АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/2085/17 Справа № 192/1336/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 , (в режимі відеоконференцз`вязку),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі матеріали клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання за його апеляційною скаргою на ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2017 року,-

В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2017 року в задоволенні клопотання ОСОБА_7 про звільнення від відбування покарання умовно-достроково відмовлено.

Мотивуючи ухвалене рішення, суд першої інстанції посилався на те, що засуджений відбув 2/3 частини строку покарання, працевлаштований, до праці на даний час ставиться добре, на даний період часу має чотири заохочення, раніше заохочень не мав. За вказаних обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання засудженого таким, що належно ставить до праці, оскільки наявні у засудженого заохочення мають разовий, а не систематичний характер і є недостатніми для оцінки ставлення до праці засудженого, як належне. Поряд з цим, визначаючи ступінь поведінки засудженого за період відбування покарання, суд виходив з того, що за весь період відбування покарання стягнень за порушення режими утримання засуджений не має, згідно наявних в особовій справі характеристик, характеризувався посередньо, на даний час добре, приймає участь у роботі самодіяльних організацій, в реалізації програм диференційованого виховного впливу «Духовне відродження», але робить це формально, не приймає участь в організації виховних заходів, що проводяться в установі. За таких обставин, суд не визнав поведінку засудженого сумлінною

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї засуджений просить звільнити його від відбування покарання. На переконання засудженого, суд першої інстанції не надав належної оцінки даним про його особу та дійшов до необґрунтованого висновку про відсутність підстав для його умовно-дострокового звільнення. ОСОБА_7 зазначає, що ним повністю дотримані умови, передбачені ст. 81 КК України, а посилання суду на формальну участь у роботі самодіяльних організацій та в реалізації програм диференційованого виховного впливу розцінює як безпідставні, оскільки це є правом особи, що відбуває покарання, а не обов`язком. Ті обставини, що його заохочення мають разовий характер засуджений також розцінює як необґрунтовані, виходячи з того, що порядок надання таких заохочень визначається адміністрацією колонії. На думку останнього, суд першої інстанції неправильно застосував ст.ст. 107, 152 КВК України та порушив вимоги ст.ст. 336, 370 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляції та просив ухвалу суду залишити без змін, доводи засудженого, який свою апеляцію підтримав, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише за умови обов`язкової та одночасної наявності вказаних в законі підстав і умов в їх сукупності. При цьому основним і вирішальним є не факт відбування визначеної частини покарання, а досягнення однієї із цілей покарання виправлення засудженого.

Відповідно до ст. 6 КВК України виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Висновок суду про виправлення засудженого повинен ґрунтуватися на всебічному врахуванні даних про його поведінку і ставлення до праці за весь час відбування покарання.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_7 на час звернення до суду з клопотанням відбув дві третини строку призначеного йому вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2014 року покарання.

Разом з тим, згідно відомостей, що містяться в матеріалах справи, за період відбування покарання стягнень за порушення режиму останній не має, характеризувався посередньо, а на даний час - добре, має 4 заохочення, з травня 2014 року по теперішній час працевлаштований в Солоннській ВК № 21, приймає участь у роботі самодіяльних організацій, в реалізації програм диференційованого виховного впливу «Духовне відродження», не приймає участь в організації виховних заходів, що проводяться в установі.

Надаючи оцінку вказаним даним, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що такі обставини не можуть свідчити про сумлінну поведінку засудженого та доведення свого виправлення ставленням до праці, є обґрунтованими.

На переконання колегії суддів, наявність зазначених обставин не вказує на усвідомлення засудженим своєї вини та щире каяття.

Разом з тим, колегія суддів враховує й те, що ОСОБА_8 відбуває покарання за вчинення злочину, який відповідно до ст. 12 КК України вважається злочином середньої тяжкості, тому наявність 4 заохочень за час відбування покарання, а також даних про працевлаштування, не є доказом того, що засуджений довів своє виправлення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні клопотання засудженого, оскільки в конкретному випадку наявні лише формально-юридичні підстави для його умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Доводи засудженого про те, що суд першої інстанції помилково визнав заохочення такими, що мають разовий характер, колегія суддів розцінює як необґрунтовані та погоджується з судом першої інстанції, оскільки матеріалами справи підтверджено, що заохочення були надані засудженому лише в період з 2016 по 2017 рік, тобто напередодні виникнення в останнього права на звернення до суду з клопотанням про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Щодо посилань засудженого на те, що участь в діяльності організацій та в реалізації програм диференційованого виховного впливу є його правом, а не обов`язком, то останні, на переконання колегії суддів, також не заслуговують на увагу. Колегія суддів вважає, що дані про участь засудженого у таких заходах мають враховуватись в цілому, як обставини, що характеризують особу засудженого.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про законність оскаржуваного рішення та не вбачає підстав для його зміни або скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задовлення.

Ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2017 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.
Судді: