Справа № 530/1131/17
Номер провадження 1-кп/530/114/17
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, не одруженого, дітей на утриманні немає, не працює, освіта середня, раніше судимий:
19.01.2007 року Зіньківським р/с ст.ст. 309ч.1, 75 КК України 1 рік п/в, іспитовий строк 3 роки;
03.11.2008 року Зіньківським р/с ст.ст. 309 ч.2, 317ч.2, 70 ,71 КК України, 5 років 6 місяців п/в, конфіскація ? майна;
29.04.2014 року звільнений по відбуттю покарання.
27.04.2015 року Зіньківським р/с Полтавської обл. ст.ст. 263 ч.2, 75 КК України 1 один рік п/в, іспитовий строк 1 рік,
27.07.2017 року Зіньківським районним судом Полтавської області за ст.263 ч.1 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст.75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 1 рік,відданий до суду за ч.1 ст.263-1 КК України,-
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_4 , маючи не погашену та не зняту судимість, вчинив новий умисний злочин за наступних обставин: на початку квітня 2017 року, в обідню пору, більш точну дату та час встановити не представилося можливим, маючи умисел на незаконне виготовлення вогнепальної зброї, по місцю свого проживання в АДРЕСА_1 , шляхом приєднання до дерев`яної частини бруска металевої труби та виготовлення отвору для запалу, незаконно виготовив предмет за зовнішніми ознаками схожий на самопал, який незаконно в подальшому зберігав по місцю свого проживання.
16.06.2017 в ході проведення санкціонованого обшуку по місцю проживання ОСОБА_4 в АДРЕСА_1 , було виявлено та вилучено предмет зовні схожий на самопал, який згідно висновку судово-балістичної експертизи №1646 від 20.06.2017 року, являється вогнепальною зброєю, виготовленою по типу нестандартної дульнозарядної гладкоствольної зброї з гнотовим запаленням - простих одноствольних гладкоствольних однозарядних пістолетів, яка придатна для проведення пострілів комбінованим зарядом зі снарядом (снарядами) діаметром до 6,1 мм..
Таким чином, ОСОБА_4 вчинив дії, які виразилися у незаконному виготовленні вогнепальної зброї, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263-1 КК України.
Дане підтверджується сукупністю наступних доказів.
Надаючи оцінку доказам та вирішуючи питання щодо доведеності вини обвинуваченого у скоєнні даного кримінального правопорушення, судом перш за все враховано вимоги ст.ст. 28,62 Конституції України, ст. 370 КПК України, ст.ст. 3,13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини 1950 року, практику Європейського суду з прав людини, якими передбачено, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише національнимі європейським законодавством, як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства.
Відповідно до ч.4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 255 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатись на них.
Стаття 16-1 КПК України передбачає, що розгляд справ у судах відбувається на засадах змагальності.
Під час розгляду справи в суді, ОСОБА_4 , показав, що свою вину в інкримінуємому йому злочині визнав в повному обсязі, в повному обсязі визнав фактичні обставини справи. Будучи допитаним в судовому засіданні дав покази аналогічні описовій частині вироку. Просить суд призначити покарання згідно чинного законодавства.
Прокурор в судовому засіданні, в зв`язку з тим, що обвинувачений вину у вчиненому злочині визнав повністю за обставин викладених в обвинувальному акті, запропонував визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, за згодою учасників процесу, судом було визнано недоцільним дослідження показів свідків і інших доказів стосовно фактичних обставин справи, зібраних в ході дізнання та досудового слідства, так як вони правильно усвідомлюються обвинуваченим та іншими учасниками процесу і ніким не оспорюються.
Суд, за згодою всіх учасників судового провадження, обмежився допитом обвинуваченого, ОСОБА_4 ,а також дослідив матеріали, які характеризують ОСОБА_4 . Докази по справі не досліджувалися, в зв`язку з тим, що суд відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів, які ніким не оспорюються.
Відповідно до ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Відповідно до ч.4 ст.95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку передбаченому ст.225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Оцінивши докази у своїй сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, суд приходить до висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_4 ..
Органами досудового слідства, дії ОСОБА_4 кваліфіковано вірно.
Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.
Згідно вимог п.4 ч.1 ст.91 КПК України, однією з обставин, що підлягає доказуванню у кримінальному провадженні, є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. Згідно ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається, зокрема, на прокурора.
Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених в санкції статті Основної частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
У п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (із змінами) звернуто увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. При цьому, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 Рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд з прав людини вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
Обговорюючи питання про вид і міру покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_4 ,достатнє і необхідне для його виправлення і недопущення в подальшому скоєння ним злочинів, суд враховує, що він вину визнає повністю, активно сприяв розкриттю злочину, його майновий стан, і вважає ці обставини, такими що пом`якшують покарання.
Згідно зі ст.67 КК України обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_4 рецедив злочину.
У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.
Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно ч.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов"язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до ч.2 цієї статті Конвенції кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
З врахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року із змінами, внесеними згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 10.12.2004 року, №8 від 12.06.2009 року, №11 від 06.11.2009 року, що ОСОБА_4 ,раніше судимий, скоїв злочин передбачений ст. 263-1 ч 1 КК України, відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину; вчиненого злочину, характеру і розміру завданих збитків, суспільної небезпеки скоєного злочину, обставин справи та наслідків, а також особи ОСОБА_4 ,суд вважає, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів можливе без ізоляції від суспільства, а тому доцільно обрати йому покарання, передбачене чинним законодавством.
Дискреційні повноваження суду визнаються Європейським судом з прав людини, який у пункті 77 рішення в справі "Довженко проти України" від 12 квітня 2012 року зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.
З огляду на юридичну суть та зміст положень ст.ст.50,65 КК України, суд також вважає, що захід примусу відносно ОСОБА_4 ,внесе корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує негативні настанови та змусить його додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини.Саме таке покарання буде необхідним та достатнім для його виправлення.
З урахуванням того, що обвинувачений ОСОБА_4 ,був засуджений 27.07.2017 року Зіньківським районним судом Полтавської області за вчинення злочинів передбачених ч.1 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбуття покарання з іспитовим строком 1 рік, а даний злочин ним вчинено до винесення вироку 27.07.2017 р., остаточне покарання обвинуваченому ОСОБА_4 ,необхідно призначити за правилами ст.70 КК України.
Враховуючи обставини вчинення кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, ОСОБА_4 ,суд вбачає підстави для застосування до обвинуваченого при призначенні покарання ст. 75 КК України.
З обвинувального акту вбачається, що обвинуваченому ОСОБА_4 ,в ході досудового розслідування запобіжний захід не обрано. Будь-який інший запобіжний захід ОСОБА_4 не обирався під час судового розгляду даного кримінального провадження. Враховуючи ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, визначення судом покарання обвинуваченому ОСОБА_4 у виді позбавлення волі, а також з урахуванням даних про особу обвинуваченого, суд приходить до висновку про наявність ризику того, що обвинувачений до набрання вироком законної сили може переховуватися від суду, тому, з метою забезпечення виконання вироку є необхідним до набрання цим вироком законної сили обрати обвинуваченому запобіжний захід у вигляді особистого зобовязання. При цьому суд визначає, що даний запобіжний захід обрано саме з метою забезпечення виконання даного вироку суду та із зазначенням настання певної події - до набранням цим вироком законної сили, що у повному обсязі узгоджується з принципом юридичної визначеності, який є особливо важливим при позбавленні свободи та з принципом законності в цьому контексті (щодо процедури - п.54 рішення Європейського суду з прав людини від 23.09.1998 року у справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства»), стосується забезпечення передбачуваності застосування певного закону і не суперечитиме як п.74 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 року, так і положенням ч.1 ст.115 КПК України.
Згідно медичного висновку ОСОБА_4 практично здоровий (т.2 а.с.52).
Речові докази по справі: саморобну вогнепальну зброю, передано на зберігання до кімнати зберігання речових доказів Зіньківського відділення поліції Гадяцького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області.
Цивільний позов по справі не заявлено.
Судові витрати: відсутні.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368 - 371, 373-376, 380 КПК України, суд, -
ЗАСУДИВ:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263-1 КК України та призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі.
На підставі ст.70 КК України остаточним покаранням ОСОБА_4 за сукупністю злочинів шляхом частково складання - визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік 6 місяців.
Відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки:
- періодично з"являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Запобіжним заходом ОСОБА_4 обрати особисте зобов`язання до вступу вироку в законну силу.
Речові докази по справі: саморобну вогнепальну зброю, яку передано на зберігання до кімнати зберігання речових доказів Зіньківського відділення поліції Гадяцького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області знищити
Вирок може бути оскаржений через Зіньківський районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського
районного суду Полтавської області ОСОБА_1