Ухвала
іменем україни
03 жовтня 2017 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:
головуючоїОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурораОСОБА_5 ,
захисникаОСОБА_6 ,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000536 щодо
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Литвинця Канівського району Черкаської області, жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК,
установив:
У касаційній скарзі прокурор просить на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 і призначити новий розгляд у цьому суді. На думку скаржника, апеляційний суд не врахував повною мірою обсягу та підвищеної суспільної небезпечності вчинених ОСОБА_7 кримінально караних діянь, безпідставно визнав пом`якшуючою покарання обставиною щире каяття засудженого, що призвело до неправильного застосування ст. 69 КК та невиправданої м`якості заходу примусу. Крім того, прокурор вважає, що при задоволенні апеляційних вимог сторони захисту згаданий суд усупереч ст. 419 КПК не вмотивував належним чином свого рішення.

На касаційну скаргу ОСОБА_7 подав заперечення, в яких, наводячи аргументи, стверджує про безпідставність заявлених прокурором вимог і просить залишити їх без задоволення, а рішення апеляційного суду щодо нього без зміни. Крім того, засуджений зазначає про здійснення касаційного провадження без його участі.

Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило.

За вироком Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 15 червня 2016 року ОСОБА_7 було засуджено за ч. 3 ст. 307 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років із конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Судом ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні на території Канівського району Черкаської області суспільно небезпечних діянь у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, за обставин, детально викладених у вироку.

Як установив суд, 05 травня 2015 року на полі, розташованому в адміністративних межах с. Литвинця ОСОБА_7 зірвав (придбав) листя та верхівки рослин коноплі, переніс їх до місця своєї реєстрації на АДРЕСА_2 згаданого селища, де шляхом висушування та подрібнення виготовив із них особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс. Цей засіб загальною вагою 4527,12 г, що становить особливо великий розмір, засуджений зберігав на горищі будинку з метою збуту.
13 вересня 2015 року ОСОБА_7 перевіз до м. Канева 1213,20 г канабісу і приблизно о 17.20 год. у будинку на АДРЕСА_3 збув його ОСОБА_8 , обмінявши на комп`ютер та срібний ланцюг із хрестиком.

Цього ж дня працівниками міліції за місцем реєстрації ОСОБА_7 було виявлено й вилучено решту особливо небезпечного наркотичного засобу канабісу вагою 3313,92 г.

Апеляційний суд Черкаської області ухвалою від 26 жовтня 2016 року (з урахуванням описки, виправленої ухвалою від 10 лютого 2017 року) змінив вирок місцевого суду, пом`якшив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст. 69 КК до 6 років. Крім того, суд на підставі ч. 5 ст. 72 цього Кодексу зарахував засудженому у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 15 червня по 26 жовтня 2016 року. В решті вирок місцевого суду залишено без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання заявлених касаційних вимог, пояснення захисника, який вважав їх необґрунтованими, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі та поданих на неї запереченнях, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає ухвалу апеляційного суду в межах касаційної скарги, в якій не заперечується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації діянь за ч. 3 ст. 307 КК.

Доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та порушення загальних засад призначення покарання, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, котра вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Згідно зі ст. 69 КК за наявності кількох обстави, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі й не призначати додаткового покарання, встановлених в санкції статті, за якою особу засуджено.

У цьому кримінальному провадженні, як убачається з його матеріалів, саме наведеними нормами права керувався апеляційний суд при призначенні ОСОБА_7 покарання.
Так, мотивуючи незгоду з визначеним місцевим судом розміром призначеного ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд разом зі ступенем тяжкості вчиненого злочину зважив на всі інші обставини, що мають правове значення. За відсутності обтяжуючих покарання обставин апеляційний суд повною мірою врахував установлені судом першої інстанції пом`якшуючі обставини, до яких відніс щире каяття засудженого та його активне сприяння розкриттю злочину. Крім того, цей суд узяв до уваги, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання, де характеризується позитивно, а також утримує малолітню дитину. Зазначене суд розцінив як наявність у засудженого сталих соціальних зв`язків.
Урахувавши наявність кількох пом`якшуючих покарання обставин, які, на переконання суду, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого, а також дані про особу засудженого, дотримуючись принципу індивідуалізації відповідальності, належним чином умотивувавши своє рішення, апеляційний суд дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_7 покарання, за розміром нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 3 ст. 307 КК.
Позиція ОСОБА_7 на підтримання апеляційної скарги свого захисника з питань юридичної оцінки діянь є реалізацією права засудженого на захист. У силу закону згадана позиція сама по собі не є безумовною перешкодою для застосування положень ст. 69 КК, адже відповідно до матеріалів провадження ОСОБА_7 упродовж досудового розслідування, судового та апеляційного розгляду визнавав свою винуватість у вчиненні злочину. Тому доводи прокурора про протилежне, наведені у касаційній скарзі, не можна вважати прийнятними.

Водночас суд апеляційної інстанції, врахувавши характер (зміст) та обсяг вчинених засудженим діянь, його поведінку в минулому, обґрунтовано вирішив неможливим досягнення мети покарання без ізоляції ОСОБА_7 від суспільства.

Призначене ОСОБА_7 покарання за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для виправлення засудженого й попередження нових злочинів. Правових підстав вважати обраний захід примусу явно несправедливим через мякість колегія суддів не вбачає.

Ухвала апеляційного суду не суперечить вимогам статей 370, 419 КПК.
Істотних порушень норм права, які були би безумовними підставами для скасування або зміни оскаржуваної ухвали при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції, не встановлено.
У контексті наведеного не можна визнати переконливими й достатніми доводи прокурора про скасування ухвали апеляційного суду. Тому подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, п. 6 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
постановив:
Ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 26 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3