Ухвала
Іменем України
24 січня 2018 р. м. Київ
Справа № 145/267/17
Провадження № 51-286ск17
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Тиврівського районного суду Вінницької області від 28 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 8 грудня 2017 року,
встановив:
Вироком Тиврівського районного суду Вінницької області від 28 квітня 2017 року
ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя

АДРЕСА_1 , громадянина України, неодноразово судимого, остання судимість 13.02.2014 року за ч. 3 ст. 185, ст. 395 КК України

до позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців;

22.06.2016 року умовно-достроково звільнений від відбування покарання на 11 місяців 20 днів,

засуджено за ст. 395 КК України до арешту на строк 3 місяці.
На підставі ч.1 ст. 71 КК України із застосуванням правил складання покарань, визначених ст. 72 КК України, ОСОБА_4 частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком від 13.02.2014 року і остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 1 місяць.
Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 8 грудня 2017 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
Зі змісту касаційної скарги засудженого видно, що він ставить вимоги про скасування судових рішень в касаційному порядку через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення, особі засудженого внаслідок суворості та призначення покарання, не пов`язаного із позбавленням волі. Засуджений твердить, що місцевий суд та суд апеляційної інстанції безпідставно не застосували до нього Закон України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» (далі Закон України № 838-VIII).

Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такого.
За вироком суду, ОСОБА_4 визнаний винним та засуджений за порушення правил адміністративного нагляду, встановлених стосовно нього постановою Вінницького міського суду від 4 липня 2016 року терміном на 1 рік, за обставин, викладених у вироку.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та правильність кваліфікації його дій за ст 395 КК України засудженим не оспорюється.
Доводи у касаційній скарзі про невідповідність призначеного покарання особі засудженого та тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення внаслідок суворості аналогічні доводам його апеляційної скарги. Вони були визнані судом апеляційної інстанції безпідставними із наведенням в ухвалі належного обгрунтування на їх спростування.
Визнаючи доводи засудженого необгрунтованими, суд апеляційної інстанції взяв до уваги, що суд першої інстанції, призначаючи йому покарання у виді арешту, урахував характер і ступінь тяжкості злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують покарання. Зокрема, суд виходив з того, що ОСОБА_4 неодноразово судимий, у тому числі тричі за вчинення аналогічних кримінальних правопорушень. Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 , суд відповідно до ст. 66 КК України визнав його щире каяття та визнання вини. Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_4 , судом не встановлено.

При перегляді кримінального провадження в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 419 КПК України ретельно перевірив доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 та дав на них мотивовану відповідь. Зазначив, з яких підстав апеляційну скаргу визнав наобгрунтованою. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Доводи ОСОБА_4 про безпідставність незастосування судами відносно нього Закону України № 838-VIII є необгрунтованими, оскільки зарахування судом строку попереднього ув`язнення за цим законом здійснювалося тільки щодо осіб, до яких був застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою. Натомість, як видно з копії вироку, відносно ОСОБА_4 у цьому кримінальному провадженні запобіжний захід взагалі не обирався.

Таким чином, суд вважає, що призначене ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.
Отже, обгрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження. З касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень видно, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Тиврівського районного суду Вінницької області від 28 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 8 грудня 2017 року.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.
С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_5