Ухвала

Іменем України
21 лютого 2018 р.

м. Київ
справа № 127/23265/15-к
провадження № 51-2200ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 23 жовтня 2017 року в межах кримінального провадження № 0004797 про обвинувачення:
ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Вінниця, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу за вироком Тиврівського районного суду Вінницької області від 09 грудня 2016 року за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК.
Суть питання
Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 28 квітня 2017 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 307 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців. На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Тиврівського районного суду Вінницької області від 09 грудня 2016 року більш суворим, призначеним за цим вироком, ОСОБА_4 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що він 20 липня 2017 року в невстановлений час, перебуваючи по вул. Кутузова, 16 у м. Вінниця, у невстановленої особи придбав з метою збуту наркотичний засіб метадон.
У цей же день ОСОБА_4 , зберігаючи при собі придбаний метадон, перевіз його на автомобілі таксі до Центрального автовокзалу м. Вінниці, що знаходиться по вул. Київський, 8, де о 15:30 год. був затриманий працівниками міліції, які під час огляду належного ОСОБА_4 поліетиленового пакету серед продуктів харчування виявили та вилучили наркотичний засіб метадон, вагою 0,0933 г., який останній зберігав з метою його збуту у Крижопільський ВЦ № 113 УДПтС України у Вінницькій області.
Ухвалою Апеляційного суду Вінницькій області від 23 жовтня 2017 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишено без змін.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_4 і призначити новий розгляду в суді апеляційної інстанції.
В обґрунтування своїх вимог прокурор вказує, що суд апеляційної інстанції, поверхнево дослідивши дані про особу засудженого, не звернув належної уваги на доводи апеляційної скарги прокурора про те, що ОСОБА_4 раніше неодноразово судимий, маючи не погашену судимість, вчинив новий злочин, який згідно ст. 12 КК відноситься до категорії тяжких, при цьому свою провину в його вчинені не визнав. Наведене, на думку прокурора, свідчить про підвищену суспільну небезпечність засудженого, а тому він вважає, що апеляційний суд в порушення ст. 419 КПК, належним чином не вмотивувавши свої висновки, безпідставно відмовив в задоволенні апеляційної скарги сторони обвинувачення.
Встановлені обставини та мотиви Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, кримінально-правової оцінки його дій за ч. 2 ст. 307 КК відповідно до вимог ст. 433 КПК Суд не перевіряв, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень в цій частині не оскаржуються.
Відповідно до ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як убачається з долучених до касаційної скарги судових рішень, суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_4 згідно з указаною нормою закону врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу засудженого (раніше судимий, вчинив злочин в період непогашеної судимості, офіційно не працює, не одружений, за місцем проживання характеризується посередньо, на перебуває на обліку КП ВОНД «Соціотерапія» з діагнозом: розлад психіки та поведінки внаслідок вживання опіоїдів ІІ ст. Систематичне вживання), відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання, воно повинно ґрунтуватися, зокрема на принципах індивідуалізації та справедливості.
Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
З врахуванням наведеного, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання встановлених Кримінальним кодексом України і дійшов правильного висновку про призначення ОСОБА_4 покарання в межах санкції статті за якою його засуджено. Своє рішення місцевий суд належним чином мотивував.
З огляду на викладене, Суд вважає, що висновок суду першої інстанції в частині визначення виду і розміру призначеного засудженому покарання відповідає принципам індивідуалізації та справедливості. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим внаслідок м`якості, Суд не вбачає.

Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду, вбачається, що не погоджуючись із вироком місцевого суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи про невідповідність призначеного ОСОБА_4 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення внаслідок м`якості, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним ним в касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, цей суд перевірив усі посилання й доводи викладені прокурором у згаданій апеляційній скарзі, та, не встановивши підстав для призначення ОСОБА_4 більш суворого покарання, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Доводи прокурора про те, що апеляційний суд своє рішення про залишення апеляційної скарги прокурора без задоволення належним чином не обґрунтував, Суд вважає безпідставними.
З огляду на викладене, переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність ухвали апеляційного суду, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки із касаційної скарги та наданих до неї судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
З цих підстав Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 23 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3