Ухвала
Іменем України
27 грудня 2017 р.

м. Київ
провадження № 51-17 зно 17
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду другої палати:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
розглянув заяви захисника ОСОБА_4 в інтересах засуджених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про перегляд ухвали Верховного Суду України від 26 квітня 2001 року за нововиявленими обставинами та клопотання щодо поновлення пропущеного строку для подання заяв про перегляд вказаного рішення.

Вироком Київського міського суду від 08 серпня 2000 року засуджено:
ОСОБА_5 за пунктами «а», «з», «і» ст. 93, ч. 2 ст. 143, частинами 1, 3 ст. 194 КК України 1960 року до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, що є його власністю;
ОСОБА_6 за пунктами «а», «з», «і» ст. 93, ч. 2 ст. 143, ч. 2 ст. 17, ч. 2 ст. 143, частинами 1, 3 ст. 194 КК України 1960 року до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, що є його власністю.
Цим же вироком засуджено ще двох осіб.
Ухвалою Верховного Суду України від 26 квітня 2001 року вирок Київського міського суду від 08 серпня 2000 року залишено без зміни.

У заявах як на обставину для перегляду ухвали Верховного Суду України від 26 квітня 2001 року стосовно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за нововиявленими обставинами захисник ОСОБА_4 вказує на те, що зазначеним судовим рішенням було порушено право засуджених на захист, яке виразилося у відсутності в судовому засіданні суду касаційної інстанції засуджених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також захисника, який представляв інтереси ОСОБА_5 під час судового розгляду у Верховному Суді України, що, на думку заявника, тягне за собою обов`язкове скасування ухвали цього суду. Також захисник вказує на порушення Київським міським судом права засудженого ОСОБА_5 на ознайомлення із протоколом судового засідання й відсутність у матеріалах кримінальної справи доповнення до касаційної скарги засудженого ОСОБА_5 , в якому він вказував на неправильну кваліфікацію судом його дій та істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, що позбавило засудженого можливості донести свою позицію до суду касаційної інстанції. Наведені обставини захисник ОСОБА_4 вважає такими, що могли вплинути на судове рішення суду касаційної інстанції, але не були відомі суду під час судового розгляду.
Також захисник просить поновити пропущений ним строк для подання заяв про перегляд ухвали Верховного Суду України від 26 квітня 2001 року стосовно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за нововиявленими обставинами, посилаючись на те, що договори про надання юридичних послуг по представленню інтересів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено 10 жовтня 2017 року, а отже, саме з цього моменту він набув статус захисника та для нього виникло право подати заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Відповідно до ч. 1 ст. 461 КПК України заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами може бути подано протягом трьох місяців після того, як особа, яка звертається до суду, дізналася або могла дізнатися про ці обставини. Положеннями ч. 3 ст. 464 КПК України визначено, що до заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, яка не оформлена згідно з вимогами, передбаченими ст. 462 КПК України, застосовуються правила ч. 3 ст. 429 КПК України.
Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 429 КПК України, заява про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами повертається, якщо вона подана після закінчення строку звернення про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами і особа яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або суд касаційної інстанції за заявою такої особи не знайшов підстав для його поновлення.
Поважними причинами пропуску строку на подання заяви можуть бути визнані такі обставини, які об`єктивно перешкодили особі вчасно вчинити відповідну процесуальну дію. Під поважними причинами пропущення процесуального строку слід розуміти неможливість особи подати заяву у визначений законом строк у зв`язку з такими обставинами, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що подала заяву про перегляд судових рішень, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року зазначено, що «одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна із сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру».
У цьому ж рішенні Суд, обґрунтовуючи процедуру виправлення судової помилки, зазначає, що «ця справа стосується не екстраординарного перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду в порядку нагляду чи за ново виявленими обставинами (див. також рішення у справі «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року та рішення у справі «Правєдная проти Росії» від 18 листопада 2004 року), а відновлення провадження через значний період часу шляхом поновлення строку на ординарне апеляційне оскарження. Правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, (як у цій справі, де нібито складне економічне становище перешкоджало відповідачу сплатити державне мито (пункти 19 та 20), таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності, так як і перегляд в порядку нагляду. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи виправдовують підстави для поновлення строків для оскарження втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків».

Таких причин захисником ОСОБА_4 не наведено, а тому колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для поновлення пропущеного захисником строку подачі заяв про перегляд рішення Верховного Суду України за нововиявленими обставинами.

Заслуговує на увагу те, що вирок відносно засуджених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ухвалено в 2000 році, а переглянуто Верховним Судом України 26 квітня 2001 року, тобто більше 16 років тому. Усі обставини, на які посилається адвокат у своїх заявах, існували і були відомі учасникам процесу та суду на час розгляду та касаційного перегляду справи. Засуджені не були позбавлені права на захист, так як мали захисників. Жодних перешкод протягом значного періоду часу в учасників судового провадження для звернення із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами не було.

Відповідно до ч. 4 ст. 46 КПК України захисник користується процесуальними правами підозрюваного, обвинуваченого, захист якого він здійснює, крім процесуальних прав, реалізація яких здійснюється безпосередньо підозрюваним, обвинуваченим.

Укладення угоди з новим захисником не скасовує попередні процесуальні дії та рішення і не є підставою для вчинення нових. Тому поява нового захисника не може бути поважною причиною для поновлення строків для подання заяв про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами

Таким чином, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 429, ч. 3 ст. 464 КПК України заяви захисника ОСОБА_4 про перегляд ухвали Верховного Суду України від 26 квітня 2001 року стосовно засуджених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за нововиявленими обставинами підлягають поверненню.

З цих підстав Суд постановив:
У задоволенні клопотань захисника ОСОБА_4 про поновлення строку на перегляд ухвали Верховного Суду України від 26 квітня 2001 року за нововиявленими обставинами стосовно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовити.
Повернути захиснику ОСОБА_4 його заяви про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали Верховного Суду України від 26 квітня 2001 року стосовно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_7 ОСОБА_3