Дата документу Справа № 311/3689/16-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/960/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 311/3689/16-к Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.185 ч.2 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 вересня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника адвоката ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0002501, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Василівського районного суду Запорізької області від 13 березня 2017 року відносно
ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Василівка Запорізької області, громадянина України, не працюючого, інваліда ІІІ групи, не одруженого, на утриманні малолітніх та неповнолітніх дітей не має, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 11.08.2016 року Василівським районним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 185 КК України до 2-х років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнений з випробувальним терміном 1 рік. Судимість в установленому законом порядку не знята та не погашена,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

в с т а н о в и л а:
вироком Василівського районного суду Запорізької області від 13 березня 2017 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 2-х років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, частково приєднано не відбуту частину покарання призначеного за вироком Василівського районного суду Запорізької області від 11 серпня 2016 року та остаточно ОСОБА_7 призначено до відбування покарання у вигляді 2-х років 4-х місяців позбавлення волі.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 у вигляді домашнього арешту залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту його затримання.

Вирішена доля речових доказів.
Згідно вироку суду першої інстанції, 12.11.2016 року приблизно о 23 годині 20 хвилин ОСОБА_7 , знаходячись у своєї матері ОСОБА_9 у домоволодінні, розташованому по АДРЕСА_1 , керуючись раптово виниклим прямим умислом на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, з полиці шафи, розташованої у кімнаті, шляхом вільного доступу, таємно, повторно, викрав мобільний телефон «NOKIA RM-1134» у корпусі чорного кольору, вартістю 340 гривень 00 копійок, який належить ОСОБА_10 .

Кримінальним правопорушенням завдано майнову шкоду потерпілому ОСОБА_10 на суму 340 гривень, яка відшкодована йому в повному обсязі, шляхом повернення викраденого майна працівниками поліції. Цивільний позов потерпілим ОСОБА_10 не заявлено.

В апеляційній скарзі захисник, не оспорюючи правової кваліфікації скоєного ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, вважає, що призначене судом покарання у вигляді 2-х років 4-х місяців позбавлення волі є занадто суворим, таким, що не відповідає тяжкості скоєного, його відношення до скоєного та характеристики як особистості і громадянина. Зазначає, що ОСОБА_7 щиро розкаявся в скоєному, має постійне місце проживання, за яким позитивно характеризується, тимчасово не працює, є інвалідом 3 групи, потерпілому повернуто викрадений мобільний телефон.

На підставі викладеного, просить вирок суду першої інстанції змінити та призначити ОСОБА_7 за скоєне менш суворіше покарання.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: обвинуваченого ОСОБА_7 , зокрема і в останньому слові; захисника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу; прокурора, який просив вирок суду першої інстанції залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Винуватість ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, вказаних у вироку суду першої інстанції, підтверджується показаннями обвинуваченого в судовому засіданні, де він повністю визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, а тому, враховуючи позицію обвинуваченого та відсутність заперечень з боку інших учасників судового провадження, місцевий суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин провадження, які ніким не заперечувалися, у тому числі, і обвинуваченим.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, встановлені і вказані обставини у обвинувальному вироку, відповідають фактичним обставинам провадження, які згодом суд поклав у основу вироку, та є вмотивованими і обґрунтованими.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обсяг і доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 185 КК України, як крадіжка (таємне викрадення чужого майна), вчинена повторно.
Оскільки ці висновки ґрунтуються на обставинах подій, які сторонами провадження не оспорюються, тому дані обставини, у відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, перевірці в апеляційній інстанції не підлягають.

Порушень ст.ст. 349, 370 КПК України щодо обґрунтованості і вмотивованості винуватості ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення у вироку суду, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Призначення покарання носить індивідуальний характер, і його вид, розмір визначається з урахуванням положень зазначеного закону.
Вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст. 12 КК України, відносяться до злочину середньої тяжкості. Судом також враховано характер і ступінь суспільної небезпеки, а також сукупність фактичних обставин, які його характеризують.

В якості обставин, пом`якшуючих покарання ОСОБА_7 суд зазначив його щире каяття та активне сприяння у розкритті злочину. Обтяжуючих покарання обставин судом не встановлено.

Також, судом враховані відомості, що характеризують особу винного, згідно яких останній за місцем проживання характеризується позитивно, не працює, є особою з ІІІ групою інвалідності, раніше судимий і вчинив новий злочин у період іспитового строку за вироком Василівського районного суду Запорізької області від 11.08.2016 року.

Встановлені судом першої інстанції як позитивні дані про особу обвинуваченого, так і пом`якшуючі обставини, на думку колегії суддів, навіть з урахуванням доводів захисника, наведених в апеляційній скарзі, не знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину у період іспитового строку за попереднім вироком, від відбування якого ОСОБА_7 було звільнено, що свідчить про суспільну небезпеку його особи. Таким чином, підстав для пом`якшення призначеного і так майже мінімального покарання немає.

Доводи апелянта зазначені в його апеляційній скарзі як підстави для пом`якшення призначеного покарання вже були прийняті до уваги судом першої інстанції і вважати їх обставинами, що можуть бути повторно застосовані для зменшення призначеного покарання, колегія суддів не вбачає.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів також вважає, що суд дійшов правильного висновку, що виправлення ОСОБА_7 неможливо досягти без ізоляції його від суспільства, а тому правильно обрав йому покарання у виді позбавлення волі, межі якого визначив, керуючись вимогами ст. 65 КК України. Підстав вважати надто суворим, призначене обвинуваченому покарання, яке є близьким до мінімального, колегія суддів не знаходить.

Призначене судом першої інстанції покарання, з яким згодна колегія суддів, відповідає принципам справедливості, індивідуалізації, необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого (підсудного), випливає з дотримання судом принципів «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.
Порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли бути підставою для безумовного скасування судового рішення, колегія суддів не встановила.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Василівського районного суду Запорізької області від 13 березня 2017 року відносно ОСОБА_7 , без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4