Справа № 161/9387/17 Провадження №11-сс/773/419/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:арешт майна Доповідач: ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 вересня 2017 року м. Луцьк

Апеляційний суд Волинської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
власника тимчасового арештованого майна ОСОБА_7 ,
представника власника тимчасово
арештованого майна - ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №000000 від 15 грудня 2012 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України за апеляційною скаргою представника власника тимчасового арештованого майна ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 червня 2017 року, якою задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУНП у Волинській області ОСОБА_9 про накладення арешту на будинок, належний на праві власності ОСОБА_7 , що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 із забороною його відчуження,
В С Т А Н О В И В:
Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 червня 2017 року задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУНП у Волинській області ОСОБА_9 про накладення арешту на будинок, належний ОСОБА_7 , за адресою АДРЕСА_1 із забороною його відчуження.
Своє рішення слідчий суддя мотивував тим, що будинок є об`єктом злочину, визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні та існує загроза його відчуження особою - власником.
Не погоджуючись із рішенням суду, представник власника тимчасово арештованого майна ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати та відмовити слідчому у задоволенні його клопотання про накладення арешту на будинок, належний ОСОБА_7 .
Вказує, що слідчим суддею при постановленні рішення не враховано, що ОСОБА_7 не є підозрюваною в кримінальному провадженні № 000000 за ч. 1 ст.366 КК України.
Окрім цього, вона є добросовісним набувачем житлового будинку на підставі договору дарування №968 від 05.12.2011 року.
Заслухавши доповідача, який виклав суть ухвали та доводи апеляційної скарги, прокурора, який заперечив подану стороною захисту апеляцію, власника тимчасового арештованого майна та його представника, які просили задовольнити апеляційну скаргу, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
Згідно з ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до вимог ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до ч.2 цієї ж статті арешт майна допускається з метою забезпечення , зокрема, збереження речових доказів, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
З аналізу положень вищевказаних процесуальних норм закону випливає, що прокурор та слідчий повинні довести, що майно, яке на їх думку, підлягає арешту - в даному випадку житловий будинок, повинен відповідати критеріям, визначеним у ст.98 КПК України. Доведеними повинні бути і ризики щодо такого майна, передбачені ст.170 КПК України, з метою збереження речових доказів.
Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати усі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.
Апеляційний суд вважає, що слідчим суддею при винесенні рішення вказаних вимог закону було дотримано не в повній мірі.
Як вбачається з матеріалів справи, право власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_7 набула на підставі нотаріально посвідченого договору дарування №968 від 05.12.2011 року, згідно якого її матір - ОСОБА_10 , будучи власником вказаного будинку, подарувала його своїй дочці ОСОБА_7
15.12.2012 року органами досудового слідства було внесено відомості до ЄРДР у кримінальному провадженні № 000000 за ч.1 ст.366 КК України щодо службових осіб Зарудчівської сільської ради Любешівського району Волинської області на підставі звернення гр. ОСОБА_11 з приводу неправомірності винесеного рішення під час оформлення права власності на спірне майно.
Оскільки, на даний час ОСОБА_7 є власником спірного будинку, їй не повідомлено про підозру у кримінальному провадженні № 000000 від 15.12.2012 року, Апеляційний суд вважає, що слідчим суддею прийнято рішення, яке суперечить вимогам КПК України при накладенні арешту на майно.
Окрім цього, заборона використання житлового приміщення особам, які на законних підставах проживають у такому житловому приміщенні, не допускається.
В силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.

Протягом п`яти років з часу внесення відомостей до ЄРДРу, орган досудового розслідування з приводу спірного будинку будь-яких дій не вживав. Сама ж ОСОБА_7 наміру на реалізацію даного будинку не мала та не вчиняла.

Оскільки, накладення арешту на житловий будинок, належний ОСОБА_7 порушуватиме її право власності як добросовісного набувача, Апеляційний суд вважає, що ухвала суду про накладення арешту із забороною його відчуження на житловий будинок підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 422 КПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника тимчасово арештованого майна ОСОБА_8 задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.06.2017 року про накладення арешту із забороною відчуження на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , належного ОСОБА_7 - скасувати.
В задоволенні клопотання старшого слідчого СУ ГУНП у Волинській області ОСОБА_9 про накладення арешту на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 відмовити.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.
Головуючий
Судді