Справа № 150/569/16-к
Провадження №11-кп/772/81/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Доповідач : ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 січня 2018 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:
Головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
зі секретарем ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці матеріали об`єднаних кримінальних провадженнях, внесених до ЄРДР за № 0000116 та за № 0000121 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 в інтересах потерпілого ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Чернівецького районного суду Вінницької області від 21.06.2017 року по обвинуваченню
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Адріанопіль Перевальського району Луганської області та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, раніше несудимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121, ч.1 ст.309 КК України, -
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора : ОСОБА_9
обвинуваченого : ОСОБА_8
захисника : ОСОБА_10
В с т а н о в и в :
Обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, просив вирок Чернівецького районного суду Вінницької області від 21.06.2017 року змінити в частині засудження за ч.2 ст. 121 КК України, перекваліфікувати його дії з ч.2 ст. 121 КК України на ч.1 ст. 121 УКК України і призначити покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі . На підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням на два роки, покласти обов`язки , передбачені п.п. 1,2 ч.1 ст. 76 КК України, а саме періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання , роботи або навчання.

Вирок Чернівецького районного суду Вінницької області від 21.06.2017 року в частині засудження ОСОБА_8 за ч.1 ст. 309 КК України - скасувати , кримінальне провадження в цій частині закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.1 ст.309 КК України.

Захисник ОСОБА_6 в інтересах потерпілого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, просив вирок Чернівецького районного суду Вінницької області від 21.06.2017 року щодо засудження ОСОБА_8 змінити в частині призначення покарання , пом`якшити покарання, визначити покарання нижче від найнижчої межі, встановленої ч. 2 ст.121 КК України та призначити покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України остаточне покарання визначити у вигляді п`яти років позбавлення волі. За ст. 75 ч.1 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку тривалістю три роки .

Вироком Чернівецького районного суду Вінницької області від 21.06.2017 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст.121 КК України та ч.1 ст. 309 КК України та призначено покарання:
-за ч.2 ст.121 КК України у вигляді позбавлення волі строком сім років;
-за ч.1 ст.309 КК України у вигляді позбавлення волі строком один рік.
На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_8 остаточне покарання у вигляді семи років позбавлення волі.
Стягнуто з ОСОБА_8 в дохід держави процесуальні витрати в розмірі 880 /вісімсот вісімдесят/ гривень 40 копійок.
Вирішено долю речових доказів .
Згідно вироку Чернівецького районного суду Вінницької області від 21.06.2017 року визнано винним ОСОБА_8 та засуджено за вчинення наступного.

25 серпня 2016 року біля 20 год. ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у власному помешканні, що на АДРЕСА_1 , під час суперечки зі своєю матір`ю ОСОБА_11 , на ґрунті виниклих неприязних відносин, бажаючи спричинити останній тілесні ушкодження, наніс чотири удари правою рукою зжатою у кулак по обличчю в ділянку носа, підборіддя, лівої та правої щоки, від чого потерпіла упала зі стільця. Продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 перетягнув ОСОБА_11 на ліжко, де діючи умисно, з метою спричинення тяжких тілесних ушкоджень, наніс один удар правою ногою в ділянку правого передпліччя, після чого продовжив наносити удари руками зжатими у кулак, з яких: чотири удари по правій нозі, два удари по тулубу, п`ять ударів по правій та лівій руці, якими потерпіла прикривалась, один удар по хребті, а також один удар в життєво важливий орган - у голову з лівого боку, в ділянку лівого вуха, якими спричинив потерпілій тілесні ушкодження.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 330/97 від 27.09.2016 року ОСОБА_11 отримала такі тілесні ушкодження: численні садни та синці на обличчі та тілі, закрита черепно-мозкова травма у вигляді зламу лівої скроневої кістки та лівої вилично-скроневої дуги, крововилив під тверду мозкову оболонку правої півкулі головного мозку з стисненням речовини головного мозку та мозковою комою, які належать: синці та садна до категорії легких тілесних ушкоджень, а закрита черепно-мозкова травма у вигляді зламу лівої скроневої кістки та лівої вилично-скроневої дуги, крововиливу під тверду мозкову оболонку правої півкулі головного мозку з стисненням речовини головного мозку та мозкової коми, як небезпечні для життя (закритий перелом скроневої кістки), так і які (крововилив під тверду мозкову оболонку правої півкулі головного мозку з стисненням речовини головного мозку) викликали загрозливі для життя явища (мозкова кома), належать кожне окремо до категорії тяжких тілесних ушкоджень.
В подальшому, від отриманих травм ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11 померла.
Відповідно до висновку № 18 від 09.02.2017 року , смерть ОСОБА_11 настала від набухання речовини головного мозку, яке розвинулось внаслідок перенесеної травми головного мозку 25.08.2016 року у вигляді деструктивних змін речовини обох півкуль головного мозку та ознак розсмокчення гематоми під твердою мозковою оболонкою правої півкулі головного мозку. Дані пошкодження речовини головного мозку утворились 25.08.2016 та носять ознаку тяжких тілесних пошкоджень, які викликали її смерть через тривалий проміжок часу. Загрозливий до життя стан, який розвинувся в клінічному перебігу ушкоджень та закінчився смертю потерпілої, незалежно від проміжку часу, що минув після його заподіяння перебуває у причинно-наслідковому зв`язку.
Крім того, ОСОБА_8 , діючи умисно, протиправно, з метою незаконного придбання наркотичного засобу канабісу, на початку літа 2016 року відшукав в заростях трави поряд зі своїм житловим будинком по АДРЕСА_2 дикоростучу рослину коноплі, з якої зірвав листя та гілки, чим незаконно придбав наркотичний засіб, який в подальшому подрібнив, висушив та зберігав у власному будинку для подальшого вживання, як знеболююче.
23.09.2016 в ході проведення санкціонованого обшуку домоволодіння ОСОБА_8 , яке розташоване по АДРЕСА_2 працівниками Чернівецького ВП Могилів - Подільського ВП ГУНП у Вінницькій області було виявлено та вилучено подрібнену речовину рослинного походження, яка згідно висновку експерта № 1505 від 29.09.2016 є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено - канабісом, масою 12,22 гр. у перерахунку на висушену речовину.
Вимоги апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 мотивовано тим, що висновки судово-медичних експертиз № 330/97 від 27.09.2016 року , № 18 від 09.02.2017 року, № 1505 від 29.09.2016 року є недопустимими доказами відповідно до вимог ст. 87 КПК України, порушено право на захист обвинуваченого при проведенні експертиз, ст. 69 КПК України, ст. ст. 9,11 Закону України « Про судову експертизу», п.4.2 Правил судово- медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я від 17.01.1995 року , висновки експертиз ґрунтуються на недопустимих доказах, а саме на медичній картці стаціонарного хворого ОСОБА_11 ; ренгензнімках , які не визнавалися речовими доказами, у висновках відсутні дослідні частини .
Суд не надав належної оцінки доказам вини ОСОБА_8 , допустив неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, що є підставою для зміни кваліфікації з ч.2 ст. 121 на ч.1 ст. 121 КК України та закриття провадження за ч.1 ст.309 КК України.
В частині вчинення ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч.1 ст.309 КК України судом належним чином не досліджено висновок експерта, покази свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які стверджували, що ОСОБА_8 підкинули наркотичні речовини.
Вимоги апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 мотивовано тим, що з урахуванням особи ОСОБА_8 , а саме того, що він раніше несудимий, позитивно характеризується, проходив службу в зоні проведення АТО, претензії з боку потерпілого відсутні , можливо призначити покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі та застосувати ст. 75 КК України.
До початку апеляційного розгляду прокурор від апеляційної скарги відмовився.
Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_9 , який просив залишити вирок суду без змін; захисника ОСОБА_10 , який просив задоволити апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 , зазначив, що судом при прийнятті рішення не перевірено допустимість доказів, просив змінити кваліфікацію на ч.1 ст.121 КК України, закрити провадження за ч.1 ст. 309 КК України; обвинуваченого ОСОБА_8 , який просив задоволити апеляційну скаргу; перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Відповідно ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 121 КК України, ч.1 ст. 309 КК України ґрунтуються на всебічному, повному дослідженні всіх обставин кримінального провадження.

Судом в дотримання вимог ст. 94 КПК України оцінено докази з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття судового рішення .

Вимоги апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 щодо зміни кваліфікації його дій з ч.2 ст.121 КК України на ч.1 ст. 121 КК України є безпідставними .

Вирішуючи питання щодо притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності за ч.2 ст. 121 КК України суд перевірив належним чином його показання, згідно яких він в серпні 2016 року близько десятої години вечора після вживання спиртних напоїв під час суперечки наніс ОСОБА_11 близько десяти ударів кулаками по обличчю, ногах, по плечу, один удар ногою в область шиї.

При цьому, ОСОБА_8 визнавав кількість , область нанесення ударів ОСОБА_11 , факт причинного зв`язку смерті ОСОБА_11 від нанесених ударів.

Судом досліджено всі обставини, в дотримання вимог ст. 95 КПК України, допитано потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 . Ю, які підтверджували факт спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_11 . ОСОБА_8 , перевірено належність , допустимість доказів.
Посилання у апеляційній скарзі на свідка ОСОБА_19 , яка , будучи понятою під час огляду місця події, не заходила до будинку , а також на те, що фотознімки до протоколу огляду місця події ( Т.1 а.с. 136-138 ) не підписані та належним чином не оформлені не спростовують висновки суду, які ґрунтуються на сукупності доказів.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження , свідок ОСОБА_19 була допитана судом та пояснювала, що вона та ОСОБА_20 були понятими під час проведення слідчого експерименту, в ході проведення якого ОСОБА_8 давав зізнавальні пояснення щодо побиття ОСОБА_11 ..
Також, вона підтверджувала факт підписання протоколу огляду місця події.
За ч.2 ст. 121 КК України кваліфікується умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.
Об`єктивна сторона включає діяння, що потягло два наслідки, а саме : тяжке тілесне ушкодження і викликану ним смерть потерпілого.
Згідно висновку судово- медичної експертизи № 330/97 від 27.09.2016 року у ОСОБА_11 було виявлено численні садни та синці на обличчі та тілі, закрита черепно-мозкова травма у вигляді зламу лівої скроневої кістки та лівої вилично-скроневої дуги, крововилив під тверду мозкову оболонку правої півкулі головного мозку з стисненням речовини головного мозку та мозковою комою, які належать: синці та садна до категорії легких тілесних ушкоджень, а закрита черепно-мозкова травма у вигляді зламу лівої скроневої кістки та лівої вилично-скроневої дуги, крововиливу під тверду мозкову оболонку правої півкулі головного мозку з стисненням речовини головного мозку та мозкової коми, як небезпечні для життя (закритий перелом скроневої кістки), так і які (крововилив під тверду мозкову оболонку правої півкулі головного мозку з стисненням речовини головного мозку) викликали загрозливі для життя явища (мозкова кома), належать кожне окремо до категорії тяжких тілесних ушкоджень.
Відповідно до висновку № 18 від 09.02.2017 року смерть ОСОБА_11 настала від набухання речовини головного мозку, яке розвинулось внаслідок перенесеної травми головного мозку 25.08.2016 року у вигляді деструктивних змін речовини обох півкуль головного мозку та ознак розсмокчення гематоми під твердою мозковою оболонкою правої півкулі головного мозку. Дані пошкодження речовини головного мозку утворились 25.08.2016 та носять ознаку тяжких тілесних пошкоджень, які викликали її смерть через тривалий проміжок часу. Загрозливий до життя стан, який розвинувся в клінічному перебігу ушкоджень та закінчився смертю потерпілої, незалежно від проміжку часу, що минув після його заподіяння, перебуває у причинно-наслідковому зв`язку.
Суд першої інстанції, проаналізувавши сукупність перевірених під час розгляду доказів, дійшов вірного висновку , встановивши, що смертельний наслідок перебуває у причинному зв`язку з умисним тяжким тілесним ушкодженням, заподіяння якого ОСОБА_8 не заперечує, щодо наявності в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, щодо наявності підстав для закриття кримінального провадження за ч. 1 ст. 309 КК України, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності та прийняв законне, обґрунтоване рішення.
Суд першої інстанції в дотримання вимог ст. 95 КПК України обґрунтував свої висновки на показаннях свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які він безпосередньо приймав під час судового засідання, які пояснювали, що були присутні в якості понятих при проведенні обшуку домоволодіння обвинуваченого ОСОБА_8 в АДРЕСА_2 , де було виявлено поліетиленовий жовтий мішечок із засушеними рослинами.
Крім показань свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , суд дослідив показання свідка ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_7 , протокол обшуку від 23.09.2016 року, проведеного на підставі ухвали слідчого судді про проведення обшуку від 15.09.2016року з фототаблицями та відеофіксацією, якими зафіксовано процес проведення обшуку домоволодіння по АДРЕСА_2 , за результатами проведення якого було виявлено та вилучено подрібнену речовину рослинного походження;
- висновок експерта № 1505 від 29.09.2016 з додатками, згідно якого надані на експертне дослідження подрібнені речовини рослинного походження, які вилучені під час обшуку у ОСОБА_8 , є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено - канабісом, масою 12,22 гр. у перерахунку на висушену речовину.
Мотивуючи свої вимоги у апеляційній скарзі обвинувачений зазначає про недопустимість доказів, а саме висновків експертиз.
З такими твердженнями суд апеляційної інстанції не погоджується.
Згідно ст.101 ч.1 КПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.
Законодавцем встановлено, що згідно ч.2 ст. 84 КПК України, висновок експерта є джерелом доказів, а доказом є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК України порядку , що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню .
Необхідною умовою допустимості висновку експерта є дотримання процесуального порядку призначення й проведення експертизи.
Посилання у апеляційній скарзі на порушення КПК України при призначенні та проведенні експертиз у даному кримінальному провадженні належним чином невмотивовані.
Так, твердження у апеляційній скарзі на порушення права на захист обвинуваченого ОСОБА_8 при призначенні та проведенні експертиз, оскільки на думку обвинуваченого має бути забезпечено його присутність під час проведення експертиз не ґрунтуються на діючих нормах законодавства, які регулюють порядок проведення експертиз.
Відповідно до п.2.13 Інструкції про проведення судово- медичної експертизи, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.1995 року з доповненнями згідно наказу Міністерства охорони здоров`я України від 25.05.2010 року № 432 зазначено перелік осіб, які можуть бути присутні при проведенні судово- медичної експертизи, що вказує на те, що присутність учасників процесу не є обов`язковою .
Зазначене спростовує вказівку у апеляційній скарзі , що поскільки ОСОБА_8 не було забезпечено присутність при проведенні експертиз, то це є порушення права на захист.
В апеляційній скарзі викладено норми ч.1 ст. 69 КПК України, ст. ст. 11 ,9 Закону України « Про судову експертизу» та вказано, що експертизи проведено неповноважними особами.
В той же час обвинувачений не навів жодного доказу, чому судово- медичні експерти, які проводили судово- медичні експертизи не мали права їх проводити, не зазначив відповідно якого закону сторона обвинувачення мала перевірити повноваження судово медичних експертів .
Як убачається з наявних у матеріалах кримінального провадження висновків судово медичних експертів в дотримання вимог п.3.2.4 Інструкції « Про проведення судово- медичної експертизи» , затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.1995 року № 6 зазначено прізвище, ім`я, та по- батькові експерта, його посада, місце роботи, фах, стаж роботи за фахом, кваліфікаційна категорія, науковий ступінь , вчене звання.
Посилання у апеляційній скарзі на ч.2 ст. 69 КПК України є безпідставними .
Відповідно ст.7 Закону України « Про судову експертизу» до переліку суб`єктів судово- експертної діяльності відносяться експертні служби Міністерства внутрішніх справ України .
Таким чином, проведення експертизи матеріалів, речовин та виробів (висновок експерта № 1505 від 29.09.2016 року) Вінницьким науково дослідним експертно криміналістичним центром не є підставою вважати цей доказ недопустимим.
Відповідно до ч.2 ст.102 КПК України, п.3.2.7 Інструкції « Про проведення судово- медичної експертизи» , затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.1995 року № 6 у висновках експертів № 330/97 від 27.09.2016 року, № 18 від 09.02.2017 року міститься підпис судово- медичних експертів про роз`яснення процесуальних прав та обов`язків і про їхню відповідальність.
Висновок експерта № 1505 від 29.09.2016 року відповідає вимогам ч.2 ст.102 КПК України.
Посилання обвинуваченого на порушення ч.3 ст. 223 КПК України суперечать вимогам закону, оскільки ст. 223 КПК України містить загальні вимоги, які висуваються до слідчих ( розшукових) дій, тобто регламентованим кримінально процесуальним законом процесуальним діям, що спрямовані на отримання ( збирання) або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, перелік яких міститься у главі 20 КПК України.
Суд апеляційної інстанції критично оцінює посилання у апеляційній скарзі на порушення п.4 .2 Правил судово- медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я від 17.01.1995 року при проведенні судово- медичних експертиз та вказівку, що експертизи проведено щодо невідомої особи .
Незважаючи на вказані твердження та зазначені сумніви щодо особи, відносно якої проведено судово-медичні експертизи № 330/97 від 27.09.2016 року , № 18 від 09.02.2017 року, обвинувачений просив змінити кваліфікацію дій з ч.2 ст.121 КК України на ч. 1 ст.121 КК України, тобто не заперечував заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , у якої згідно висновків вказаних судово- медичних експертиз вони були встановлені. .
Доводи апеляційної скарги, що висновки судово- медичних експертиз № 330/97 від 27.09.2016 року та № 18 від 26.01.2017 року є недопустимими доказами, оскільки ґрунтуються на недопустимих доказах, тобто медичних документах є хибними.
Статтею 358 КПК України, на яку посилається обвинувачений визначено порядок дослідження документів.
Медичні документи , які досліджувались при проведенні судово- медичних експертиз поняттям документу -доказу у кримінальному провадженні, визначеному ст. 99 КПК України не охоплюються.
Висновки у апеляційній скарзі, що медичні документи є недопустимими доказами є надуманими.
Виходячи з викладеного, перевіривши всі доводи апеляційної скарги, підстав вважати висновки судово- медичних експертиз № 330/97 від 27.09.2016 року , № 18 від 09.02.2017 року, висновку № 1505 від 29.09.2016 року недопустимими доказами, суд апеляційної інстанції не вбачає та вважає, що зазначені докази отримані у встановленому КПК України порядку.
Суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення вимог захисника ОСОБА_6 щодо застосування ст. 69, 75 КПК України.
Відповідно ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року № 7, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати й вимоги Кримінально-процесуального кодексу України стосовно призначення покарання суворо додержуватись принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції в дотримання вимог ст. 65 КК України врахував тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, які відносяться зокрема, за ч.1 ст.309 КК України до злочинів середньої тяжкості, за ч.2 ст.121 КК України - до тяжких злочинів; дані про особу обвинуваченого, який раніше несудимий, по місцю проживання та реєстрації характеризується виключно позитивно, неодружений, проходив службу в зоні проведення АТО, відсутність претензій майнового та морального характеру потерпілих до обвинуваченого, згідно з даними облікової документації під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває ; наявність обставин , що відповідно ст. 66 КК України пом`якшують покарання, а саме щире каяття, визнання вини, часткове відшкодування шкоди потерпілій ; обставин, що відповідно ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого, а саме вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та вчинення злочину щодо особи похилого віку, прийняв до уваги позицію потерпілих: покійної потерпілої ОСОБА_11 , яка була озвучена нею за життя її представнику адвокату ОСОБА_6 , а в подальшому, представником потерпілої в судовому засіданні, ОСОБА_7 , які просили про застосування ст.ст. 69, 75 КК України .
При цьому, суд мотивував своє рішення щодо недоцільності застосування ст. ст. 69 ,75 КК України.
На думку суду апеляційної інстанції, судом першої інстанції визначено покарання, яке відповідає вимогам ст.50 КК України є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_8 , попередження вчинення нових злочинів.
Враховуючи викладене , суд апеляційної інстанції не вбачає підстав , передбачених ст. 409 КПК України для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції відносно ОСОБА_8 ..
Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 419 КПК України, суд апеляційної інстанції,-

П о с т а н о в и в:
Прийняти відмову прокурора від апеляційної скарги .

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора.

В задоволенні апеляційних скарг захисника ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_8 відмовити.

Вирок Чернівецького районного суду Вінницької області від 21.06.2017 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Судове рішення може бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 3-х місяців з дня проголошення.
Відповідно ч.4 ст.532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня проголошення .

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 .

Згідно з оригіналом:

Суддя: