Справа №295/5539/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.08.2018 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира
в складі:

головуючого-судді ОСОБА_1

секретаря судового

засідання ОСОБА_2

розглянувши в відритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі в режимі відеоконференції з Житомирською установою виконання покарань (№8) заяву засудженого ОСОБА_3 про застосування ст. 25 КК України (1960р.) та звільненні від подальшого відбування покарання,

з участю:

прокурора ОСОБА_4

засудженого ОСОБА_3

захисника ОСОБА_5

в с т а н о в и в:
Засуджений звернувся з заявою про застосування ст. 25 КК України (1960р.) та звільненні від подальшого відбування покарання. В обґрунтування зазначив, що положення ст. 25 КК України (1960р.) визначали довічне покарання, як вид покарання на визначений строк, який не може і немає перевищувати 25 років позбавлення волі. Оскільки положення ст. 87 КК України обтяжують його правове положення, а згідно ст.6 КК України (1960 р.) закон про кримінальну відповідальність не має зворотної дії в часі, якщо він обтяжує відповідальність, а тому він підлягає звільненню від відбування покарання, оскільки відбув майже 25 років позбавлення волі.

В судовому засіданні засуджений заяву підтримав по доводах, викладених в ній та просив її задовольнити в повному обсязі. Також просив врахувати, що хворіє на тяжку невиліковну хворобу.

Захисник просив задовольнити заяву свого підзахисного в повному обсязі.

Прокурор просив відмовити в задоволенні заяви за безпідставністю вимог.

Заслухавши пояснення учасників судового провадження, думку прокурора та дослідивши матеріали особової справи засудженого, суд приходить до наступного висновку.

Вироком судової колегії Одеського обласного суду від 19 лютого 1997 року ОСОБА_3 визнано винним та засуджено за ст.ст. 141 ч.2, 142 ч.3, 145 ч.2, 93 п.п. «а,г», 42 КК України до смертної кари, з конфіскацією майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 10 липня 1997 року вирок суду від 19 лютого 1997 року залишено без змін.

Рішенням Конституційного суду України від 29.12.1999 року у справі № 1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст.24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кодексу 1960 р., які передбачали смертну кару як вид покарання.

Ухвалою Одеського обласного суду від 04 жовтня 2000 року вирок суду від 19 лютого 1997 року відносно ОСОБА_3 приведено у відповідність до Закону України від 22.02.2000 року і замінено покарання у виді смертної кари на довічне позбавлення волі в тюрмі суворого режиму.

Законом України № 1483 від 22.02.2000 року Кримінальний кодекс 1960 року приведено у відповідність з вищевказаним рішенням. Кодекс 1960 року доповнено новою статтею 25-2, яка визначила новий вид кримінального покарання довічне позбавлення волі. У розділі другому цього Закону передбачено, що перегляд вироків у справах щодо осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано, здійснюється судом, який постановив вирок. Крім того, цим Законом внесено зміни і до другого речення ч.1 ст. 25 КК України, зокрема слова «смертна кара» замінено словами «довічне позбавлення волі», слово «двадцяти» замінено словами «двадцяти п`яти».

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011 справа № 1-5/2011 у пункті четвертому зазначив, що рішення КСУ від 29 грудня 1999 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, оскільки КСУ повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність. При цьому, виключно кримінальними Законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

В пункті шостому зазначеного рішення КСУ вважає, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою, яка була передбачена Кодексом 1960 року та положення цього Кодексу із змінами внесеними Законом № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом. На підставі ч.1 ст. 58 Конституції України, ч.2 ст. 6 Кодексу 1960 року, ч.1 ст. 5 Кодексу 2001 року положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили передбачені Кодексом 1960 року особливо тяжкі злочини до набрання чинності зазначеним законом, у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано. Крім того, зазначеним Законом засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк (частина перша ст. 25 Кодексу 1960 року та частина друга ст. 87 Кодексу 2001 року).

Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях визнавав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів не є порушенням ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справі «Ткачов проти України» від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

Твердження засудженого, що до нього мало бути застосовано вимоги ст. 25 Кодексу 1960 року є помилковим, оскільки призначене йому покарання за вироком суду у вигляді смертної кари, на підставі ст. 25-2 зазначеного Кодексу замінено на довічне позбавлення волі, яке не є строковим покаранням.

Таким чином, Кримінальній кодекс України 1960 року після його приведення у відповідність з Рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року № 11-рп/99 передбачав максимальне покарання у виді довічного позбавлення волі.

Доводи засудженого про звільнення його від подальшого відбування покарання, з врахуванням вимог ч.1 ст.25 КК України (1960р.) є помилковим, оскільки ці норми застосовується лише в порядку помилування.

Статтею 106 Конституції України, ст. 25 Кодексу 1960 року та ст. 87 Кодексу 2001 року встановлено, що Президент України здійснює помилування стосовно індивідуально визначеної особи. Отже питання помилування не входять до компетенції суду.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для звільнення засудженого ОСОБА_3 від подальшого відбування покарання.

Керуючись ст. ст. 537,539 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :
В задоволенні заяви засудженого ОСОБА_3 про звільнення від подальшого відбування покарання - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд м. Житомира протягом 7 днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1