Справа №473/2662/17 26.10.2017
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2017 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

головуючого: ОСОБА_1
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участі секретаря: ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Вознесенської місцевої прокуратури на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 08.09. 2017 року, якою

Засуджений: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Новий Буг Миколаївської області, громадянин України, засуджений 06.09.2007 р. апеляційним судом Миколаївської області за ч.2 п.12 ст. 115, ст. 304 КК України, на підставі ст. 70 КК України до 13 ти років позбавлення волі.
- звільнений умовно - достроково від подальшого відбування покарання у виді позбавлення волі на 2 роки 01 місяць 5 днів невідбутого строку покарання.
Учасники судового провадження:
прокурор: ОСОБА_6
захисник: ОСОБА_7
засуджений: ОСОБА_5

Провадження 11-кп/784/757/17 Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_8
Категорія: в порядку вик. вироку Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Короткий зміст апеляційної скарги.
Прокурор вважає незаконним рішення суду першої інстанції та просить скасувати ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 08.09. 2017 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 щодо застосування до нього положень ст. 81 КК України.
В запереченнях захисник ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_5 просить залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 08.09. 2017 року задоволено клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання на підставі ст. 81 КК України.

Узагальнені доводи апелянта.

Апелянт вважає, що ухвала суду підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам справи.

Зазначає, що судом не взято до уваги загальну характеристику особи за весь період відбуття покарання, яка є негативною, зважаючи на наявність всього 3 заохочень та 27 стягнень, що не свідчить про виправлення засудженого.

Стверджує, що судом безпідставно взято до уваги пояснення ОСОБА_5 , що він останній час не працює через загострення хвороби шлунка, оскільки в долученій медичній довідці зазначено, що засуджений є працездатним без будь-яких обмежень.

На думку апелянта, судом не враховано, що висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватись на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, а не за час, що безпосередньо передує розгляду питання про можливість застосування умовно дострокового звільнення від покарання.

Захисник ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_5 на підтримку свого підзахисного заперечує проти апеляційної скарги прокурора та наполягає на тому, щоб ухвалу Вознесенського міськрайоного суду Миколаївської області від 08.09.2017 року про умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання ОСОБА_5 було залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

ОСОБА_5 був засуджений 06.09.2007 року апеляційним судом Миколаївської області за ч.2 п.12 ст.115, ст.304 КК України, на підставі ст.70 КК України до 13-ти років позбавлення волі, постановою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01.02.2016 року ОСОБА_5 зараховано строк попереднього ув`язнення за вироком з 12.04.2007 року по 11.10.2007 року з урахуванням вимог ч.5 ст.72 КК України.
Початок строку відбування покарання засудженим ОСОБА_5 12.04.2007 року, кінець відбування строку 13.10.2019 року. Таким чином, станом на 22.08.2017 року частина не відбутого покарання засудженим ОСОБА_5 становить 02 роки 01 місяць 21 день.
Мотивуючи рішення про задоволення клопотання засудженого ОСОБА_5 , суд навів характеризуючи дані з особової справи засудженого, положення ст. 81 ч. 2 КК України щодо підстав застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи «Про умовно дострокове звільнення» та зазначив, що на думку суду, інформація, викладена в характеристиці на ОСОБА_5 , за своїм змістом в цілому не є вкрай негативною, оскільки перевагу надано лише кількості застосованих стягнень, а не характеристиці взагалі особистості засудженого.
Вказав, що єдиною і достатньою підставою умовно-дострокового звільнення є досягнення однієї з цілей покарання виправлення засудженого, та прийшов до висновку, що, зважаючи на те, що за весь період покарання засуджений ОСОБА_5 працював певний проміжок часу, що підтверджено матеріалами справи, всі стягнення, застосовані відносно нього, на період розгляду його заяви судом, погашені; приймає участь у диференційованій програмі «Творчість», має зв`язки із рідними, відбув більше 3/4 призначеного судом строку покарання, до останнього може бути застосовано умовно-дострокове звільнення.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини .

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку апеляційної скарги, думку засудженого та його захисника про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду без змін, дослідивши матеріали судової та особової справи засудженого ОСОБА_5 , обговоривши доводи апеляційної скарги, суд дійшов наступного.

Статтею 81 КК України передбачені підстави, за яких може бути застосовано умовно-дострокове звільнення засудженого від відбування покарання: відповідно до ч. 2 якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення; відповідно до п. 3 ч. 3 зокрема, після фактичного відбуття засудженим не менш трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин.

Вироком апеляційного суду Миколаївської області від 06.09.2007 року ОСОБА_5 був засуджений за ч. 2 п. 12 ст. 115, ст. 304 КК України, на підставі ст. 70 КК України до 13-ти років позбавлення волі.

В Вознесенській виправній колонії № 72 ОСОБА_5 відбуває покарання з 12.04.2007 року.
Суд першої інстанції зазначив, що в цілому характеристика ОСОБА_5 не є негативною і прийшов до висновку, що до нього може бути застосовано умовно-дострокове звільнення, оскільки ОСОБА_5 сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Колегія суддів з даним висновком не погоджується.
Так, згідно положень п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» від 26.04.2002 р. умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність: при умовно достроковому звільненні від відбування покарання того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Відповідно до п. 17 вищезазначених постанов суду слід ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці.
Висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, в тому числі й на даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому, а не за час, що безпосередньо передує розгляду питання про можливість застосування умовно-дострокового звільнення від покарання.
При цьому вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а виправлення засудженого.
Згідно до вимог ст. 6 КВК України виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої право слухняної поведінки, свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства, повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві.
Суд першої інстанції розглядаючи клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, належним чином не врахував його загальну характеристику за весь період відбуття покарання, яка є вкрай негативною. З даної характеристики, наданої на вимогу суду, вбачається, що ОСОБА_5 за період відбування покарання у Вознесенській виправній колонії характеризується негативно. На нього було накладено 27 стягнень, які у встановленому законом порядку погашені та 3 заохочення. Слід зазначити, що ОСОБА_5 заохочувався адміністрації установи лише у 2008 р., а стягнення накладалися на нього з 2008 р. по 2017 р. включно. В грудні 2015 р. комісія установи відмовила ОСОБА_5 в заміні невідбутої частини покарання більш м`яким (ст. 82 КК України), а в серпні 2016 р. в умовно-достроковому звільненні від відбування покарання в зв`язку з тим, що засуджений не довів своє виправлення. З матеріалів особової справи видно, що ОСОБА_5 за період відбування покарання чотири рази був поміщений в ДІЗО, а в приміщенні камерного типу відбув 5 місяців. Згідно з вимогами ст. 133 КВК України визнаний злісним порушником встановленого порядку відбування покарання (арк. о.с. 67, 93, 109, 163, 184, 203, 223, 228). На виробничій зоні установи не був тривалий час працевлаштований, оскільки бажання працювати не виявляв, від праці в категоричній формі відмовлявся. До виконання робіт з поліпшення житлово-побутових умов у відділенні ставився зневажливо, не розуміє їх необхідність. На заходи виховного впливу не реагує, позитивних висновків для себе не робить. Своїми діями негативно впливає на загальну масу засуджених.
Поза увагою суду залишилося й те, що засуджений не надав конкретних переконливих даних про те, що процес його виправлення досяг тієї стадії, на якій відбування засудженим призначеного покарання перестає бути доцільним і подальше його виправлення можливе в умовах перебування на волі, а сам факт його працевлаштування упродовж лише одного року не свідчить про сумлінне ставлення останнього до праці.
Не надано судом і належної оцінки поясненням представника установи відбування покарання, який заперечував проти задоволення клопотання, посилаючись на те, що поведінка засудженого протягом строку відбування покарання, не свідчить про його виправлення.
Окрім того, при постановленні ухвали судом безпідставно взято до уваги пояснення засудженого ОСОБА_5 , який повідомив, що не працює через хворобу шлунку, так як представником установи надано медичну довідку, в якій зазначено, що засуджений є працездатним без будь яких обмежень. Аналогічні довідки маються і в матеріалах особової справи (арк. о.с. 102, 171, 214, 230).
Крім того 01.09.2017 року ОСОБА_5 знову допустив порушення режиму. Під час проведення перевірки засуджений дати письмове пояснення по факту порушення відмовився.
Враховуючи, що за весь період, коли засуджений відбував покарання, він працював лише близько року, мав стягнення в основному за порушення ним вимог режиму є слушними доводи апелянта про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
Отже, виходячи з вище переліченого, можна стверджувати, що суд першої інстанції невірно зробив висновки, керуючись лише вибірковими даними про особу ОСОБА_5 , що призвело до прийняття невірного рішення.

Таким чином, як встановлено в ході апеляційного розгляду справи, висновки суду першої інстанції про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_5 від відбування покарання не відповідають даним про особу і поведінку засудженого. З огляду на зазначене, апеляційний суд приходить до висновку, що засуджений ОСОБА_5 не довів свого виправлення, що виключає можливість задоволення його клопотання.
За такого, на підставі ст. ст. 407 ч. 1 п. 4, 409 ч. 1 п. 2, 411 ч. 1 п. 1 КПК України оскаржувана ухвала підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, з постановленням нової ухвали про відмову в застосуванні умовно-дострокового звільнення до засудженого ОСОБА_5 від відбування покарання на підставі ст. 81 КК України.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 409, 411, 419, 424, 532, 537, 539 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу прокурора Вознесенської місцевої прокуратури задовольнити.
Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 08.09. 2017 року скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 у застосуванні до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання на підставі ст. 81 КК України.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Головуючий:

Судді: