Ухвала
іменем україни
19 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши в судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0013193 за касаційною скаргою прокурора, котрий приймав участь під час розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2017 року,

за участю:
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
в с т а н о в и л а:
вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 12 січня 2017 року

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця
та мешканця АДРЕСА_1 ,
громадянина України, раніше судимого вироком
Дніпровського районного суду м. Києва від 19 червня
2014 року за частиною 1 статті 185 КК України до
покарання у виді штрафу в розмірі 50
неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що
становить 850 грн,

засуджено за частиною 3 статті 185 КК України на 3 роки позбавлення волі.
На підставі статті 72 КК України ОСОБА_8 в строк відбування покарання зараховано його попереднє ув`язнення, а саме з 31 серпня 2015 року по 23 листопада 2015 року та з 23 грудня 2016 року по 12 січня 2017 року, включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Згідно з вироком, ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за те, що ОСОБА_10 , 30 серпня 2015 року о 20 годині 00 хвилин, перебуваючи біля магазину «Фора» по вул. Будівельників в м. Києві, зустрівся зі своїм знайомим ОСОБА_11 та вступили у злочинну змову, направлену на таємне викрадення чужого майна з помешкань громадян та обернення його в свою користь.
Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, 31 серпня 2015 року о 00 годині 05 хвилин ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення, діючи за попередньою змовою групою осіб, а ОСОБА_11 ще й повторно, підійшли до будинку АДРЕСА_2 , де побачили відчинене вікно до квартири АДРЕСА_3 .

ОСОБА_12 , впевнившись в тому, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно, через вікно, незаконно проник до приміщення квартири АДРЕСА_4 . Перебуваючи в даній квартирі, ОСОБА_12 підійшов до вхідних дверей, де побачив ключ, який знаходився в дверях, відчинив вхідні двері квартири та двері під`їзду. Після цього до вказаної квартири, таємно, повторно, незаконно проник ОСОБА_13 .
Перебуваючи в приміщенні квартири АДРЕСА_3 , діючи за попередньою змовою групою осіб, ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , обшукавши її на предмет знаходження цінних речей, та таємно, а ОСОБА_11 ще й повторно, викрали чуже майно на загальну суму 10 360 грн, належного ОСОБА_14 , чим спричинили потерпілій матеріальних збитків на вказану суму.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2017 року вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 12 січня 2017 року щодо ОСОБА_9 змінено в частині призначеного покарання.
Ухвалено вважати ОСОБА_9 засудженим за частиною 3 статті 185 КК України на 3 роки позбавлення волі.

На підставі статті 75 КК України ОСОБА_11 звільнений від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку терміном на 3 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених статтею 76 цього Кодексу.

Ухвалено до негайного звільнення засудженого з-під варти в залі суду.

В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

У касаційній скарзі прокурор ставить вимогу про скасування ухвали суду апеляційної інстанції та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції. Посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Свої вимоги прокурор обґрунтовує безпідставністю та невмотивованістю застосування статті 75 КК України судом апеляційної інстанції при призначенні засудженому покарання.

Заслухавши суддю - доповідача, доводи прокурора, який підтримав касаційну скаргу, захисника, котрий заперечував проти задоволення касаційної скарги, обговоривши доводи касаційної скарги таперевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_15 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 185 КК України, кваліфікація його дій, розмір та вид призначеного покарання та дотримання статті 349 КПК України при дослідженні доказів в касаційній скарзі прокурором не оспорюються та не заперечуються.

Що стосується тверджень прокурора щодо безпідставно обраної форми відбування засудженим покарання, то колегія суддів вважає їх неспроможними.

Відповідно до статті 65 КК України при призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно з частиною 1 статті 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Так, суд першої інстанції, призначаючи засудженому покарання у виді 3 років позбавлення волі, враховував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжких, конкретні обставини кримінального правопорушення, дані про особу засудженого, котрий на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, працює не офіційно, є сиротою, раніше притягувався до кримінальної відповідальності, а також пом`якшуючу покарання обставину щире каяття та відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Суд першої інстанції вважав відсутність передумов для застосування статей 69, 69-1, 75 КК України з огляду на характер вчиненого кримінального правопорушення та його спосіб, що в своїй сукупності вказували суду на те, що тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та його особа з встановленими обставинами не можуть свідчити про його можливість виправлення без відбування покарання або за допомогою призначення більш м`якого покарання, у тому числі, враховуючи відсутність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості кримінального правопорушення.

З обраною судом першої інстанції формою відбування засудженим покарання суд апеляційної інстанції не погодився та вважав можливим виправлення та перевиховання засудженого в умовах суспільства.

Суд апеляційної інстанції вважав, що при обранні форми відбування засудженим покарання суд першої інстанції не врахував дані про особу засудженого, котрий раніше був засуджений за частиною 1 статті 185 КК України до покарання у виді штрафу, є сиротою, працював без оформлення трудових відносин, посередньо характеризується за місцем проживання.

Натомість суд апеляційної інстанції враховував встановлену судом першої інстанції обставину, що пом`якшує покарання щире каяття, відсутність обтяжуючих покарання обставин та обставини скасування судом апеляційної інстанції попереднього вироку щодо засудженого у цьому кримінальному провадженні, поведінку засудженого за півтора роки провадження, за які засуджений не притягувався до відповідальності, що вважав такими, що переконують у можливості засудженого бути звільненим від відбування покарання з випробуванням.

Наведені висновки суд апеляційної інстанції колегія суддів вважає переконливими та достатніми. Адже судом апеляційної інстанції надано оцінку обставинам, які впливають на визначення засудженому форми відбування покарання, у їх сукупності, разом з даними про особу засудженого та конкретними обставинами кримінального провадження.

Таким чином, форма відбування засудженим покарання визначена у відповідності до вимог статей 65, 75 КК України, є справедливою та виваженою. Натомість, визначена форма відбування засудженим покарання не є абсолютною, оскільки подальша його поведінка буде свідчити про його бажання стати на шлях виправлення та законом передбачені наслідки невиконання покладених на нього обов`язків або вчинення нового кримінального правопорушення.

Відтак, касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

На підставі наведеного та керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2017 року щодо засудженого ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, котрий приймав участь під час розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції без задоволення.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
С у д д і:

_____________________ _______________________ ____________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3