Номер провадження 11-кп/775/377/2018

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження 11-кп/775/377/2018 Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Апеляційного суду Донецької області в м. Бахмут в складі:

головуючої ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бахмут Донецької області апеляційну скаргу прокурора на вирок Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 грудня 2017 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бахмут Донецької області, українця, громадянина України, маючого середню освіту, не працюючого, не судимого, одруженого, неповнолітніх дітей не маючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним за ст.286 ч.2 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1(один) рік. На підставі ст.75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 2 роки та покладено обов`язки відповідно до ст. 76 КК України. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 11180 грн 29 коп, моральної шкоди 150000 грн 00 коп.

ВСТАНОВИЛА:

Обвинуваченим ОСОБА_6 було скоєне кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, за наступних обставин.

06.11.2016 року, приблизно о 19 годині, у темний час доби, керуючи автомобілем марки «DAEWOO LANOS» реєстраційний номер НОМЕР_1 , маючи посвідчення, на право керування транспортними засобами, з категоріями «В,С,Е», діючи необережно, із злочинною недбалістю, не передбачаючи можливості настання суспільно - небезпечних наслідків свого діяння в результаті своїх дій та бездіяльності, хоча повинен був і міг їх передбачити, рухався з включеним ближнім світлом фар, по вулиці Некрасова в м. Бахмут Донецької області, яка була освітлена ліхтарями вуличного освітлення, з боку вул. Горбатова у напрямку вул. Гаршина, зі швидкістю 68-69 км/годину, не виконавши при цьому вимоги: п. 12.4 Правил дорожнього руху України, згідно якому: «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год», п.12.9 (б) Правил дорожнього руху України, згідно якому: «Водієві забороняється: перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4. 12.5. 12.6 та 12.7. на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31 або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил» перевищуючи швидкість свого руху в населеному пункті, та, побачивши на проїжджій частині пішохода ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка переходила проїжджу частину вул. Некрасова рухаючись з права наліво, відносно напряму його руху, не виконавши вимоги: п. 12.3 Правил дорожнього руху України, згідно якому: «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»,негайно не вжив заходів для зменшення швидкості свого руху, аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду даного пішохода, внаслідок чого в районі перехрестя вулиць Некрасова - Шевченко, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_9 , в результаті якого вона отримала тілесні ушкодження, а саме: «забита рана тім`яної області справа, множенні забиті рани обличчя, забій головного мозку з наявністю внутрішньомозкової гематоми в тім`яній області зліва, перелом скриньової кістки з поширенням на піраміду, забій обох легень, правобічний пневмоторакс, пневмомедіастеніум, підшкірна емфізема правих відділів грудної клітини та шиї, перелами 1,2-го ребер справа, реберногрудінних зчленувань і крайового грудинного краю правої ключиці, велика черевна гематома, гемоперитонеум, багато уламковий перелом лівої лонної кістки, перелом лівої здухвинної кістки, лівої маси крижів і лівого поперечного відростка 5-го поперекового хребця, відкритий сегментарно - осколковий перелом обох кісток лівої гомілки зі зміщенням кісткових уламків», які як небезпечні для життя відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі прокурор прохав вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. Виключити із вироку пом`якшуючу обставину «щире каяття».

Заслухавши доповідача, прокурора, який прохав апеляційну скаргу задовольнити; потерпілого, який підтримав апеляційну скаргу прокурора; обвинуваченого та його захисника, які просили залишити вирок без змін, представника перевіривши судову справу та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Згідно ч.1 ст.404 КПК України - суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Прокурором винність обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України не оскаржується.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається з положень ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді, зокрема, позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Встановлено, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1(один) рік. Відповідно до ст. 75 КК України звільнив ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання та поклав на нього обов`язки відповідно до ст. 76 КК України.

При цьому судом першої інстанції було враховано, що звільнення від відбування покарання з випробуванням можливо при призначенні основних покарань, визначених ч. 1 ст. 75 КК України, а тому звільняючи обвинуваченого від відбування покарання суд застосував норми статті 75 КК України лише до призначення основного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Тобто, як вбачається із мотивувальної частини вироку, суд правильно зазначив, що призначає додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 рік, але саме в резолютивній частині вироку припустився помилки, не зазначивши, що ст. 75 КК України застосовується тільки до основного покарання, яку необхідно виправити в апеляційному порядку.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом неправильно застосований закон України про кримінальну відповідальність, що є відповідно до вимог ст. 409 КПК України підставою для зміни судового рішення.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів не вважає таке своє корегування резолютивної частини вироку погіршенням становища обвинуваченого.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» передбачено, що визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочину (ст..12 КК України), а також з його конкретних обставин та наслідків, що настали.

Також, відповідно до роз`яснень Верховного Суду України щодо однакового і правильного застосування положень статті 75 КК України, які містяться в абз. 2 п.9 вищезазначеної постанови пленуму Верховного Суду України, рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Також, відповідно до ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне ї достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд, відповідно до ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого та наявність обставини, що пом`якшує покарання.

При призначенні обвинуваченому покарання із застосуванням ст..75 КК України судом враховано, що ОСОБА_6 раніше не судимий, за місцем проживання характеризується задовільно, одружений, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, під час вчинення злочину ознак сп`яніння не виявлено, поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, який викликав швидку допомогу та поліцію, добровільно відшкодував частину матеріальних збитків потерпілій на лікування у розмірі 20000 грн., намір обвинуваченого щомісячно до одужання сплачувати потерпілій шкоду у розмірі 2000 грн., оскільки не має матеріальної можливості сплачувати її в більшому розмірі.

Згідно досудової доповіді від 11.09.2017 року Бахмутський міськрайонний відділ з питань пробації Південно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України вважає, що ймовірність вчинення повторного кримінального правопорушення є низькою, зважаючи на невелику кількість криміногенних факторів за результатами оцінки. Виправлення особи можливе без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк, а ризик для суспільства є незначним.

Відповідно до ст. 368 КПК України, суд ухвалюючи вирок щодо ОСОБА_6 правомірно прийняв до відома вказану досудову доповідь з інформацією про соціальну-психологічну характеристику обвинуваченого з огляду на те, що визначеній у ній висновок узгоджується не тільки з особистістю обвинуваченого, але й з сукупністю обставин справи.

Крім того, колегія суддів бере до уваги таку правову позицію, зазначену в постанові ВСУ від 14.04.2016 року. Україна є правовою державою (стаття 1 Конституції України). Відповідно до частини першої статті 8 Основного Закону України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора та від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі про призначення судом більш м`якого покарання. Так, у рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що порання має бути перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадські і політичні права 1966року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти, згідно зх. частиною першою статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України.

Згідно з частиною другою статті 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених. а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості.

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілого. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

За таких підстав, колегія судді вважає покарання, призначене ОСОБА_6 справедливим.

Не підлягає задоволенню апеляційні вимоги щодо виключення обставину, що пом`якшує покарання - щирого каяття.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку «щире каяття» не носило формального характеру.

Так, Верховний Суд (постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22.03.2018 р. у справі № 759/7784/15-к) роз`яснив, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. В матеріалах справи наявні дані на підтвердження того, що обвинувачений фактично визнав свою провину, частково відшкодував збитки потерпілій, оплатив лікування, має намір щомісячно до одужання сплачувати потерпілій шкоду у розмірі 2000 грн.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково, а вирок суду зміні.

Керуючись статтями ст.ст. 404-405, 407, 409, 413, 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 грудня 2017 року змінити.

Вважати засудженим ОСОБА_6 за вироком Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 грудня 2017 року за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання, якщо він протягом іспитового строку, тривалістю 2 /два/ роки, не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В решті вирок залишити без змін.

На ухвалу сторони можуть подати касаційні скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення цієї ухвали.

Судді: