Постанова
Іменем України
03 квітня 2018 року

м. Київ
справа № 202/1702/16-к
провадження № 51-2141км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001221, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Дмухайлівки Магдалинівського району Дніпропетровської області, жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 03 жовтня 2016 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.
Постановлено із засудженого ОСОБА_6 стягнути: на користь потерпілої ОСОБА_7 500000 грн на відшкодування моральної шкоди; у дохід держави 491 грн 04 коп та 1227 грн 60 коп процесуальних витрат.
Вироком установлено, що ОСОБА_6 30 грудня 2015 року приблизно о 19:00, керуючи автомобілем «Renault 19», р/н НОМЕР_1 , порушив вимоги пунктів 1.3, 1.5, 2.3б, 12.3 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого в районі опори електропередач № 77 на просп. Слобожанському в м. Дніпрі смертельно травмував пішохода ОСОБА_8 , який перетинав проїзну частину дороги.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від

09 лютого 2017 року вирок щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 порушує питання про зміну постановлених щодо нього судових рішень, призначення покарання із застосуванням ст. 75 КК та зменшення розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з нього на користь потерпілої.
На обґрунтування своїх вимог засуджений зазначає, що, призначаючи йому покарання у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально, судом не враховано пом`якшуючих покарання обставин, даних про його особу, а також і того, що пішохід ОСОБА_8 теж порушив ПДР. ОСОБА_6 також вказує, що в порушення вимог п. 2 ч. 4 ст. 374 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) у резолютивній частині вироку не зазначено порядку отримання копії вироку.

Позиції учасників судового провадження

Засуджений ОСОБА_6 у режимі відеоконференції підтримав касаційну скаргу.

Прокурор вважала, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, а судові рішення щодо ОСОБА_6 мають бути залишені без зміни.

Мотиви суду

Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При цьому згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновку місцевого суду щодо доведеності вини у вчиненні інкримінованого злочину та кваліфікацію дій за ч. 2 ст. 286 КК у касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 не оспорює.

Разом із тим, перевіряючи правильність судових рішень, постановлених щодо ОСОБА_6 , з огляду на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність та дотримання вимог кримінального процесуального закону, Суд вважає, що суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 370 КПК обґрунтував обвинувальний вирок належними, допустимими та достовірними доказами, які було розглянуто в судовому засіданні й оцінено в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку згідно з вимогами ст. 94 КПК.

Кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК є правильною.
Відповідно до ст. 412 КПК істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. При цьому судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено з порушеннями, зазначеними в ч. 2 вказаної статті. Таких порушень у кримінальній справі щодо ОСОБА_6 . Суд не встановив.
Незазначення в резолютивній частині вироку порядку отримання його копії, на що посилається засуджений в касаційній скарзі, не є істотним порушенням вимог КПК у розумінні ст. 412 цього Кодексу, оскільки жодним чином не вплинуло на правильність судового рішення. Крім того, як видно з матеріалів справи, засуджений ОСОБА_6 отримав копію вироку 03 жовтня 2016 року (в день ухвалення судового рішення), про що свідчить його розписка (т. 1, а.с. 206).
Що стосується призначеного засудженому ОСОБА_6 покарання, то воно призначено відповідно до вимог ст. 65 КК у межах, установлених у санкції частини статті Особливої частини КК, яка передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини КК, із врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, даних про особу винного, а також відсутності обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Так, при призначенні покарання суд врахував, що засуджений вчинив хоча і з необережності, проте тяжкий злочин внаслідок ДТП, яке сталося з вини ОСОБА_6 , загинула людина. Разом із тим, з урахуванням того, що ОСОБА_6 позитивно характеризується, раніше не судимий, суд призначив йому покарання, близьке до мінімальної межі санкції за вчинений злочин.
Таким чином, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання за своїм видом і розміром відповідає його меті, визначеній ст. 50 КК.
За правилами ст. 75 КК якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Колегія суддів не вбачає підстав для призначення засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК, оскільки у справі не встановлено обставин, за яких можливе звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням.
Доводи засудженого в касаційній скарзі про те, що пішохід ОСОБА_8 теж порушив ПДР, але суд залишив це поза увагою, не можуть бути прийнятними, оскільки такої обставини під час судового розгляду у справі не встановлено, а повноваження для її констатації судом касаційної інстанції, ураховуючи вимоги ч. 1 ст. 433 КПК, відсутні.
Заявлений у справі цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 вирішено відповідно до вимог закону.
При визначенні розміру моральної шкоди судом ураховано фізичні та моральні страждання потерпілої, характер дій засудженого, а також конкретні обставини справи. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд також урахував вимоги розумності та справедливості.
Колегія суддів не вбачає підстав для зміни вироку в цій частині.
Апеляційний суд, як убачається зі змісту ухвали від 09 лютого 2017 року, ретельно перевірив усі доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 , зокрема щодо суворості призначеного засудженому покарання та незгоди із розміром моральної шкоди, і дав мотивовану відповідь на них, зазначивши, з яких підстав цю апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Таким чином, Суд не має підстав вважати рішення судів першої та апеляційної інстанцій такими, що суперечать нормам процесуального права щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення.
Інших доводів стосовно незаконності судових рішень, які могли би бути безумовними підставами для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_6 не містить.Тому Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення.
Враховуючи викладене, керуючись п. 4 параграфа 3 «Перехідні положення» розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 03 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3