (через тампонаду серця) та внутрішньо грудневою кровотечею.

Характер та морфологія виявленого тілесного ушкодження, відомі часові дані та обставини події, дозволяють стверджувати про те, що вказане тілесне ушкодження утворилося від однократної ударної дії предмету, якому притаманні колюче-ріжучі властивості (можливо, ножа), у строк - 21.09.2014.

Критерієм оцінки ступеню тяжкості виявленого тілесного ушкодження є критерій небезпеки для життя, а тому, виявлене тілесне ушкодження відноситься до тяжкого тілесного ушкодження, відповідно до п.п. 2-1-2.1.3/й "Правил".

При цьому, наявна у провадженні постанова слідчого про призначення експертизи свідчать про те, що остання була призначена у відповідності до Кримінального процесуального Кодексу України.

Порушень положень § 5 Глави 4 КПК України в ході судового розгляду сторонами не доведено та судом не встановлено.

Згідно ч. 5 ст. 356 КПК України, в ході судового розгляду кожна сторона кримінального провадження для доведення або спростування достовірності висновків експертів, мала право надати суду відомості, які б стосувалися знань, вмінь, кваліфікації, освіти та підготовки цих експертів, однак стороною захисту такі відомості суду надані не були та в судовому засіданні судом не встановлені.

А тому, на переконання суду, вказані обставини відображені у зазначеному висновку у своїй сукупності підтверджують обставини визначені ст. 91 КПК України, як-то: дата, спосіб вчинення злочину та його наслідки завдання потерпілому тяжкого тілесного ушкодження.

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були, згідно ст.ст. 22, 26 КПК України, вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Також, у судовому засіданні прокурором було заявлено клопотання про відмову від допиту свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , яке ухвалою суду, постановленою у порядку ч. 4 ст. 371 та ч. 2 ст. 372 КПК України, за згодою сторін кримінального провадження, а саме з боку обвинувачення та захисту, з урахуванням положень ст.ст. 22, 26 КПК України, задоволено.
Клопотання від учасників процесу про допит будь-яких інших свідків в ході судового розгляду не надходили.

Тож суд, враховуючи наведене,за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні вказаного кримінального правопорушення (злочину) за обставин, встановлених судом, а тому кваліфікує дії ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки він своїми умисними діями спричинив умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, згідно ст. 66, 67 КК України, суд не убачає.

Також, суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має постійне місце реєстрації та проживання, позитивні характеристики, стан здоров`я, невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя (не працює, раніше не судимий, не одружений, пройшов військову службу), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає допустимі соціальні зв`язки; позицію прокурора у справі, щодо необхідної міри покарання; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; його поведінку під час та після вчинення злочинних дій, положення Конституції України, які регламентують, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю, та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 121 КК України у виді позбавлення волі.

Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування ст. 69 КК України, чи норм ст. 69-1 КК України до обвинуваченого, суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані, та оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді позбавлення волі у межах санкції ч. 1 ст. 121 КК України, є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

При вирішенні цивільного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, яка була завдана кримінальним правопорушенням (злочином), суд виходить з наступного.
Цивільний позивач свої вимоги обґрунтовує пережитими ним стражданнями та супутніми витратами пов`язаними з лікуванням, а тому просив позов задовольнити враховуючи вчинення відповідачем відносно позивача даного злочину з урахуванням обставин та мотивів викладених в позовній заяві.
Цивільний відповідач та його захисник заявлений цивільний позов не визнали так, як ОСОБА_5 злочину за ст. 121 КК України не вчиняв, а тому, у розумінні ст. 1166, 1177 ЦК України, не є належним відповідачем у справі.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши надані ними доказами з точки зору належності і допустимості, та розглянувши сам спір у кримінальному провадженні, на підставі ч. 5 ст. 128 КПК України, за правилами, встановленими цим Кодексом та в частині процесуальних відносин, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, які цим Кодексом не врегульовані, застосувавши норми Цивільного процесуального кодексу України в частині, що не суперечать засадам кримінального судочинства, вважає за необхідне зазначити про таке.
Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має прав пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, що кореспондується з нормами ст. 1177 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У судовому засіданні цивільним позивачем було надано у розумінні ст. 81 ЦПК України, належні та допустимі докази понесеної ним матеріальної шкоди у сумі 4882, 12 грн., а тому позов у цій частині слід задовольнити, як обґрунтований.

Разом з тим, вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує, за яких обставин і якими діями вона завдана, яким є ступень вини заподіювача, в якій грошовій сумі потерпілий вказує на пов`язані з нею втрати та з чого при цьому виходить.

Зокрема, статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
У відповідності ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Зокрема, п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31.03.95 року регламентовано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За таких обставин суд, враховуючи наявність моральної (немайнової) шкоди у потерпілого, яка була завдана кримінальним правопорушенням (злочином), та виходячи з положень ст. 128 КПК України, та норм ЦК України, визначає розмір такої шкоди з урахуванням характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), стану здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану та з урахуванням інших обставин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості й вважає за необхідне стягнути з обвинуваченого/цивільного відповідача на користь потерпілого/цивільного позивача 20000 гривень.

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, обвинуваченому враховуючи вимоги ст.ст. 131-132, 177, 178 КПК України, та дані про його особу слід обрати у виді особистого зобов`язання до набрання вироком законної сили.

Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд

у х в а л и в :
ОСОБА_5 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 121 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Обрати відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, у виді особистого зобов`язання з покладенням на нього обов`язків з числа регламентованих ч. 5 ст. 194 КПК України, як-то: не відлучатися із м. Києва без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну, до набранням вирокм законної сили.
Строк відбування покарання ОСОБА_5 відраховувати з моменту затримання.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_6 матеріальну шкоду у сумі 4882, 12 грн.. та моральну шкоду 20000, 00 грн., а всього 24 882 (двадцять чотири тисячі вісімсот вісімдесят дві) гривні 12 копійок.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Речові докази - компакт диск з відеозаписом залишити в матеріалах судового провадження.

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва.
Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я : ОСОБА_1