УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 листопада 2017 року cлідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , представника власника майна ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 120 171 000 100 054 17,

у с т а н о в и в :
До Шевченківського районного суду м. Києва звернулась адвокат ОСОБА_5 з клопотанням про скасування арешту майна ОСОБА_4 .

На обґрунтування клопотання його ініціатор зазначив, що ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 20.06.2017 (справа № 752/12454/17) у кримінальному провадженні № 120 171 000 100 054 17 накладений арешт на мобільний телефон «Самсунг» ІМЕІ-1: НОМЕР_1 , ІМЕІ-2 НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_4 .

Вважаючи, що у подальшому застосуванні вказаного заходу забезпечення кримінального провадження потреба відсутня, оскільки мобільний телефон доказового значення не має, представник власника майна просила скасувати його арешт.

У судовому засіданні представник власника майна клопотання підтримала та просила його задовольнити з наведених у ньому підстав.

Прокурор відділу прокуратури м. Києва ОСОБА_3 не заперечував проти скасування арешту з огляду на те, що на теперішній час відпала потреба у збереженні зазначеного заходу, оскільки наведений мобільний телефон значення для встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення не має.

Слідчий суддя, заслухавши думки представника власника майна, прокурора, дослідивши надані документи, дійшов висновку про таке.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Наведена конституційна норма гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими частинами якого є володіння, користування та розпорядження об`єктом власності, можливе виключно у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами.

Отже, накладення арешту на об`єкт права власності є позбавленням його власника можливості на власний розсуд користуватися та розпоряджатися таким майном, що є тотожним позбавленню права власності.

Практичне застосування встановленої Конституцією України гарантії охорони власності, доводить, що обмеження права будь-якої особи (фізичної або юридичної) розпорядження належним їй майном без достатніх підстав є протиправним.

Підстави та порядок встановлення тимчасового обмеження прав особи щодо реалізації нею усієї сукупності або ж окремих складових частин права власності під час досудового розслідування визначені кримінальним процесуальним законодавством.

З вищеназваною конституційною нормою кореспондуються положення ст. 2 Кримінального процесуального кодексу України, якою до завдань кримінального провадження, з-поміж іншого, віднесена також охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення того, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.

У контексті клопотання, що розглядається слідчим суддею, має бути надана оцінка правомірності суттєвого обмеження власника можливості реалізації ним усієї повноти, тобто усіх складових права власності.

Главою 2 КПК встановлені засади, тобто основоположні принципи кримінального провадження до яких, серед інших, віднесені верховенство права (ст. 8 КПК), законність (ст. 9 КПК), недоторканність права власності (ст. 16).

Так, кримінальним процесуальним законом наголошено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кримінальне процесуальне законодавство України повинно застосовуватися з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У силу ст. 16 КПК позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК.

Сукупність наведених норм кримінального провадження, їх внутрішній, змістовний зв`язок між собою свідчить, що будь-яка процесуальна дія слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, вчинена під час досудового розслідування, має відповідати вищевказаним засадам, як за своєю суттю, так і за формою реалізації, тобто процедурою застосування.

Процесуальним законом визначено, що обов`язок здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні покладається на слідчого суддю.

Таким чином, саме слідчий суддя шляхом застосування своїх повноважень має забезпечити дотримання закону усіма учасниками кримінального провадження, а також зобов`язаний вживати передбачені законом заходи для поновлення порушених під час досудового розслідування прав та інтересів осіб.

Особливої актуальності та гостроти це питання набуває у відношенні здійснення судового контролю за діяльністю сторони обвинувачення, представники якої наділені значними можливостями застосування заходів примусового характеру.

Отже, слідчий суддя, виконуючи покладені на нього обов`язки, має запобігти зловживанню стороною обвинувачення її повноваженнями з метою збереження рівності сторін кримінального провадження та збалансованості їх прав.

Ухвалою слідчого судді від 20.06.2017(справа № 752/12454/17, провадження № 1-кс/752/4811/2017) задоволене клопотання слідчого та накладений арешт, зокрема, на мобільний телефон «Самсунг» ІМЕІ-1: НОМЕР_1 , ІМЕІ-2 НОМЕР_2 , вилучений 19.06.2017 під час проведення обшуку автомобіля «БМВ», реєстраційний номер НОМЕР_3 , який перебував у користуванні ОСОБА_4 .

Як вказано у рішенні слідчого судді, слідчий посилався на те, що вказаний мобільний телефон, який є власністю ОСОБА_4 , є засобом вчинення злочину, містить на собі сліди його вчинення, тобто у силу ст. 98 КПК є доказом у кримінальному провадженні.
Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається у випадках, зокрема, якщо слідчий або прокурор не доведуть, що може бути виконане завдання, для виконання якого вказані особи звертаються з відповідним клопотанням.

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове позбавлення права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно, з-поміж іншого, є доказом злочину.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

У силу ст. 98 КПК до речових доказів кримінальний процесуальний закон відносить, серед іншого, об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди.

Таким чином, завданням арешту майна у цьому випадку є забезпечення збереження певних предметів не як об`єктів права власності, а саме як речових доказів, тобто таких, що зберегли на собі сліди злочину або є безпосередніми носіями інформації про обставини вчинення злочину.

Досліджуючи питання, чи може бути арештований мобільний телефон доказом у кримінальному провадженні, слідчий суддя враховує, що віднесення певних матеріальних об`єктів до речових доказів безпосередньо пов`язане з складом кримінального правопорушення, за яким здійснюється досудове розслідування.

Отже, такі докази мають бути належними, тобто відповідно до ст. 85 КПК прямо чи непрямо підтверджувати існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні за конкретною статтею Кримінального кодексу України.

Кримінальне провадження № 120 171 000 100 054 17 здійснюється за фактом несанкціонованого втручання гр. ОСОБА_6 у роботу електронно-обчислювальних машин автоматизованих систем, а саме роботу банкомату ПАТ «Перший український міжнародний банк», ініціювавши такими діями видачу грошових коштів у сумі 396 000 грн.

Водночас, з пояснень представника власника майна, які прокурорм не спростовані, вбачається, що мобільний телефон ОСОБА_4 , на поверненні якого наполягає заявник, відомостей про обставини вчиненого не містить, отже не може бути доказом у кримінальному провадженні.
Згідно з ч. 1 ст.174 КПК арешт майна може бути скасований у разі, коли буде доведено, що у подальшому застосуванні даного заходу відпала потреба чи такий застосований необґрунтовано.

Отже, вищенаведене доводить, що на теперішній час потреба у застосуванні вказаного заходу забезпечення кримінального провадження відсутня, оскільки подальше перебування майна під арештом не відповідає наведеній у ст. 170 КПК меті та завданню його застосування, чим продовжується порушення права власності ОСОБА_4 , що вимагає від слідчого судді прийняття рішення, яке б усунуло спричинені негативні наслідки та відновило у повному обсязі права вказаної особи.

Таким чином, клопотання представника власника майна підлягає задоволенню.

Враховуючи наведене, керуючись ст. 2, 8, 9, 16, 85, 98, 132, 170, 174 КПК України, слідчий суддя

у х в а л и в :
Клопотання адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 задовольнити.
Арешт, накладений 20.06.2017 ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва (справа № 752/12454/17, провадження № 1-кс/752/4811/2017) на мобільний телефон «Самсунг» ІМЕІ-1: НОМЕР_1 , ІМЕІ-2 НОМЕР_2 , вилучений 19.06.2017 під час проведення обшуку автомобіля «БМВ», реєстраційний номер НОМЕР_3 , у кримінальному провадженні № 120 171 000 100 054 17 скасувати.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1