печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 червня 2018 року слідчий суддя Печерського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю особи, яка подала клопотання - адвоката ОСОБА_3 , представника особи, в інтересах якої подано клопотання адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Києві клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_5 про встановлення строку досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000147, -
В С Т А Н О В И В :
До провадження слідчого судді надійшло вказане клопотання, у якому особа, яка з ним звертається просить встановити строк досудового розслідування у кримінальному провадження №0000147 від 22 липня 2014 року 15 діб з моменту отримання ухвали з урахуванням загального терміну тривання досудового слідства.
Обґрунтовуючи подане клопотання особа, яка звернулась із ним звертається зазначає, що 02 квітня 2018 року старшим слідчим з ОВС третього відділу управління з розслідувань кримінальних проваджень Головного слідчого управління фінансових розслідувань Державної фіскальної служби України ОСОБА_6 винесено постанову про закриття кримінального провадження №0000147 від 22 липня 2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.212, ч.1 ст.205, ч.1 ст.263, ч.4 ст.358 КК України.
25 квітня 2018 року прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Державної фіскальної служби України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадження та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України ОСОБА_7 винесено постанову про скасування постанови 02 квітня 2018 року про закриття кримінального провадження №0000147 від 22 липня 2014 року.
Постановою Генерального прокурора України ОСОБА_8 від 16 травня 2018 року розслідування у даному кримінальному провадженні доручено Головному слідчому управлінню Національної поліції України.
Також зазначається, що стороною обвинувачення у вказаному кримінальному провадженні з грудня 2014 року відносно ОСОБА_5 здійснюється кримінальне переслідування, що підтверджується загальнодоступними судовими рішеннями у Єдиному державному реєстрі судових рішень, ухваленими слідчими суддями Шевченківського районного суду міста Києва та Печерського районного суду міста Києва в рамках вказаного кримінального провадження, шляхом проведення в приміщенні магазину ФОП, яке використовувалось для здійснення підприємницької діяльності обшуками; розкриттям банківської таємниці шляхом наданням доступу до руху коштів по рахункам підприємця, а також іншої банківської таємниці у відповідних банках; проведенні податкової перевірки; вилученням оригіналів бухгалтерських документів за дозволом слідчого судді на тимчасовий доступ до документів та позицією органу досудового розслідування, яка означена у фабулі витягу з кримінального провадження №0000147, як: ФОП ОСОБА_9 , на протязі 2013-2014 років, при здійсненні фінансово-господарської діяльності, шляхом придбання за готівковий рахунок товарів та введення їх в обіг, використовуючи при цьому документи підприємств з ознаками «фіктивності», також формуючи від зазначених СГД «фіктивний» податковий кредит з ПДВ, в тому числі ТОВ «Промфлайторинг-2014», ТОВ «Бруксхім», ТОВ «Метсільвер», умисно ухилилася від сплати податку на додану вартість в особливо великих розмірах, чим здійснила кримінальне правопорушення, перебачене ч.3 ст.212 КК України. Також до злочинної діяльності причетні наступні особи: ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та інші невстановлені особи.
З посиланням на норми міжнародного та національного законодавства зазначає, що хоч вона і не має статус підозрюваного у даному кримінальному провадженні, вправі користуватися правами підозрюваного, зокрема, ініціювати перед органом досудового розслідування проведення процесуальних дій в порядку ст.ст. 220 та 308 КПК України, направлявши неодноразово на адресу суду відповідні скарги і клопотання в рамках кримінального провадження №0000147.
Так, 26 лютого 2018 року адвокат ОСОБА_3 в інтересах фізичних осіб-підприємців ОСОБА_5 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_20 , ОСОБА_18 , ОСОБА_12 , ОСОБА_19 звернувся до Генеральної прокуратури України з клопотанням, поданим в порядку ст. 308 КПК України щодо встановлення строку розслідування у кримінальному провадженні №0000147, з метою прийняття відповідного рішення прокурором вищого рівня.
Листом за підписом прокурора відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_21 від 01 березня 2018 року за № 04/5/2-3184-15, адвокату ОСОБА_3 повідомлено, він не є стороною кримінального провадження №0000147, а відтак і не наділений правом звернення з клопотанням.
Додатково вказуючи, що в даному випадку обраховування розумного строку досудового розслідування слід починати з дата внесення відомостей до ЄРДР 22 липня 2014 року. З цих відомостей, а також з процесуальних дій компетентних посадових осіб Генеральної прокуратури України у кримінальному провадженні №0000147, прямо вбачається, що дане кримінальне провадження безпосередньо спрямоване в тому числі і проти ОСОБА_5 ..
За таких обставин, адвокат ОСОБА_3 , просить встановити строк досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000147, адже враховуючи загальні строки досудового розслідування, встановлені ч. 2 ст. 219 КПК України, а також положення ч. 2 ст. 8 КПК України та ст. 2 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", граничний та розумний строк досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні не може становити більше вісімнадцяти місяців.
В судовому засіданні особа, яка подала скаргу - адвокат ОСОБА_3 та, представник особи, в інтересах якої подано клопотання адвокат ОСОБА_4 вимоги клопотання підтримали та просили його задовольнити.
Представник Генеральної прокуратури України, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду в судове засідання не з`явився, заяв, клопотань або заперечень на адресу суду не направив, що не створює процесуальних перешкод у формі неможливості розгляду вказаного клопотання.
Сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України ( ч.1 ст. 26 КПК України).
Заслухавши пояснення особи, яка подала клопотання та представника особи, в інтересах якої подано клопотання, вивчивши клопотання та дослідивши матеріали якими воно обґрунтовано, слідчий суддя, приходить до наступних висновків.
При розгляді вказаного клопотання встановлено, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000147 від 22.07.2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.212, ч.1 ст.205, ч.1 ст.263, ч.4 ст.358 КК України.
Згідно фабули витягу з кримінального провадження №0000147, ФОП ОСОБА_9 , на протязі 2013-2014 років, при здійсненні фінансово-господарської діяльності, шляхом придбання за готівковий рахунок товарів та введення їх в обіг, використовуючи при цьому документи підприємств з ознаками «фіктивності», також формуючи від зазначених СГД «фіктивний» податковий кредит з ПДВ, в тому числі ТОВ «Промфлайторинг-2014», ТОВ «Бруксхім», ТОВ «Метсільвер», умисно ухилилася від сплати податку на додану вартість в особливо великих розмірах, чим здійснила кримінальне правопорушення, перебачене ч. 3 ст. 212 КК України. Також до злочинної діяльності причетні наступні особи: ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та інші невстановлені особи.
Положення ст. 55 Конституції України визначають, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Нормами ст.ст. 3, 8, 55, 64 Конституції України встановлено засади верховенства права що надає можливість безпосередньо, на підставі Конституції, негайно оскаржувати будь-які дії чи бездіяльність посадових осіб до суду, без жодних умов і обмежень. Тому, що забезпечення прав громадян, відповідно до 3-ї стаття Основного закону є головним обов`язком держави.
Стаття 64 Конституції України визначає заборону обмежувати права, що їх надано Основним законом, крім випадків, установлених самою Конституцією. В самій Конституції не зазначено про можливість відмови, або про якесь обмеження у судовому захисті порушеного права.
Відповідно до ст. 21 КПК України кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону. Якщо інше не передбачено КПК України, здійснення кримінального провадження не може бути перешкодою для доступу до будь-яких засобів правового захисту, якщо під час кримінального провадження порушуються її права, гарантовані Конституцією України та міжнародними договорами України.
Конституційний Суд України у рішенні від 23 травня 2001 року №6-рп/2001 зазначив, що права на судовий захист належить до основних, невідчужуваних прав і свобод людини і громадянина, та відповідно до ч. 2 ст. 64 Конституції не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану, абзац четвертий п.3 мотивувальної частини: а недоторканість інституту судового контролю за досудовим слідством не може бути перепоною для оскарження актів, дій чи бездіяльності посадових осіб органів державної влади. абзац 6 підпункту 4.2 4-го пункту мотивувальної частини.
Пріоритет положень Конституції над законами та підзаконними актами є очевидним для кожного громадянина, і не підлягає доведенню. Окрім іншого, це підтверджено роз`ясненнями пленуму Верховного Суду №9 від 01 листопада 1996 року, №1 від 19 січня 2001 року.
Про це йдеться у рішенні ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» та інших справах.
Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», завданням суду є здійснення правосуддя на засадах верховенства права, забезпечення кожному права на справедливий суд, та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.
Оскільки ст. 220 КПК України не врегульовано питання звернення з клопотанням під час досудового розслідування про виконання будь-яких процесуальних дій до слідчого, прокурора іншою особою, права якої були порушені, суд, вирішуючи питання захисту порушених прав такої особи, повинен звертатися до загальних норм кримінального процесуального закону.
У положеннях ч. 6 ст. 9 КПК України зазначено: якщо положення кримінально процесуального закону не однозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження такі, як верховенство права, законність, повага до людської гідності, визначені ст. 7 КПК України.
Статтею 7 КПК України передбачені загальні засади кримінального провадження, до яких відносяться верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
У п. 3.2 рішення Конституційного Суду України 30 червня 2009 року у справі №1-17/2009 зазначено, що до повноважень судів загальної юрисдикції відноситься судовий контроль за дотриманням законності в діяльності правоохоронних органів в період проведення дізнання та досудового слідства. Метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав та свобод людини і громадянина. Зазначені доводи безперечно доводять можливість та необхідність оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого та прокурора в період досудового провадження до суду без будь-якого винятку.
Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 1997 року «Про посилення судового захисту прав та свобод людини і громадянина», вся діяльність суддів повинна бути підпорядкована захисту прав та свобод людини і громадянина, шляхом розгляду судових справ у повній відповідності з Конституцією та законами України суди зобов`язані забезпечити рівність громадян перед законом і судом. Враховуючи, що згідно з ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, суди не вправі з часу введення Конституції в дію відмовляти фізичним чи юридичним особам у прийнятті до судового розгляду заяв і звернень. Суди не вправі відмовити у судовому захисту прав та свобод людини і громадянина, у прийнятті скарг на рішення, дії чи бездіяльність органі державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб з підстав, не передбачених Конституцією чи законом. При цьому слід мати на увазі, що коло прав і свобод людини і громадянина, закріплених Конституцією, не є вичерпним.
Конституція України, яка має найвищу юридичну силу, гарантує реалізацію права на оскарження у більш широкому розумінні, ніж у главі 31 КПК України, кореспондується із положеннями статті 24 КПК України й розширює коло осіб, яким забезпечується конституційне право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Крім того, відповідно до п. 25 ч. 1 ст. 3 КПК України, учасником кримінального провадження є «інша особа, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування».

Відсутність «інших осіб» у вичерпному переліку суб`єктів звернення з клопотанням під час досудового розслідування, передбаченому ст. 220 КПК України, за умови, що процесуальні дії у кримінальному провадженні стосуються їх прав, свобод та інтересів, не є перешкодою у доступі до правосуддя та оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності слідчого, прокурора в порядку, передбаченого цим кодексом, що передбачено ч. 1 ст. 24 КПК України.
Відповідно до цієї норми закону кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Враховуючи вищевикладене, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини в справах «Девер проти Бельгії», «Гіні та Мак-Гіннес проти Ірландії», «Квінн проти Ірландії», «Салов проти України», «Салов проти України», «Девееєр проти Бельгії», «Вемхов проти ФРН», «Ноймастер проти Австрії», «Рингейзен проти Австрії», зважаючи на те, що подані суб`єктом звернення докази підтверджують проведення органом досудового розслідування в кримінальному провадженні №0000147 кримінального переслідування ОСОБА_5 починаючи грудня 2014, слідчий суддя вважає, що у вказаному кримінальному провадженні остання може користуватися правами підозрюваного, в тому числі на звернення до сторони обвинувачення з клопотаннями в порядку ст.ст. 220, 308 КПК України.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Стаття 13 Конвенції встановлює, що кожен, чиї права та свободи порушені, має право на ефективних засіб правового захисту. Ефективний, в цьому контексті, означає в найкоротший терміна, а не будь-який час, та без умов, як це встановлено КПК України.
Так, 26 лютого 2018 року адвокат ОСОБА_3 в інтересах фізичних осіб-підприємців ОСОБА_5 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_20 , ОСОБА_18 , ОСОБА_12 , ОСОБА_19 звернувся до Генеральної прокуратури України з клопотанням, поданим в порядку ст. 308 КПК України щодо встановлення строку розслідування у кримінальному провадженні №0000147, з метою прийняття відповідного рішення прокурором вищого рівня.
Листом за підписом прокурора відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_21 від 01 березня 2018 року за № 04/5/2-3184-15, адвокату ОСОБА_3 повідомлено, він не є стороною кримінального провадження №0000147, а відтак і не наділений правом звернення з клопотанням.
Відповідно до положень ст. 113 КПК України процесуальні строки - це встановлені законом або відповідно до нього прокурором, слідчим суддею або судом проміжки часу, у межах яких учасники кримінального провадження зобов`язані (мають право) приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії.
Будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.
Відповідно до ст. 28 КПК України, під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд.
Відповідно до ст. 114 КПК України для забезпечення виконання сторонами кримінального провадження вимог розумного строку слідчий суддя, суд має право встановлювати процесуальні строки у межах граничного строку, передбаченого цим Кодексом, з урахуванням обставин, встановлених під час відповідного кримінального провадження.
Будь-які строки, що встановлюються прокурором, слідчим суддею або судом, не можуть перевищувати меж граничного строку, передбаченого цим Кодексом, та мають бути такими, що дають достатньо часу для вчинення відповідних процесуальних дій або прийняття процесуальних рішень та не перешкоджають реалізації права на захист.
Тобто відповідно до змісту вказаних положень КПК України слідчий суддя вправі встановлювати строки в межах граничного строку, передбаченого цим Кодексом.
Стаття 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Так, практика Європейського суду з прав людини тлумачить норму ст. 6 Конвенції достатньо поширювальною і «розумні строки» розгляду справи починають відліковуватись від дати обвинувачення чи моменту, коли стало відомо, що органи державної влади сприймають особу як підозрюваного, навіть якщо офіційного повідомлення про підозру не було.
Поняття «обвинувачення» також трактується достатньо широко: як «офіційне повідомлення, виходить від компетентного державного органу та містить вказівку на вчинення кримінально-караного правопорушення». Це може бути і арешт, і початок слідства, коли особу притягують як підозрювану, і повідомлення про кримінальне переслідування.
Крім того, «у ряді випадків воно може приймати форму інших заходів, що передбачають таке твердження і що таким чином впливають на положення підозрюваного» (рішення ЄСПЛ від 27.02.1980 по справі Deweer, Series A: Judgements and Decisions, Volume 35 (1980), P.24; рішення ЄСПЛ по справі Eckle v. Germany, 1982).
У справі «Меріт проти України» (див. п.70, рішення від 30.03.2004), ЄСПЛ зазначив, що обгрунтування, надане Урядом в оцінці тривалості провадження, не відповідає прецедентній практиці Суду. Він нагадує, що у кримінальних справах «розумний строк», передбачений статтею 6 § 1 Конвенції, починається з того часу, коли особі було пред`явлено обвинувачення; це може статись як до моменту розгляду справи в суді (Deweer v. Belgium, judgemnt, p. 22, § 42), так і з дня арешту, дня, коли відповідна особа була офіційно повідомлена, що проти неї висунуте обвинувачення у справі, або з дня, коли було розпочато попереднє слідство (досудове розслідування) (рішення ЄСПЛ від 27.06.1968 по справі Wemhoff, P. 26; рішення ЄСПЛ від 27.06.1968 по справі Neumeiser, Р 41; рішення ЄСПЛ від 16.07.1974 по справі Ringesein, P.45).
З аналізу практики ЄСПЛ щодо тлумачення положення "розумний строк" вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один строк у конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства").
У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює весь період провадження.
У справі «Антоненков проти України» Європейський суд наголосив, що «розумність тривалості провадження має бути оцінена в світлі конкретних обставин справи з врахуванням критеріїв, напрацьованих Європейським судом, зокрема складності справи та поведінки заявника і відповідних державних органів. Крім того, також має прийматись до уваги характер процесу та значення, яке він мав для заявника (рішення у справі «Антоненков та інші про України» від 22 листопада 2005 року, остаточне).
Критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження, відповідно до ч. 3 ст. 28 КПК України, є:
1) складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо;
2) поведінка учасників кримінального провадження;
3) спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень.
За викладених обставин, слідчий суддя, здійснюючи у порядку, передбаченому КПК України, судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні, дійшов висновку про часткове задоволення клопотання та встановлення строку досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000147 від 22.07.2014.
Однак, дослідивши постанову від 25 квітня 2018 року про скасування постанови 02 квітня 2018 року про закриття кримінального провадження №0000147 від 22 липня 2014 року, слідчий суддя приходить до висновку, що строк, зазначений особою, яка звертається із клопотанням, є недостатнім для вчинення процесуальних дій, які імовірно необхідно виконати прокурором у даному кримінальному провадженні, а відтак клопотання про встановлення строку досудового розслідування підлягає частковому задоволенню.
Керуючись ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», ст.ст. 3, 8, 19, 55, 64, 68, 124 Конституції України, ст.ст. 1-35, 113, 114, 116, 219, 220, 303-309 КПК України, слідчий суддя, -
У Х В А Л И В :
Клопотання задовольнити частково.
Встановити слідчому Головного слідчого управління Національної поліції України та прокурору Генеральної прокуратури України строк на проведення процесуальних дій, необхідних та достатніх для закінчення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000147, який не може перевищувати 1 (один) місяць.
В задоволенні решти вимог клопотання відмовити.
Повний текст ухвали буде виготовлений і проголошений о 09 год. 35 хв. 11 червня 2018 року.
Визначений ухвалою слідчого судді строк слід обраховувати з моменту її отримання.
Ухвала слідчого судді не може бути оскаржена і набирає законної сили з моменту її оголошення.
Слідчий суддя ОСОБА_1