н/п 1-кп/640/1092/17
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" грудня 2017 р.
Київський районний суд м. Харкова у складі:
Головуючого - судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
за участю: прокурора ОСОБА_3
захисника - ОСОБА_4
обвинуваченого ОСОБА_5
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, не працевлаштованого, одруженого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.294 КК України, -
В С Т А Н О В И В:
В підготовчому судовому засіданні прокурор просив суд призначити судовий розгляд кримінального провадження, вказував, що підстав для закриття провадження не має, в справі маються всі необхідні для розгляду у судовому засіданні матеріали, порушень норм кримінально процесуального кодексу України при проведенні досудового розслідування не встановлено. Також просив обрати обвинуваченому запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.
Обвинувачений та його захисник заперечували проти обрання запобіжного заходу, оскільки термін обраного раніше запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту закінчився, а прокурором не обґрунтовано необхідність обрання щодо обвинуваченого особистого зобов`язання.
Заслухавши учасників процесу, з`ясувавши думку прокурора, дослідивши обвинувальний акт з додатками, суд встановив наступне.
Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом. Для формулювання обвинувачення необхідно встановити всі елементи складу кримінального правопорушення (суб`єкт, об`єкт, суб`єктивна та об`єктивна сторона) та викласти зазначене у відповідному процесуальному документі. Саме в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акта, має здійснюватись судовий розгляд, як це передбачено вимогами ст. 337 КПК України.
Аналіз змісту указаних вимог закону у сукупності свідчить про те, що формулювання в обвинувальному акті обвинувачення, яке за визначенням у п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, є твердженням про вчинення особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, з достатньою повнотою повинно містити конкретні обставини, що були встановлені органом досудового розслідування, та які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні згідно зі ст. 91 цього ж Кодексу, логічно узгоджуватися та відповідати наведеній правовій кваліфікації кримінального правопорушення, яке ставиться у вину особі, з тією метою, щоб вона мала змогу зрозуміти суть пред`явленого їй обвинувачення та, виходячи з його змісту, обирати власну правову позицію захисту.
Так, досудовим розслідуванням ОСОБА_5 обвинувачується у скоєнні умисного злочину, передбаченого ч.1 ст. 294 КПК України.
Згідно диспозиції ч.1 ст.294 КК України, організація масових заворушень - це об`єднання людей для участі у масових заворушеннях, керівництво натовпом, підбурювання до вчинення дій, які являють собою масові заворушення, провокаційні дії, вчинені з метою викликати відповідну поведінку великих груп людей. Способи організації масових заворушень можуть бути різноманітними (виступ на мітингах, оголошення різноманітних звернень, розробка планів по збурюванню натовпу, розподіл ролей серед окремих учасників масових заворушень тощо). Під активною участю у масових заворушеннях розуміють безпосереднє вчинення дій, в яких виражаються масові заворушення, виконання вказівок організаторів і залучення до цього інших осіб.
Разом із цим, вивчивши обвинувальний акт та додані до нього матеріали, суд вважає, що обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору в зв`язку із невідповідністю вимогам КПК України.
Так, в обвинувальному акті відсутні відомості про те, які саме протиправні дії вчинив ОСОБА_5 для того, щоб захопити будівлю Харківської обласної державної адміністрації, розташованої за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 64, а лише зазначено, що останній у неї увірвався. При цьому, в обвинувальному акті не вказується чи була вже захоплена будівля Харківської обласної державної адміністрації чи ні, а якщо була захоплена, то яка частина будівлі і на який час. Також не зазначається протягом якого часу ОСОБА_5 вчиняв масові заворушення, коли вони були припинені.
Згідно ч.3 ст.42 КПК України підозрюваний, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують. Підозрюваний, обвинувачений має право на захист, яке полягає у надані йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватись правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, що передбачено ст.20 КПК України.
У відповідності до ст.277 КПК України повідомлення про підозру має містити наряду з іншими такі відомості: зміст підозри; правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, у тому числі зазначення часу, місця його вчинення, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру.
Правова кваліфікація кримінального правопорушення повинна відповідати змісту підозри та стислому викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа.
Відсутність в повідомленні про підозру та обвинувальному акті вище перелічених в ухвалі суду обставин, які характеризують об`єктивну сторону кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.294 КК України, є порушенням права ОСОБА_5 на захист.
Тобто, обвинувальний акт в кримінальному провадженні не містить фактичних обставин саме активної участі ОСОБА_5 в масових заворушення, що супроводжувалися захопленням адміністративної будівлі, а тому не відповідає вимогам ст. 291 ч.2 п.5 КПК України.
Про те, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього, вказано й у підпункті «а» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Україною.
З даного приводу Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 25 липня 2000 року у справі «Маттоціа проти Італії» зазначив, що «…обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.».
При цьому, Європейський суд з прав людини також вказав «…межі гарантій, передбачених підпунктом «а» пункту 3 статті 6 Конвенції, мають оцінюватись, зокрема, у світлі більш загального права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. У кримінальних справах надання повної та докладної інформації щодо висунутих особі обвинувачень, які в подальшому можуть бути сприйняті судом як юридична кваліфікація діяння, є неодмінною передумовою забезпечення справедливості провадження.» (рішення: від 9 березня 2011 року у справі «Жупнік проти України», від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції»).
З огляду на вищенаведене та враховуючи специфіку судового розгляду, який відповідно ч. 1 ст. 337 КПК України проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, на основі засади змагальності сторін, у підготовчому судовому засіданні суд наділений повноваженнями перевірити повноту і правильність викладених в обвинувальному акті відомостей, які вимагаються ст. 291 КПК України, з правової точки зору, але не вдаючись до їх оцінки, а звідси дійти висновку про можливість чи неможливість здійснення судового розгляду на підставі такого обвинувального акта.
Наданий до суду обвинувальний акт не відповідає вимогам ч. 2 п.5 ст. 291 КПК України, оскільки фактично не містить формулювання обвинувачення відповідно до положень закону, так як в даному обвинувальному акті зазначені лише фактичні обставини справи, які встановлені слідчим під час досудового розслідування, та наявна вказівка на те, що ОСОБА_5 вчинив злочин, який йому інкримінується.
Тобто, обвинувачений у даному випадку був позбавлений можливості належним чином підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п.3 ст. 6 Конвенції, адже його не було належним чином поінформовано про характер і причини обвинувачення через фактичну відсутність формулювання обвинувачення, як окремо визначеного елементу обвинувального акту, передбаченого п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.
Крім того, як вбачається з обвинувального акту ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченому ч. 1 ст.294 КК України, а саме у тому, що своїми протиправними діями вчинив активну участь у масових заворушеннях, що супроводжувалися захопленням будівель.
Отже, із обвинувального акту вбачається, що прокурор, зазначаючи правову кваліфікацію інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, заздалегідь, без вироку суду стверджує, що обвинувачений вчинив інкримінований йому злочини, що є безпідставним і недопустимим. При складанні обвинувального акту, з урахуванням принципу, визначеного ст. 17 КПК України, можливо вказувати тільки на те, що особа обвинувачується у вчиненні певного кримінального правопорушення.
Вказівка ж в обвинувальному акті на те, що обвинувачений вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст.294 КК України, - є порушенням принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, як засади кримінального провадження, передбаченої ст. 17 КПК України, яка випливає зі ст. 6, 129 Конституції України, п. 2 ст. 311 Загальної декларації прав людини Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948 року, п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права Генеральної Асамблеї ООН від 18.12.1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, за змістом яких кожна особа вважається невинуватою у вчиненні злочину (кримінального правопорушення) і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
Окрім того, аналіз змісту обвинувального акту вказує на те, що обвинувальний акт складений і без дотримання положень п.5 ч.2 ст. 291, ст.91 КПК України.
Так, положення ч. 4 ст. 110 КПК України визначають, що обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.
В свою чергу, п. 9 ч. 2 ст. 291 КПК України регламентує, що обвинувальний акт повинен містити дату і місце його складання та затвердження.
Разом з тим, обвинувальний акт не містить у собі дату його складання слідчим ОСОБА_6 .
При цьому суд звертає увагу на те, що статтею 314 КПК України не передбачено можливості виправлення технічних помилок, а також внесення якихось додаткових відомостей до обвинувального акту, реєстру матеріалів досудового розслідування або розписки про отримання копії обвинувального акту після їх надходження до суду, зокрема, у підготовчому судовому засіданні.
Таким чином, встановлені судом недоліки, суперечності і протиріччя, допущені органом досудового розслідування при викладі в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення, при формулюванні обвинувачення та наведенні правової кваліфікації кримінального правопорушення, безумовно свідчать про його невідповідність вимогам ст. 291 КПК України, та перешкоджають призначенню його до судового розгляду.
Згідно п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України суддя має право повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів виховного або медичного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам КПК України, в тому числі статтям 291,292 КПК України.
Реалізуючи це право, суд наголошує, що на стадії підготовчого провадження він не розглядав та не вирішував питання щодо доведеності вини обвинуваченого та достатності зібраних для цього доказів, а також не вирішував та не з`ясовував наперед питання про кваліфікацію дій обвинуваченого. Суд лише констатував, що для вирішення цих питань в обвинувальному акті відсутні необхідні відомості, наявність яких вимагає Кримінальний процесуальний кодекс України, а тому відповідно до ч.3 ст.314 КПК України повертає обвинувальний акт прокурору.
З огляду на те, що дія запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, обраного на досудовому розслідуванні обвинуваченому ОСОБА_5 строком до 26 грудня 2017 року, сплинула на день проведення підготовчого засідання, прокурором заявлено клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, суд вважає за можливе, з урахуванням тяжкості інкримінованого обвинуваченому злочину, задовольнити клопотання прокурора та обрати обвинуваченому запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання терміном на 60 днів.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 291, 314-316 КПК України, -
Обрати обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, поклавши на нього обов`язок з`являтися до органу досудового слідства, прокурора та суду за їх викликами строком на 60 днів, тобто до 24.02.2018 року.
На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Харківської області через Київський районний суд м. Харкова протягом 7 днів з дня її проголошення.
Суддя ОСОБА_1