Справа № 520/8159/17
Провадження № 1-кп/520/263/18
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20.04.2018 року Київський районний суд м.Одеси:

ускладі: головуючого судді ОСОБА_1

з участю секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

потерпілої ОСОБА_4

представника потерпілої ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні, кримінальне провадження за №0004015 від 16.09.2016 року відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Одеси, громадянина України, українця, одруженого, з середньою освітою, приватного підприємця, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, обвинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого 1 ст.122 КК України,

Встановив:

12.09.2016 року в 15 годин 57 хвилин, ОСОБА_7 , знаходячись біля будинку №11-Б по провулку Достоєвського у м.Одесі поруч із припаркованим автомобілем «VolkswagenJetta» д/н НОМЕР_1 , під час суперечки із потерпілою ОСОБА_4 , що виникла на грунті неприязних відносин, пов`язаних з сімейним конфліктом, діючи умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_4 , умисно наніс три удари металевими дверима водія вказаного автомобіля по руці потерпілої, яка на той момент тримала руку в дверному отворі, а саме: умисно наніс удари по руці потерпілої відкриваючи і зачиняючи двері автомобіля, тим самим спричинив потерпілій ОСОБА_4 тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому лівої променевої кістки в типовому місці та шиловидного відростку ліктьової кістки, яке згідно висновку експерта № 2968 від 31.10.2016 року відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я строком понад 21 день.

Своїми діями ОСОБА_7 скоїв злочин, передбачений ч. 1 ст. 122 КК України -умисне спричинення середньої тяжкості тілесного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 Кримінального кодексу України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я строком понад 21 день.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 з приводу його обвинувачення за ст.122ч.1 КК України, на протязі розгляду справи по суті давав різні покази суду, з яких видно, що вину за ст.122ч.1 КК України, він не визнає.

Пояснив суду, що на відеозапису, відтвореному у судовому засіданні обставин його спілкування 12.09.2016 року в 15 годин 57 хвилин відображені не всі обставини його спілкування з потерпілою, що було в цей день між ними. Потерпіла нападала на нього, ображала його, він її боявся. Коли вони разом з потерпілою знаходились біля автомобіля, а саме вона стояла між дверима і кузовом автомобіля, тримала в руці камінь і хотіла його вдарити, тому він вимушений був захищатися і дверима машини декілька разів, скільки саме разів він пояснити не може, умисно вдарив потерпілу з метою самозахисту. В той період часу у нього боліла шия, у нього були тілесні ушкодження, спричинені потерпілою раніше.

Він не мав намірів спричинити потерпілій тілесні ушкодження. Він вважає, що потерпіла від його дій не отримала тілесні ушкодження, а судово-медична експертиза проведена з порушенням законодавства і не може бути прийнята у якості доказу по справі.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_4 про стягнення з нього матеріальних збитків і моральної шкоди не визнає.

Просить суд його виправдати.

Незважаючи на різні версії обвинуваченого про обставини скоєння ним злочину, невизнання обвинуваченим своєї вини, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 , за викладених вище обставин, у вчиненні ним злочину передбаченого ч.1 ст.122 КК України, в умисному спричиненні потерпілій тілесного ушкодження середньої тяжкості, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 Кримінального кодексу України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я строком понад 21 день, підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме показаннями потерпілої, свідків і усією сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів, які узгоджуються між собою та не викликають у суду жодних сумнівів у своїй належності, достовірності та допустимості.

Потерпіла ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з обвинуваченим ОСОБА_7 , однак з травня 2016 року вони разом не проживали, оскільки між ними були конфліктні ситуації. Коли вона була на 5 місяці вагітності ОСОБА_7 її умисно вдарив.

У вересні 2016 року вона народила дитину. ОСОБА_7 відвідував її та дитину у пологовому будинку, запропонував платити їй 100 доларів США на місяць, щоб вона жила в орендованій квартирі, але вона відмовилась. 12.09.2016 року ОСОБА_7 на своєму автомобілі забрав її разом з дитиною та повіз їх на прогулянку, після чого привіз їх додому, де вона в будинку постійно проживає разом зі своєю мамою.

Коли обвинувачений припаркував автомобіль біля будинку і вона вийшла з автомобіля, ОСОБА_7 умисно в автомобілі заблокував пасажирські двері, з метою не віддати їй дитину, дитина знаходилася в люльці в салоні автомобіля, а в той час на вулиці була спека. Вона налякалась, що обвинувачений може викрасти дитину, оскільки ще до народження дитини він неодноразово погрожував їй та її батькові, що забере від них дитину і вимагав від неї, щоб вона віддала йому дитину. Тому, вона підійшла до лівих передніх дверей автомобіля, які були відкриті, щоб з салону автомобіля забрати дитину, якій було шість днів від народження. Щоб забрати дитину вона в отвір дверей просунула ліву руку і таким чином намагалася з салону автомобіля забрати свою дитину. Але обвинувачений, з метою не віддати їй дитину, відштовхуючи її руками, умисно дверима автомобіля наносив їй удари, вдаряючи її дверима по її руці, а всього обвинувачений умисно наніс їй 4 удари дверима автомобіля, достовірно знаючи, оскільки бачив, що умисно спричиняє шкоду її здоров`ю. Таким чином обвинувачений хотів заставити її залишити дитину в салоні автомобіля.

Від умисно спричинених обвинуваченим їй тілесних ушкоджень в неї відразу повисла рука, оскільки від удару рука була зламана. Однак, ОСОБА_7 не зупинився на цьому, а продовжував умисно наносити їй удари по руці, відкриваючи та зачиняючи двері автомобіля 4 рази. В момент нанесення ударів обвинувачений добре бачив, тому він розумів, що він умисно причиняє їй біль і таким чином умисно спричинює їй тілесні ушкодження, оскільки вона знаходилася в отворі між дверима і салоном автомобіля, обвинувачений свідомо, тому умисно, бив дверима автомобіля по руці.

Вона вважає, що у ОСОБА_7 є садистські нахили, тому він таким чином умисно спричинив їй тілесні ушкодження і, таким чином так жорстоко поступив з нею в той період часу коли вона була в після родовому стані, після важких пологів, при яких їй було проведена гінекологічна хірургічна операція, їй були накладені шви, до зняття яких їй було заборонено і протипоказано активний рух та знаходитись в сидячому положенні, про що було відомо обвинуваченому. Коли вона присіла в салон автомобіля обвинувачений, виясняючи відношення з нею, умисно вдарив її рукою в груди та сів на неї зверху, притиснувши її силою до сидіння автомобіля, чим спричинив їй сильний фізичний біль, враховуючи, що у неї були хірургічні шви.

Тілесні ушкодження обвинуваченому вона не спричиняла, зовсім жодного разу не вдарила обвинуваченого. В руках ніяких предметів, в тому числі каменя, в неї не було. Покази обвинуваченого в суді про зазначені обставини є неправдивими. Вона вважає, що таким чином обвинувачений хоче уникнути відповідальності. На відеозапису, дослідженому судом, всі обставини скоєння злочину відносно неї відображені правильно, тому що відеозаписом зафіксовані саме ті події, які відбувались між нею та обвинуваченим.

Потерпіла в судовому засіданні цивільний позов про стягнення з ОСОБА_7 матеріальних збитків у сумі 48500 гривень і моральної шкоди в сумі 110 000 гривень підтримує, просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що потерпіла являється її донькою. Орловський являється чоловіком її доньки, який разом зі своєю матір`ю вигнали її доньку з місця проживання в той час коли потерпіла була в стані вагітності і вона була вимушена переїхати жити до неї. З пологового будинку доньку з дитиною забирала вона так як ОСОБА_9 не приїхав до пологового будинку. Між її донькою і ОСОБА_9 і раніше відбувались конфлікти, коли донька проживала разом з ОСОБА_9 були випадки коли донька приїжджала до неї з синцями на її тілі на обличчі і пояснювала, що її бив обвинувачений.

12 вересня 2016 року близько 16 годин їй зателефонувала донька і повідомила, що ОСОБА_9 на своєму автомобілі привіз її разом з дитиною додому і між ними виник конфлікт. Орловський зачинив дитину в салоні автомашини і не віддавав дитину, дитині в той час було тільки шість днів від народження, на вулиці було дуже жарко, тому потерпіла вимушено намагалась забрати дитину з салону автомобіля. Обвинувачений ОСОБА_9 , в цей час, умисно, декілька разів дверима автомобіля ударив потерпілу по руці і таким способом умисно зламав їй руку, потім віддав дитину, залишив потерпілу одну на вулиці з поломаною рукою та дитиною шість днів від народження і поїхав, не надавши потерпілій зовсім ніякої медичної допомоги, не викликав медичну допомогу, а залишив її в небезпеці з маленькою дитиною.

12.09.2016 року в 17 годин 30 хвилин вона побачила свою доньку потерпілу у лікаря-травматолога.

Після отримання травми рука у її доньки майже два місяці знаходилась у гіпсі, донька проходила лікування, вони витрачали кошти на лікування. Оскільки у доньки була маленька дитина, вони вимушені були найняти няню для дитини, так як донька з травмованою рукою у гіпсі не могла обслуговувати дитину. Крім того, після знущання обвинуваченого над її донькою та дитиною у доньки як у потерпілої була депресія, вони звертались до психолога за допомогою.

Побиття її доньки обвинуваченим було зафіксовано відеозаписом який вони надали як відеозапис на диску працівникам поліції. Вона дивилась відеозапис на якому чітко відображено всі умисні дії обвинуваченого щодо потерпілої, з якого видно, що ОСОБА_9 навмисно наносить удари її доньці, а також видно, що після отриманих ударів потерпіла скорчилася від болю.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона являється тіткою потерпілої ОСОБА_4 12.09.2016 року зранку вона бачила потерпілу, потім їй зателефонувала її сестра мати потерпілої ОСОБА_4 і попросила приїхати до потерпілої. Коли вона прибула за місцем проживання потерпілої, то побачила потерпілу на вулиці з дитиною на руках, одна рука у неї висіла і почала синіти. Вони поїхали до лікарні, зробили знімок, рука у потерпілої була зламана у двох місцях. Потерпіла їй розповіла, що обвинувачений не віддавав їй дитину з салону автомашини і умисно вдарив її у груди, штовхав її і умисно наніс дверима автомобіля вдарив її по руці, в той час, коли вона намагалася забрати дитину з салону автомобіля.

Вона бачила відеозапис, на якому впізнала потерпілу і обвинуваченого, бачила, що все, що їй розповіла потерпіла підтвердилось відеозаписом.

Вина ОСОБА_7 також підтверджується наданими стороною обвинувачення доказами по кримінальному провадженню, дослідженими у судовому засіданні:

-Витягом з ЄРДР від 16.09.2016 року;

-Протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення ОСОБА_4 від 15.09.2017 року;

-Протоколом про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 07.07.2017 року, з якого вбачається, що обвинувачений з участю захисника ознайомлений зі всіма матеріалами досудового розслідування.

-Розпискою від 07.07.2017 року, згідно якої обвинувачений ОСОБА_7 і захисник ОСОБА_6 отримали копі обвинувального акту, реєстру матеріалів досудового розслідування та позовної заяви.

-Постановою про зміну правової кваліфікації кримінального правопорушення від 20.05.2017 року, з якої вбачається, що слідчим з урахуванням висновку експерта №2968 від 31.10.2016 року змінена правова кваліфікація кримінального правопорушення з ч.1ст.125 КК України на ч.1 ст.122 КК України;

-Постановою про визнання потерпілою від 22.05.2017 року, згідно якого ОСОБА_4 визнана потерпілою за ч.1 ст.122 КК України.

-Постановою про скасування постанови про закриття кримінального провадження від 10.05.2017 року, якою постанова слідчого СВ Київського ВП у м.Одесі про закриття кримінального провадження № №0004015 скасована, матеріали кримінального провадження направлені слідчому для організації досудового розслідування.

-Висновком експерта № 2968 від 31.10.2016 року, згідно якого у ОСОБА_4 виявлені тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому лівої променевої кістки в типовому місці та шиловидного відростку ліктьової кістки, яке згідно висновку відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я строком понад 21 день. Вказані тілесні ушкодження утворилися від ударної дії тупих предметів, якими могли бути руки, ноги, автомобільні двері та могли бути спричинені 12.09.2016 року.

-Протоколом огляду предмету від 14.06.2017 року з фото таблицею, згідно якого оглянутий ДВД диск і відеозаписом.

-Постановою про визнання та залучення речових доказів від 14.06.2017 року, згідно якої до матеріалів кримінального провадження долучений ДВД диск з відеозаписом.

З відтвореного у судовому засіданні відеозапису від 12.09.2016 року вбачається, що обвинувачений, діючи умисно, передніми лівими дверима автомобіля, три рази відкриваючи та закриваючи двері автомобіля, достовірно знаючи, усвідомлюючи, оскільки бачив, що потерпіла тримає руку в районі відкритої двері, умисно наносить потерпілій три удари дверима автомобіля в короткий період часу, закриваючи та відкриваючи металеві двері автомобіля ударяє по руці потерпілої, чим обвинувачений умисно спричинив потерпілій тілесні ушкодження середньої тяжкості.

На підставі досліджених судом доказів, суд приходить до висновку про те, що в такій ситуації обвинувачений усвідомлював та розумів наслідки від своїх протиправних умисних дій щодо потерпілої, а саме обвинувачений бачив та розумів, що від умисних його дій потерпілій завдані тілесні ушкодження.

При цьому обвинувачений не прийняв ніяких заходів з метою надати медичну допомогу потерпілій, яка являється його законною дружино і є матір`ю його новонародженої дитини, при цьому бачив, що потерпіла має тілесні ушкодження від його дій, залишив потерпілу на вулиці зі зламаною рукою з маленькою дитиною на руках, тим самим проявляючи жорстоке ставлення до потерпілої.

При таких встановлених судом обставинах, суд вважає, що зазначена поведінка обвинуваченого характеризує його негативно та характеризує його байдуже ставлення до скоєного ним умисного злочину.

У зв`язку з чим, з урахуванням встановлених судом обставин суд вважає, що такі дії обвинуваченого свідчать про те, що обвинувачений, бажав і свідомо допускав настання наслідків від його дій і діяв обвинувачений з прямим умислом.

В діях обвинуваченого судом встановлений причинний зв`язок між умисними його діями і наслідками, які наступили від його умисних дій, тобто спричинення потерпілій тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Згідно ст.24 КК України злочин визнається скоєним умисно, якщо особа, яка його скоїла, усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання, а також коли особа передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча і не бажала, але свідомо припускала їх настання.

Згідно ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК України порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Суд, дотримуючись принципу змагальності сторін передбачений ст.7, ст.22 КПК України, забезпечив всім учасникам судового провадження рівні права, дослідив та перевірив докази надані суду.

Доводи сторони захисту про те, що висновок судово-медичної експертизи № 2968 від 31.10.2016 року та диск відеозапису є недопустимими доказами судом належним чином ретельно перевірені в судовому засіданні.

Судом не встановлено правових підстав для визнання наданих суду доказів не допустимими.

При цьому судом врахована позиція Верховного суду, викладена у Постанові Касаційного кримінального суду від 15.02.2018 року у справі № 357/14462/14 к, згідно якого якість змісту процесуальних документів, складених під час досудового розслідування, не може бути підставою для визнання доказів недопустимими.

Дослідивши письмові докази по справі, вислухавши показання потерпілої та свідків, суд приходить до висновку, що потерпіла дала суду послідовні покази з приводу скоєного злочину проти неї, які підтверджуються дослідженими судом доказами по справі, які повністю підтверджують вину обвинуваченого в умисному спричиненні середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Тому, суд визнає пояснення в суді потерпілої об`єктивними, достовірними показами по справі і вважає такі покази правдивими.

Суд належним чином перевірив доводи обвинуваченого про те, що він спричинив потерпілій тілесні ушкодження не умисно, захищаючись від дій потерпілої, суд критично ставиться до таких стверджень обвинуваченого, оскільки вони спростовані дослідженими судом доказами по справі, тому суд вважає таку позицію обвинуваченого спробою уникнути кримінальної відповідальності за скоєний злочин, а також свідчать про відсутність у обвинувачених каяття у вчиненні злочину.

Оцінюючи досліджені судом докази, суд приходить до висновку, що всі досліджені докази є належними, оскільки підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, допустимі, оскільки отримані в порядку встановленому КПК України, достовірні, оскільки фактичні дані, отримані з цих доказів не спростовані жодним іншим доказом, наданим сторонами кримінального провадження.

Всі зазначені докази у своїй сукупності та взаємозв`язку не містять суперечностей, доповнюють один одного і дають можливість суду прийти до однозначного висновку про те, що вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину знайшла своє підтвердження.

Виходячи із сукупності всіх встановлених обставин події, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, приходить до висновку, що по справі надано суду достатньо доказів у вчиненні обвинуваченим злочину за ч.1 ст.122 КК України.

Суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст.122 КК України за кваліфікуючими ознаками умисне спричинення середньої тяжкості тілесного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 Кримінального кодексу України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я строком понад 21 день.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд враховує, що обставин, які обтяжують покарання відповідно до ст.67 КК України не встановлено.

Обставин, що пом`якшують покарання згідно ст.66 КК України судом не встановлено.

Відповідно до ст. 65 КК України та Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами покарання" під час призначення покарання у кожному конкретному випадку суд має суворо додержуватися вимог норм закону стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через це реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Згідно ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Згідно ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне та достатнє для їївиправлення та попередження нових злочинів. Суд призначаючи покарання зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненного злочину, дані про особу винного та обставини справи, які пом`якшують і обтяжують покарання.

Так, вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд враховує характер та ступінь тяжкості вчиненного кримінального правопорушення, фактичні обставини справи, вчинення обвинуваченим злочину проти здоров`я особи, який згідно зі ст.12 КК України є злочином середньої тяжкості.

Суд не вбачає правових підстав для визнання поведінки обвинуваченого ОСОБА_7 такою, що свідчить про його щире каяття.

При цьому, враховуючи суспільну небезпеку вчиненого, характер умисного злочину, наслідки вчинення злочину, особу обвинуваченого, відсутність каяття у скоєнні злочину, враховуючи принцип індивідуалізації призначення покарання, що обвинувачений скоїв умисний злочин, суд приходить до висновку про неможливість виправлення обвинуваченого без його ізоляції від суспільства, та вважає необхідним призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.1 статті 122 КК України.

Суд розглянув заявлений цивільний позов потерпілої ОСОБА_4 про стягнення матеріальної шкоди в межах заявлених позовних вимог, створивши учасникам процессу усі необхідні умови для надання, витребування доказів, користуючись принципом змагальності сторін.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести тіобставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.64 ЦПК України письмовими доказами є будь які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 надала суду письмові докази на підтвердження заподіяних їй матеріальних збитків.

Позивачем не доведені суду витрати на сплату судового збору в сумі 551 грн. 50 коп., тому цивільний позов у цій частині задоволенню не підлягає.

Також згідно наданої квітанціїї ПАТ «Приватбанк» ОСОБА_11 отримала від банку страхове відшкодування в сумі 2500 грн. Ствердження ОСОБА_11 про необхідність повернення банку отриманої страхової виплати документально не підтверджені потерпілою, тому матеріальні збитки в цій частині суду не доведені.

Суд на підставі наданих позивачем письмових доказів та з урахуванням мінімальної заробітної плати в України на період скоєння злочину, приходить до висновку, що цивільний позов ОСОБА_11 в частині стягнення з обвинуваченого грошей в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, а саме витрат на оплату послуг няні і психолога, підлягають частковому задоволенню: на оплату послуг психолога в сумі 14000 грн., на оплату послуг няні в сумі 1600 грн.

Суд вважає, що позивач частково довів суду ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, тому враховуючи вищевикладене позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди підлягають частковому задоволенню.

Одночасно, потерпіла ОСОБА_4 подала по справі цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди в сумі 110 000 грн. на її користь.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що по вині обвинуваченого їй було завдано середньої тяжкості тілесні ушкодження, що супроводжувалось постійним нервовим навантаженням, стресом та нестерпною біллю. Також, запаморочення, нервові переживання, стривоженість та дискомфорт відчувала в період реабілітації, відчувала страх за своє життя. Після накладення гіпсу був порушений сон, також вона була позбавлена можливості відчути всі радощі материнства у перші місяці життя її дитини.

Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України п.9 від 31.03.1995 №42 «Про судову практику по справам про стягнення моральної шкоди», розмір стягнення моральної шкоди, суд встановлює залежно від характеру страждань, які вчинені позивачу, характеру немайнових збитків і з врахуванням інших обставин.

При встановленні суми моральної шкоди, за вище вказаними позовними вимогами, за даним позовом суд враховує характер и ступінь, випробуваних потерпілим душевних і фізичних страждань, переживань, тяжкість вимушених змін в його житті.

Виходячи із вимог розумності та справедливості суд вважає, що позовні вимоги потерпілої про стягнення моральної шкоди в сумі 110 000 гривен підлягають частковому задоволенню в сумі 20 000 гривень на її користь.

Враховуючи, що згідно свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 ОСОБА_7 являється батьком малолітньої дитини, судом роз`яснено його право про застосування до нього ст. 1 п. «В» Закону України «Про амністію у 2016 році», в редакції закону від 06.09.2017 року.

Від застосування Закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_7 відмовився.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.373, 374 КПК України, суд

З А С У Д И В:
ОСОБА_7 визнати винуватим в скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 обчислювати з моменту фактичного виконання вироку, який набрав законної сили.

Обрати відносно ОСОБА_7 до набрання вироку законної сили запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту та покласти на обвинуваченого такі обов`язки:

Цілодобово знаходитися за місцем постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

-Повідомляти суд про зміну місця проживання.

Контроль за виконанням покладених на засудженого ОСОБА_7 обов`язків покласти на начальника Київського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області.

Речові докази ДВД дик з відеозаписом зберігати у матеріалах справи.

Стягнути з ОСОБА_7 користь ОСОБА_4 матеріальні збитки у сумі 15600 гривень.

Стягнути з ОСОБА_7 користь ОСОБА_4 моральну шкоду у сумі 20 000 гривень.

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Одеської області протягом 30 днів з моменту його оголошення, шляхом подачі скарги через Київський районний суд м. Одеси.

Копію вироку негайно вручити засудженому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1