Ухвала Іменем України

01 березня 2018 р.

м. Київ
справа № 202/33/13

провадження № 51-1177 зп 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши заяву засудженої ОСОБА_4 про перегляд судових рішень відносно неї,
встановила:
Вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2015 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією належного їй майна та ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. Крім того, ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 358 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік та звільнено від призначеного покарання на підставі ст. 49 цього ж Кодексу у зв`язку із закінченням строків давності. На підставі ст. 70 КК України ОСОБА_4 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією належного їй майна.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2015 року вирок місцевого суду відносно ОСОБА_4 змінено в частині її засудження за ч. 2 ст. 190 КК України та звільнено від призначеного покарання на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Цей же вирок в частині засудження ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 358 КК України скасовано, а провадження закрито за відсутністю в її діях складу злочину. Постановлено вважати ОСОБА_4 засудженою за ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією належного їй майна.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі ВССУ) від 21 квітня 2016 року судові рішення відносно ОСОБА_4 залишено без зміни.
Засуджена ОСОБА_4 подала до Верховного Суду України заяву про перегляд на підставі п. 1 ч. 1 ст. 400-12 КПК України 1960 року ухвали ВССУ від 21 квітня 2016 року. Ставить вимогу про скасування судових рішень щодо неї та направлення справи на новий судовий розгляд.
На підтвердження своїх доводів ОСОБА_4 надає копії ухвал ВССУ від 02.11.2017 у справах № 1-631/11 та № 215/372/15, а також від 29.06.2017 у справі № 611/74/15.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи заяви та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такого.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 400-12 КПК України 1960 року підставою для перегляду судових рішень Верховним Судом України, що набрали законної сили, зокрема, є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм кримінального закону щодо подібних суспільно небезпечних діянь (крім питань призначення покарання, звільнення від покарання та від кримінальної відповідальності), що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень.
У заяві ОСОБА_4 , обґрунтовуючи наявність обставин, визначених п. 1 ч. 1 ст. 400-12 КПК України 1960 року, посилається на неоднакове розуміння та правозастосування судом касаційної інстанції диспозиції статті 190 КК України (складу злочину «шахрайство»), що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень. Зокрема, вважає, що її засудження за ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України при не визначенні судом одного способу вчинення злочину, відсутності обов`язкової кваліфікуючої ознаки добровільності передачі майна потерпілому, та зазначення в судовому рішенні, що ОСОБА_4 обманювала і зловживала довірою свідка призвело, до її засудження по не конкретному обвинуваченню. А тому було порушено її право на захист, що є істотним порушенням кримінально-процесуального закону.

Тобто ОСОБА_4 , зазначивши у заяві про необхідність перегляду оскарженої ухвали ВССУ на підставі п. 1 ч. 1 ст. 400-12 КПК України 1960 року, фактично посилається на неоднакове застосування не кримінального, а кримінально-процесуального закону та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Отже така заява не може бути предметом перегляду з підстав п. 1 ч. 1 ст. 400-12 КПК України 1960 року.
Крім того, згідно з ч. 1 ст. 395 КПК України 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними в справі і додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржене.
Як видно з тексту оскарженої ухвали ВССУ від 21 квітня 2016 рокуОСОБА_4 не ставила у касаційній скарзі питання про неправильне застосування кримінального закону, про яке зараз йдеться у її заяві.
А отже в цьому рішенні відсутній висновок суду касаційної інстанції безпосередньо щодо правильності/неправильності застосування диспозиції статті 190 КК України, а також наявності/відсутності конкретного обвинувачення за ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України, про що зазначає ОСОБА_4 у своїй заяві.
За таких обставин Верховний Суд позбавлений можливості вирішити питання щодо наявності неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм кримінального закону щодо подібних суспільно небезпечних діянь.

Треба зазначити, що порядок перегляду судових рішень Верховним Судом України як на підставі глави 32-1 КПК України 1960 року, так і глави 33 КПК України в редакції від 13.04.2012 не був за своєю суттю повторним касаційним переглядом судового рішення, а тому й Верховний Суд позбавлений можливості давати оцінку іншим доводам заявниці крім тих, що стосуються підстав, визначенихп. 1 ч. 1 ст. 400-12 КПК України 1960 року.
Керуючись пунктом 1 параграфу 3 «Перехідні положення» Розділу 4 Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017, статтею 451 КПК України (в редакції від 12.02.2015),
постановила:
Відмовити засудженій ОСОБА_4 у допуску справи до провадження для перегляду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 400-12 КПК України 1960 року ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 квітня 2016 року відносно неї.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3