У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"30" березня 2018 р. суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , перевіривши виконання вимог ст.380 КПК України за заявою заступника начальника Державної установи «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України про роз`яснення судового рішення, -
в с т а н о в и в:
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 16.11.2016 року /колегія суддів під головуванням судді ОСОБА_2 / ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визнано винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України та призначено їм покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією усього майна, що належить їм на праві власності. На підставі ч.5 ст.72 КК України ОСОБА_6 та ОСОБА_5 зараховано в строк відбування покарання останнім строк попереднього ув`язнення у межах даного кримінального провадження (період з 15 листопада 2015 року по строк приведення вироку до виконання з розрахунку 1 дню попереднього ув`язнення відповідають два дні позбавлення волі).
22.03.2018 року у провадження суду надійшла заява начальника Державної установи «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України ОСОБА_7 про роз`яснення вироку від 16.11.2016 року в частині застосування положень ч.5 ст.72 КК України.
Згідно положень ч.1 ст.380 КПК України, якщо судове рішення є незрозумілим, суд, який його ухвалив, за заявою учасника судового провадження чи органу виконання судового рішення, приватного виконавця ухвалою роз`яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його зміст.
У відповідності до положень ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
З норм ст.26 КПК України випливає, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що заява заявника за своєю суттю є сумнівною, а наявність останніх /сумнівів/ не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року, /ч.2 ст.8, ч.5 ст.9 КПК України/, а тому останнє, з урахуванням норм ч.6 ст.9, ст.7 КПК України, підлягає поверненню заявнику.
Також, суд звертає увагу на той факт, що заявник фактично піддає сумніву судове рішення, що є неприпустимим так, як відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади», судові рішення вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України» від 06.09.2005року, одним із основних аспектів принципу верховенства права є принцип правової впевненості, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь-яким іншим рішенням суду.
Таким чином, у даному випадку, суд не може піддавати сумніву вирок від 16.11.2016 року будь-яким іншим рішенням суду, у зв`язку з тим, що це прямо суперечать принципу правової впевненості, оскільки в такий спосіб заявниками фактично здійснюється процедура «апеляційного оскарження» рішення у спосіб, який не передбачений КПК України.
Вирок суду набрав законної сили та, згідно ст.533 КПК України, - це судове рішення є обов`язковим для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України, незалежно від їх відношення до нього.
Крім того, п.2 ч.2 ст.539 КПК України передбачено, що клопотання /подання/ про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок.
Як вбачається з заяви обвинувачені утримуються в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України, який не відноситься до територіальної юрисдикції Дніпровського районного суду м. Києва.
Також, виходячи з положень ч.4 ст.380 та ст.392 КПК України, дане судове рішення оскарженню не підлягає.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 22, 26, 369-372, 376, 380, 392 КПК України, суд,
у х в а л и в:
Заяву заступника начальника Державної установи «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України про роз`яснення судового рішення - повернути заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає. Повернення заяви не є перешкодою для повторного звернення до суду в порядку Кримінального процесуального Кодексу України.
Суддя: