Справа №488/2819/18 25.07.2018
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2018 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Корабельного районного суду м. Миколаєва від 10 липня 2018 року, якою задоволено клопотання ОСОБА_6 , про арешт майна в кримінальному провадженні, зареєстрованому в ЄРДР за №0001151 від 31.05.2018р,
Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7
представник власника майна ОСОБА_8
заявник ОСОБА_6

встановив:
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі власник майна ОСОБА_5 просить ухвалу слідчого судді скасувати. Клопотання про накладення арешту залишити без задоволення.
Короткий зміст ухвали слідчого судді.
Ухвалою слідчого судді клопотання ОСОБА_6 , про арешт майна в кримінальному провадженні, зареєстрованому в ЄРДР за №0001151 від 31.05.2018р, задоволено. Накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Узагальнені доводи апеляційної скарги.
В своїй апеляційній скарзі власник майна ОСОБА_5 зауважує, що слідчий суддя вирішив питання про арешт майна, яке винесене на розгляд особою, яка не є стороною кримінального провадження, оскільки громадянка ОСОБА_6 потерпілою не є, і іншого процесуального статусу сторони кримінального провадження не набувала.

Вказує, що ОСОБА_6 не було надано допустимих, в розумінні ст.. 86 КПК України, доказів на підтвердження того, що арештоване майно було одержане злочинним шляхом, внаслідок вчинення кримінального правопорушення, чи є знаряддям злочину.

Зазначає, що він до жодної з осіб, передбачених ст. 170 КПК України не відноситься, а тому накладення арешту на належне йому майно є безпідставним, жодним чином не вмотивованим та незаконним.

Крім того, апелянт звертає увагу, що орган досудового розслідування має визнати майно речовим доказом у кримінальному провадженні шляхом винесення про це постанови, проте таких дій органом досудового розслідування вчинено не було, в матеріалах по розгляду клопотання відсутня постанова про визнання квартири за адресою: АДРЕСА_1 , речовим доказом.

Посилаючись на те, що в кримінальному провадженні №0001151 за ознаками злочину, передбаченого ст. 356 КК України, не повідомлено про підозру ні державному виконавцю Корабельного відділення ДВС ОСОБА_9 , ні посадовим особам ДП «СЕТАМ», ні йому, як власнику майна, тому він не є підозрюваним, обвинуваченим, та іншою особою, яка несе відповідальність за вчинення суспільно-небезпечного діяння, вважає, що ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, а клопотання не може бути задоволено, через його необґрунтованість.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

04.07.2018 р. ОСОБА_6 звернулась до суду зі скаргою на бездіяльність слідчого в рамках кримінального провадження № 0001151 від 31.05.2018 р., відкритого за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ст. 356 КК України.
Клопотання про арешт квартири подане в рамках даної скарги обґрунтоване тим, що в квартирі ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 змінені замки та існує підозра крадіжки особистого майна, а також вказано на можливість продажу квартири.
Як вбачається з витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань 30.05.2018 р. до Корабельного ВП ГУНП в Миколаївській області надійшла заява ОСОБА_6 про те, що посадові особи ПАТ Укрсоцбанк, державний виконавець Корабельного відділення ДВС ОСОБА_9 та ДП СЕТАМ здійснили самоправство відносно належної їй квартири за адресою : АДРЕСА_1 . Вказану заяву було внесено до ЄРДР, надано правову кваліфікацію за ст. 356 КК України.
Як вбачається з матеріалів, наданих заявником на теперішній час ОСОБА_5 намагається продати спірну квартиру. Як вбачається з копії акту про проведення електронних торгів 14.05.2018 р. було проведено електронні торги в ДП СЕТАМ з реалізації арештованого нерухомого майна, яке належить боржнику ОСОБА_6 - квартири за адресою АДРЕСА_1 . Покупцем вказаної квартири зазначений - ОСОБА_5 .
25 вересня 2009 р. Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради було прийнято рішення про зміну та надання адрес та внесення змін до рішень виконкому міської ради, відповідно до якого житловому будинку за адресою : АДРЕСА_3 , надано нову адресу : АДРЕСА_3 .
Право власності ОСОБА_5 зареєстровано на квартиру за адресою : АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, що підтверджується копією витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
Посилаюсь на вимоги ч.ч.1,4 ст. 170 КПК України, слідчий суддя задовольнив клопотання ОСОБА_6 та наклав арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи та пояснення представника ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_8 на підтримку доводів апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_6 про залишення оскаржуваної ухвали без змін, думку прокурора ОСОБА_7 , який вважав, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, вивчивши матеріали судового та кримінального проваджень, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, 04.07.2018р. ОСОБА_6 звернулась до суду зі скаргою на бездіяльність слідчого в рамках кримінального провадження № 0001151 від 31.05.2018 р., відкритого за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ст. 356 КК України. В якій заявила клопотання про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_4 . Клопотання про арешт квартири, подане скаржницею в рамках скарги на бездіяльність слідчого, обґрунтоване тим, що в квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 змінені замки та існує підозра крадіжки особистого майна, а також вказано на можливість продажу квартири.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження 30.05.2018 р. до Корабельного ВП ГУНП в Миколаївській області надійшла заява ОСОБА_6 про те, що посадові особи ПАТ Укрсоцбанк, державний виконавець Корабельного відділення ДВС ОСОБА_9 та ДП СЕТАМ здійснили самоправство відносно належної їй квартири АДРЕСА_4 . Вказану заяву було внесено до ЄРДР за№ 0001151 від 31.05.2018 р., за правовою кваліфікацією ст. 356 КК України.
Згідно до копії акту про проведення електронних торгів 14.05.2018 р. було проведено електронні торги в ДП СЕТАМ з реалізації арештованого нерухомого майна, яке належить боржнику ОСОБА_6 - квартири АДРЕСА_4 . Покупцем вказаної квартири зазначений - ОСОБА_5 .
25 вересня 2009 р. Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради було прийнято рішення про надання нової адреси житловому будинку АДРЕСА_3 , адресу змінено на нову: АДРЕСА_3 .

Право власності ОСОБА_5 зареєстровано на квартиру за адресою : АДРЕСА_1 , 18.05.2018 року на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, що підтверджується копією витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
Приймаючи рішення про накладаючи арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , слідчий суддя посилався на вимоги ч.ч.1,4 ст. 170 КПК України, та задовольнив клопотання ОСОБА_6 .

Апеляційний суд не погоджується із таким рішенням слідчого судді з огляду на наступне.

За змістом ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. При цьому завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

З огляду на положення ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладеним на майно будь-якої фізичної особи, лише з метою збереження речових доказів, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

У інших випадках, закон передбачає накладення арешту лише на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених КК України може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна, а також за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні.

Разом з тим, із наданих суду матеріалів судового та кримінального проваджень, жодним чином не вбачається, що ОСОБА_5 , на майно якого ухвалою слідчого накладено арешт, відноситься до осіб, перелічених в ст. 170 КПК України. Тобто, будь яких даних про те, що ОСОБА_5 є підозрюваним чи обвинуваченим в даному кримінальному провадженні, а також, що він є особою, яка несе цивільну відповідальність, матеріали судового та кримінального проваджень не містять. Не містять матеріали кримінального провадження також даних про те, що вказане майно визнано речовим доказом в даному кримінальному провадженні.
Крім того, відповідно до положень ч. 1 ст. 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову також позивач.

Проте, прокурор чи слідчий з відповідним клопотанням про вжиття заходів забезпечення, а саме арешту майна, в рамках даного кримінального провадження до слідчого судді не звертались.

Разом з тим, згідно матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 , яка звернулась із клопотанням про накладення арешту на квартиру, не визнана цивільним позивачем в даному кримінальному провадженні, оскільки цивільний позов нею не заявлявся в рамках кримінального провадження № 0001151 . Тому, відповідно до положень ч.1 ст. 171 КПК України, у ОСОБА_6 не було правових підстав для звернення до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 0001151 від 31.05.2018 р., з правовою кваліфікацією ст. 356 КК України.

Однак, слідчий суддя на зазначені обставини не звернув уваги, прийняв незаконне та необґрунтоване рішення, всупереч вимогам кримінального процесуального закону.

За такого доводи апелянта про те, що слідчим суддею не надано об`єктивної оцінки зазначених ОСОБА_6 підстав для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, є обґрунтованими.

Крім того, відповідно до Розділу ІІ КПК України, питання про арешт майна вирішується у кримінальному провадженні, як захід забезпечення кримінального провадження під час досудового розслідування. Розгляд скарги на бездіяльність слідчого урегульовано Главою 26 Розділу ІІІ КПК України. Тому розгляд клопотання про накладення арешту на майно в одному провадженні з розглядом скарги на бездіяльність слідчого суперечить вимогам КПК України.

За такого, ухвала слідчого судді постановлена з істотним порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню, як така, що не відповідає вимогам ч.1 ст. 370 КПК України. В задоволенні клопотання ОСОБА_6 про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_4 , слід відмовити за відсутністю процесуальних підстав.

Керуючись ст. 405, 407, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.
Ухвалу слідчого судді від 10 липня 2018 року, якою задоволено клопотання ОСОБА_6 , про арешт майна в кримінальному провадженні, зареєстрованому в ЄРДР за №0001151 від 31.05.2018р. - скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання ОСОБА_6 про арешт квартири АДРЕСА_4 .

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню у касаційному порядку не підлягає.
Головуючий
Судді