Справа №490/437/17 27.06.2018
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2018 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши матеріали кримінального провадження №0000 за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_5 на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 2017 року, стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Миколаєва, громадянки України, з середньо-спеціальною освітою, одруженої, маючої на утриманні малолітню дитину 2008 року народження, непрацюючої, звільненої з військової служби у ЗС України з 14 квітня 2017 року, раніше несудимої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

- обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України

Учасники судового провадження:

прокурор Дударєв
обвинувачена ОСОБА_5

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачена просить скасувати вирок суду першої інстанції та закрити провадження за відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурор просить апеляційну скаргу обвинуваченої залишити без задоволення, вирок суду першої інстанції без змін.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України та призначено їй покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Узагальнені доводи апеляційної скарги та заперечень до неї.

В апеляційній скарзі обвинувачена вважає вирок суду таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.

Зазначає, що в неї не було наміру ухилятися від військової служби, вважала своє перебування поза межами військової частини законним, обумовлене поважними невідворотними причинами, а саме її хворобою та тяжкою хворобою члена сім`ї, який потребував догляду.

Вказує, що подавала рапорт про відпустку та регулярно повідомляла про своє місцеперебування безпосереднє керівництво, яке було повідомлене про причини її відсутності за місцем служби та не заперечувало щодо цього (відсутності в зв`язку з викликаною необхідністю). До військової частини повернулася добровільно.

На думку обвинуваченої, суд безпідставно при ухваленні вироку послався лише на свідчення ОСОБА_7 та не взяв до уваги покази свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та довідки з лікарні, що підтверджували її перебування на амбулаторному лікуванні та знаходження її бабусі на стаціонарному лікуванні.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурор вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_5 , провину в інкримінованому їй кримінальному правопорушенні спочатку не визнавала, однак на стадії допиту свідків, повністю визнала вину. У зв`язку з цим вона відмовилась продовжити досліджувати показання інших свідків.

Вказує, що її вина підтверджується письмовими доказами, показаннями свідка ОСОБА_10 - прямого командира ОСОБА_5 , актом службового розслідування, затвердженого командиром в/ч та іншими доказами.

Зазначає, що апелянт помилково вказує на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , однак як слідує з вироку суду першої інстанції показання вказаних осіб були враховані, що виразилось у встановленні судом на їх основі обставини, що пом`якшує покарання - а саме вчинення злочину ОСОБА_5 , внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом встановлено та визнано доведеним, що 28 квітня 2016 року ОСОБА_5 уклала контракт строком на три роки з Міністерством оборони України про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі ЗСУ). З того ж часу ОСОБА_5 набула статусу військовослужбовця, та розпочала виконання військового обов`язку - проходження військової служби.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (далі - в/ч НОМЕР_1 ) від 27 травня 2015 року № 31 ОСОБА_5 зараховано до списків особового складу частини, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду медичної сестри-анестезиста операційно-перев`язочного відділення медичної роти зазначеної в/ч, яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 .

14 листопада 2016 року о 07 год. 50 хв. обвинувачена ОСОБА_5 , діючи умисно, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків з військової служби, без поважних на те причин, не з`явилася вчасно на службу до в/ч НОМЕР_1 та перебувала за місцем свого проживання: АДРЕСА_1 , де проводила час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.

5 грудня 2016 року о 07 год. 50 хв. обвинувачена ОСОБА_5 добровільно з`явилася до в/ч НОМЕР_1 та приступила до виконання службових обов`язків.

Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч.4 ст.407 КК України, як не з`явлення вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем, вчиненого в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченої ОСОБА_5 на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_11 про законність та обґрунтованість вироку, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Проте, суд першої інстанції не в повній мірі дотримався даних вимог закону.

Так, дослідивши надані сторонами провадження докази, суд вірно встановив фактичні обставини справи, однак дав їм невірну юридичну оцінку та необґрунтовано прийшов до висновку про вчинення ОСОБА_5 злочину, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_5 у скоєнні інкримінованого їй кримінального правопорушення, не ґрунтується на сукупності зібраних у матеріалах кримінального провадження та досліджених судом доказах.

В судовому засіданні суду першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_5 пояснила, що дійсно 14 листопада 2106 року вона не з`явилась до місця служби, а саме у відділення медичної роти в/ч НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , та не перебувала на службі до 05 грудня 2016 року. Разом з тим, вона заперечувала факт ухилення її від виконання обов`язків з військової служби. Вказала, що 08.11.2016 року на ім`я командира медичної роти написала заяву про тимчасове звільнення її від виконання службових обов`язків через погане самопочуття. З 09.11.2016 року по 16.11.2016 року проходила амбулаторне лікування з приводу гострого респіраторного вірусного захворювання ускладненого гострим бронхітом. 17.11.2016 року вона з`явилася до в/ч, та віддала командиру роти довідку з медичного закладу на підтвердження поважності причин відсутності на військовій службі. У той же час звернулася до командиру роти з проханням надати їй відпустку на 12-13 днів через погіршення стану здоров`я бабусі і потреби її доглядати. В період з 19.11.2016 року по 02.12.2016 року доглядала свою бабусю ОСОБА_12 , яка знаходилася на стаціонарному лікуванні із ішемічним інсультом, та потребувала добової сторонньої допомоги. Наміру ухилятися від військової служби не було, а тому вважала своє перебування поза межами в/ч законним, оскільки її перебування поза межами в/ч було обумовлену її хворобою та хворобою члена сім`ї.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 14 листопада 2016 року о 07 год. 50 хв. обвинувачена ОСОБА_5 , не з`явилася вчасно на службу до в/ч НОМЕР_1 та перебувала за місцем свого проживання: АДРЕСА_1 , де проводила час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.

5 грудня 2016 року о 07 год. 50 хв. обвинувачена ОСОБА_5 добровільно з`явилася до в/ч НОМЕР_1 та приступила до виконання службових обов`язків.

Однак, висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_5 своєчасно не з`явилась за місцем служби без поважних причин та в її діях наявний склад злочину, передбаченого ч.4 ст.407 КК України є невірним.

Військовим злочином, передбаченим ст. 407 КК України, визнається незаконна відсутність військовослужбовця за місцем служби понад встановлений законом строк. Нез`явлення вчасно на службу полягає в тому, що залишивши військову частину або місце служби на законній підставі та маючи об`єктивні можливості для повернення в установлений час, військовослужбовець своєчасно до частини не з`являється і знаходиться поза її розташуванням понад установлений строк. Якщо військовослужбовець своєчасно не з`явився до частини з поважних причин, то таке запізнення не розглядається як військовий злочин.

Як заначила в своїх поясненнях обвинувачена ОСОБА_5 , вона не мала умислу на ухилення від військової служби, своєчасно не прибула до місця служби з поважних причин, які були викликані її хворобою та тяжкою хворобою її бабусі, з якою вона проживала однією сім`єю та за якою доглядала під час її перебування в лікарні та в подальшому до її смерті, оскільки остання знаходилась у важкому стані, не піднімалась з ліжка, не могла себе обходити та потребувала постійного догляду.

Дані обставини підтверджуються дослідженими судом першої інстанції доказами, а саме: довідками КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №6» від 26.04.2017 р. №01-13/487, виданої на звернення ОСОБА_5 та від 15.09.2017 р. № 01-13/1067, виданої на вимогу прокурора, відповідно до яких ОСОБА_5 , з 09.11.2016 року по 16.11.2016 року знаходилась на амбулаторному лікуванні з приводу гострого респіраторного вірусного захворювання ускладненого гострим бронхітом. Згідно наказу МОЗ України №455 від 13.11.2001 р. п.2.22, їй була видана довідка №13/3 для звільнення від обов`язків служби. З 02.12.2016 р. по 08.12.2016 р. ОСОБА_5 видана довідка № 20/3 по догляду згідно п.3.2 вищезазначеного наказу МОЗ, яка не була затребувана і знаходиться в медичній картці ОСОБА_12 .

Відповідно до довідки ЖЕК №3 ЖКП «Бриз» ОСОБА_5 проживає за адресою АДРЕСА_1 разом зі своїми малолітніми доньками ОСОБА_13 та ОСОБА_14 . З нею, за цією ж адресою, також проживала її бабуся ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до виписки з історії хвороби ОСОБА_12 19.11.2016 року була доставлена бригадою швидкої допомоги до Миколаївської міської лікарні №4 у важкому стані з діагнозом «Ішемічний інсульт по кардіемболичному типу». Виписана з лікарні 02.12.2016 року для подальшого амбулаторного лікування, потребувала постійного стороннього догляду.

Зазначені обставини свідчать про те, що ОСОБА_5 з поважних причин не з`явилась своєчасно до місця служби. А саме в зв`язку зі своєю хворобою з 09.11.2016 року по 16.11.2016 року, а в подальшому в зв`язку з доглядом за хворою похилого віку бабусею ОСОБА_12 . Про вказані обставини ОСОБА_5 доводила до відома керівництва військової частини, де вона проходила службу. За такого, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції прийшов до хибного висновку про вчинення обвинуваченою кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України - нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчиненого в умовах особливого періоду.

Несвоєчасне надання ОСОБА_5 за місцем служби медичної довідки про звільнення від служби за хворобою, а також неналежне оформлення відпустки по догляду за хворим членом сім`ї, може свідчити про вчинення нею дисциплінарного проступку, проте не тягне за собою кримінальну відповідальність.

Таким чином, апеляційним судом встановлено відсутність в діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України. За такого, вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження по справі закриттю на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, відповідно до положень ст. 417 КПК України.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 409, 411, 412, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_5 задовольнити.

Вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 2017 року відносно ОСОБА_5 скасувати.

Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України закрити на підстав п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, за відсутністю в її діянні складу даного кримінального правопорушення

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом 3-х місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: