Справа №473/1012/18 12.09.2018
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2018 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000023, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_5 та прокурора відділу прокуратури Миколаївської області ОСОБА_6 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 травня 2018 року відносно
ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Трикратне Вознесенського району Миколаївської області, зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7 ,
обвинувачений ОСОБА_5 ,
захисник ОСОБА_8 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком суду ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
Вирішено питання щодо речових доказів.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Обвинувачений ОСОБА_5 просить вирок змінити та призначити йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Прокурор просить вирок скасувати в частині призначення покарання з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки.
В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Узагальнені доводи апелянтів.

Обвинувачений ОСОБА_5 звертає увагу на те, що дорожньо-транспортна пригода відбулась у темну пору доби, оглядовість на дорозі була обмеженою, автомобіль, який рухався попереду нього і тягнув причіп, був погано освітлений, його погано було видно на дорозі. Побачивши причіп, він прийняв заходи екстреного гальмування, та увів автомобіль вліво, однак зіткнення з причепом не вдалося уникнути, в результаті чого пасажир ОСОБА_9 , який знаходився у його автомобілі на передньому пасажирському сидінні від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події. Викликати швидку допомогу він не зміг, оскільки отримав тілесні ушкодження, і його забрала швидка до лікарні.
Вказує, що на досудовому слідстві надав пояснення щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди, сприяв якнайшвидшому, повному та об`єктивному розслідуванню справи, як на досудовому слідстві, так і під час розгляду справи у суді, щиро кається у скоєному, бажає спокутувати свою провину перед потерпілим ОСОБА_10 , просить у нього пробачення та прийняття його каяття.
Зазначає, що загиблий ОСОБА_9 був його другом, вони разом навчалися в одному класі школи, потім разом проходили строкову військову службу в лавах Збройних Сил України в одній військовій частині.
Вказує, що ним добровільно у повному обсязі відшкодована завдана потерпілому шкода, надавалась грошова і моральна допомога в похованні загиблого ОСОБА_9 , на підтвердження чого, потерпілим по справі ОСОБА_10 , як на досудовому слідстві, так і в суді надані заяви про відсутність претензій, просить врахувати думку потерпілого та не позбавляти його волі.
Він не є небезпечним для суспільства, злочин вчинений ним ненавмисно, раніше ніколи не притягувався ні до якої відповідальності, порушень громадського порядку не вчиняв, характеризується позитивно, перебуваючи на волі, зможе працювати, допомагати потерпілій.

Прокурор, не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_5 у вчиненні злочину та фактичних обставин справи, встановлених судом, вважає вирок незаконним і таким, що підлягає скасуванню з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Стверджує, що судом не дотримано вимог ч. 2 ст. 50, ст. 65 КК України, а також рекомендацій, викладених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України № 18 від 10.12.2004 р., № 8 від 12.06.2009 р. та № 11 від 06.11.2009 р.
Вважає, що з огляду на категорію злочину, суд не в повній мірі надав оцінку та не врахував при призначенні покарання наслідків, що настали від злочинних дій обвинуваченого.
Також зазначає, що судом не взято до уваги характеру та мотивів допущених обвинуваченим порушень правил безпеки дорожнього руху, його ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, на що звертає увагу судів Пленум Верховного Суду України у постанові від 23.12.2005 р. № 14, як на запоруку правильного розгляду справ вказаної категорії.
З огляду на викладене, на переконання апелянта, висновки суду про призначення покарання в виді позбавлення волі відповідно до мінімальної межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, не відповідають сукупності фактичних даних обставинам та тяжкості скоєного злочину.
Разом з тим, прокурор стверджує, що судом безпідставно виключено з обвинувального акту обставину, яка, відповідно до ст. 67 КК України, обтяжує покарання обвинуваченого, та вважає, що обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого, необхідно визнати вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

17.01.2018 р. біля 23.15 год. обвинувачений ОСОБА_5 , на порушення вимог п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував транспортним засобом легковим автомобілем моделі «Mazda 6», реєстраційний номер Республіки Литва НОМЕР_1 , та рухався по проїжджій частині в темний час доби по автодорозі Н24 «Благовіщенське Миколаїв» у напрямку від смт. Олександрівка в бік м. Нова Одеса на території Вознесенського району Миколаївської області.
На 135 км автодороги Н24 «Благовіщенське Миколаїв» в межах населеного пункту м. Вознесенська, обвинувачений водій ОСОБА_5 грубо порушив вимоги п. п. 2.3 «б», 12.4, 13.1 Правил дорожнього руху, а саме: під час керування транспортним засобом проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміни, в межах населеного пункту рухався із швидкістю 110 км/год., в залежності від швидкості руху, дорожньої обстановки та стану транспортного засобу не дотримався безпечної дистанції, хоча мав таку можливість, внаслідок чого допустив зіткнення передньою правою боковою частиною керованого ним автомобіля «Mazda 6», реєстраційний номер Республіки Литва НОМЕР_1 , із задньою лівою частиною причепа «SAMRO R 31724», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який був у сцепці з автомобілем тягачем моделі «DAF 65 XE 430», реєстраційний номер НОМЕР_3 .
В результаті порушення обвинуваченим водієм ОСОБА_5 правил безпеки дорожнього руху, пасажир легкового автомобіля «Mazda 6» від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці дорожньо-транспортної пригоди.
Дана дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок злочинного порушення водієм автомобіля «Mazda 6», реєстраційний номер Республіки Литва НОМЕР_1 , обвинуваченим ОСОБА_5 вимог п. п. 2.3 «б», 13.1 Правил дорожнього руху України, дії якого знаходяться в прямому причинному зв`язку з виниклими наслідками.
Неумисні дії обвинуваченого ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, що керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.
Обираючи обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, суд врахував скоєння злочину з необережності, який у відповідності із ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжкого злочину, дані відносно особи обвинуваченого ОСОБА_5 , який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, врахував висновок органу пробації за досудовою доповіддю, відповідно до якого виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 є можливим без застосування до нього обмеження або позбавлення волі на певний строк, він не становить високої небезпеки для суспільства, у тому числі, для окремих осіб.
Окрім цього, судом враховано, що внаслідок вчинення обвинуваченим злочину ОСОБА_9 позбавлено життя, що є найвищою соціальною цінністю, а відтак найбільш тяжким наслідком, який може бути спричинено злочином.
Визнав обставинами, що пом`якшують покарання щире каяття обвинуваченого, його активне сприяння розкриттю злочину, повне добровільне відшкодування майнової шкоди. Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу та заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційної скарги обвинуваченого та які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджені дослідженими судом доказами, які правильно оцінені та обґрунтовано покладені судом в основу вироку. Фактичні обставини вчиненого ОСОБА_5 злочину за наведених у вироку обставин та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК України апелянтами в апеляційних скаргах не оспорюються, а тому апеляційному перегляду не підлягають.

Щодо призначеного обвинуваченому покарання, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до роз`яснень, викладених в п. п. 1, 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
При призначенні ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, вказаних вимог кримінального закону та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України суд першої інстанції, на думку апеляційного суду, дотримався.

Так, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд першої інстанції врахував скоєння злочину з необережності, який у відповідності із ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжкого злочину, дані відносно особи обвинуваченого ОСОБА_5 , який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання. Також при визначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 судом враховано висновок органу пробації за досудовою доповіддю, відповідно до якого виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 є можливим без застосування до нього обмеження або позбавлення волі на певний строк, він не становить високої небезпеки для суспільства, у тому числі, для окремих осіб.
Окрім цього, судом враховано те, що внаслідок вчинення обвинуваченим злочину ОСОБА_9 позбавлено життя, що є найвищою соціальною цінністю, а відтак найбільш тяжким наслідком, який може бути спричинено злочином.
Судом першої інстанції визнано обставинами, що пом`якшують покарання щире каяття обвинуваченого, його активне сприяння розкриттю злочину, повне добровільне відшкодування майнової шкоди. Обставин, які обтяжують покарання, судом першої інстанції не встановлено.
З урахуванням зазначеного, на переконання апеляційного суду, ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК України призначено, відповідно до вимог ст. ст. 65 - 67 КК України, покарання, яке є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості.
На підставі викладеного, доводи прокурора в апеляційній скарзі в цій частині є такими, що не заслуговують на увагу.

Необґрунтованими, на думку апеляційного суду, є і доводи прокурора про необхідність визнання обставиною, яка обтяжує покарання, вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, з огляду на наступне.

Як убачається з вироку, ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України за те, що він керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, чим порушив, крім інших, положення п. 2.9. а Правил дорожнього руху, про що зазначено в формулюванні обвинувачення. Отже ця обставина увійшла до об`єктивної сторони складу злочину фактично як кваліфікуюча ознака, з огляду на бланкетність диспозиції усіх частин ст. 286 КК України.

Крім того, за змістом ч. 2 ст. 67 КК України, суд має право, залежно від характеру вчиненого злочину, не визнати будь-яку із зазначених у частині першій цієї статті обставин, за винятком обставин, зазначених у п. п. 2, 6, 6-1, 7, 9, 10, 12, такою, що обтяжує покарання, навівши мотиви свого рішення у вироку.
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», обставини, передбачені п. п. 1, 3, 4, 5, 8, 11, 13 ч. 1 ст. 67 КК України, суд залежно від конкретних обставин справи (зокрема, за відсутності зв`язку якоїсь із названих у цих пунктах обставин зі злочином) вправі не визнавати обтяжуючими, навівши у вироку відповідні мотиви.

З огляду на наведене, апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого щодо можливості його звільнення від відбування покарання з випробуванням, то апеляційний суд доходить наступного.

За положеннями ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, і за змістом якої суд може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру, суд, урахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини провадження, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Вчинений ОСОБА_5 злочин, а саме, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, згідно зі ст. 12 КК України є тяжким.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_5 раніше не судимий, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем роботи та місцем проживання характеризуються позитивно, досудова доповідь органу пробації свідчить про те, що його виправлення без позбавлення волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства. Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, повне добровільне відшкодування завданої майнової шкоди. Обставин, що обтяжують покарання, не встановлено.
Повною мірою врахувавши зазначені обставини, позицію потерпілого про відсутність необхідності призначення обвинуваченому покарання, пов`язаного з позбавленням волі, апеляційний суд доходить висновку про те, що виправлення ОСОБА_5 можливе без відбування покарання у виді позбавлення волі з встановленням іспитового строку, достатнього для того, щоб засуджений в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення. Саме такий захід примусу, на думку апеляційного суду, відповідає меті покарання, є співрозмірним характеру вчиненого діяння та його наслідкам.
За таких обставин, доводи обвинуваченого ОСОБА_5 в частині застосування до нього положень ст. 75 КК України є слушними та підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 409, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Миколаївської області ОСОБА_6 залишити без задоволення, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 задовольнити.
Вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 травня 2018 року відносно ОСОБА_5 змінити.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України, покласти на ОСОБА_5 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
В решті вирок залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

____________________ _______________ ________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3