АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1518/17 Справа № 191/792/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002350 від 27 грудня 2016 року, за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора Синельниківської місцевої прокуратури ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_9 на вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2017 року, відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, українця, громадянина України, маючого неповну загальну середню освіту, одруженого, маючого на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , працюючого старшим водієм інкасатором ПАТ КБ «Приватбанк», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 286 КК України,

за участю учасників судового провадження:

прокурора: ОСОБА_11

обвинуваченого: ОСОБА_7

захисника: ОСОБА_6

потерпілого: ОСОБА_9

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2017 року, ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком 2 роки з позбавлення права керування транспортними засобами строком 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнено від призначеного покарання ОСОБА_7 з випробуванням та встановлено іспитовий строк 2 роки, покладено обов`язки відповідно до ст. 76 КК України.

Стягнуто з ОСОБА_7 процесуальні витрати за судову автотехнічну експертизу в розмірі 1055 гривень 52 копійки.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України

Згідно вироку суду, 03 грудня 2016 року о 18-00 годин ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем марки «VOLKSWAGEN TRANSP KASTEN», державний реєстраційний номер: НОМЕР_1 , рухаючись по 249 км +500 метрів автошляху М-18 зі сполученням Харків-Сімферополь-Алушта-Ялта, зі сторони м. Новомосковськ у напрямку м. Запоріжжя, який проходить в межах Синельниківського району Дніпропетровської області. Під час руху по вказаному автошляху ОСОБА_7 , грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки, що склалася, не врахував стан дорожнього покриття, яке на той час було обледеніле, рухався по даному автошляху та при виникненні перешкоди для руху, а саме в момент виявлення, що попутний транспортний засіб марки «ЗАЗ Сенс», державний реєстраційний номер: НОМЕР_2 , зменшує швидкість руху, не здійснив всіх заходів до зменшення швидкості транспортного засобу під його керуванням до швидкості перешкоди або до повної зупинки транспортного засобу, або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, в порушенні даних вимог здійснив зіткнення з автомобілем «ЗАЗ Сенс», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який в той час знаходився не нерухомому стані на полосі свого руху.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «ЗАЗ Сенс», державний реєстраційний номер: НОМЕР_2 , ОСОБА_9 отримав тілесні середнього ступеню тяжкості, що не є небезпечним для життя, але спричинило тривалий розлад здоров`я строком понад 21 день.

В даній дорожній обстановці дії водія автомобілю «VOLKSWAGEN TRANSP KASTEN», державний реєстраційний номер: НОМЕР_1 , ОСОБА_7 не відповідали вимогам п.12.3. Правил дорожнього руху України, і в свою чергу, з технічної точки зору, знаходилось в причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду першої інстанції змінити та пом`якшити покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , призначивши штраф без позбавлення права керування транспортними засобами.

В апеляційній скарзі захисник зазначає, що призначене покарання для обвинуваченого є занадто суворим і не відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення.

На думку захисника судом першої інстанції не враховано, що обвинувачений з 1992 року працює водієм, має достатній стаж роботи, за ним закріплена табельна зброя і він додатково несе обов`язки охоронця і це є його основним джерелом доходу на який він утримує свою сім`ю. Разом з цим суд першої інстанції не врахував що на утриманні обвинуваченого знаходяться батьки пенсіонери, які потребують матеріальної підтримки обвинуваченого, а в разі призначення умовного покарання з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік ОСОБА_7 залишиться без офіційної роботи, джерела доходу та матеріальної підтримки. Також не враховано обставини, що пом`якшують покарання, тобто визнання вини та щире каяття.

Як зазначено в апеляційній скарзі вказані вище обставини з підстав передбачених п.1 ч.1 ст. 66 КК України пом`якшують покарання.

В апеляційній скарзі потерпілий просить вирок суду першої інстанції змінити та призначити ОСОБА_7 покарання без звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Також в апеляційній скарзі потерпілий просить змінити вирок суду першої інстанції в частині цивільного позову та стягнути з обвинуваченого на його користь моральну шкоду в розмірі 100 000 гривень, оскільки суд необґрунтовано відмовив йому у задоволенні цивільного позову.

На думку потерпілого, суд ухвалюючи вирок безпідставно зробив висновок про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання та разом з цим у вироку зазначив, що судом детально проаналізовано поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, яка виразилася у ненаданні потерпілому жодної матеріальної допомоги на лікування, наслідки суспільно-небезпечного діяння, що виразилися у заподіянні потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень та змусили останнього нести витрати на лікування, яке до цього часу не припинені, невизнання обвинуваченим цивільного позову та відсутність будь-яких спроб з його сторони якимось чином усунути заподіяні ним наслідки.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду першої інстанції змінити та виключити з вироку призначення додаткового покарання.

Прокурор не оспорюючи фактичні обставини кримінального правопорушення та доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_12 , оскаржує вирок лише в частині призначення додаткового покарання та просить його виключити з вироку.

На думку прокурора суд першої інстанції не обґрунтував призначення додаткового покарання.

Прокурор зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою обставини, що обвинувачений ОСОБА_7 має постійне місце роботи, з 07.10.2004 року працює в ПАТ КБ «Приват Банк» на посаді старшого водія-інкасатора-охоронника, яке є єдиним джерелом його доходу, у обвинуваченого ОСОБА_7 водійський стаж з 1995 року, до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху раніше не притягувався, на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває, вчинив злочин невеликої тяжкості та будучи у тверезому стані.

Заслухавши суддю - доповідача, думку обвинуваченого та його захисника, які прохали задовольнити апеляційні вимоги та пом`якшити покарання, підтримали доводи апеляційної скарги прокурора, думку потерпілого який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника та прокурора ,просив задовольнити його апеляційні вимоги, думку прокурора, який не підтримав доводи апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги потерпілого, апеляційні скарги прокурора та захисника залишити без задоволення скарг з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно з частинами 1 і 2 ст. 409 КПК України, при вирішенні питання про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення суд апеляційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК України.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що висновок суду про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за обставин, встановлених судом і викладених у вироку прокурор, захисник та потерпілий не оспорюють.

Дослідивши матеріали справи колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги потерпілого в частині призначення більш суворого покарання обвинуваченому виходячи з наступного.

Враховуючи те, що суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо дотримуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання,на думку колегії суддів, судом першої інстанції, при обранні міри кримінального покарання обвинуваченому були виконані вимоги ст. 65 КК України, відповідно до якої суд, з урахуванням тяжкості скоєного та особи засудженого, призначає покарання, яке є необхідним і достатнім для виправлення і попередження вчинення нових злочинів.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у Рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора та від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі про призначення судом більш м`якого покарання. Так, у Рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.»
Справедливе застосування норм права означає, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, та покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти, згідно з частиною першою статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України.

Згідно з частиною другої статті 50 КК, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілого. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.
Так суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому покарання як основне так і додаткове, в повному обсязі дотримався вимог чинного законодавства та вищенаведених норм, тому доводи прокурора викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження в матеріалах кримінального провадження, оскільки судом першої інстанції при призначенні покарання було враховано підстави призначення додаткового покарання, а саме те, що обвинувачений не намагався відшкодувати матеріальну шкоду та не надавав грошові кошти на лікування потерпілого та не намагався усунути наслідки кримінального правопорушення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік надасть можливість виправлення обвинуваченого.

Однак,враховуючи, що підставами для зміни або скасування вироку суду першої інстанції в апеляційному порядку є істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляційних вимог, колегія суддів вважає доводи потерпілого в частині розгляду цивільного позову є слушними.

Відповідно ч. 5 ст. 128 КПК передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом та із застосуванням норм Цивільного процесуального кодексу України, якщо вони не суперечать засадам кримінального судочинства. Частиною 1 ст. 129 КПК передбачено, що ухвалюючи обвинувальний вирок суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам та майну фізичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ст. 1195 ЦПК, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, потерпілий заявив позовну заяву про відшкодування обвинуваченим заподіяної матеріальної шкоди та моральної шкоди (а.с. 12). Однак суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні цивільного позову пославшись на те, що обвинувачений ОСОБА_7 перебуває у трудових відносинах з ПАТ КБ «Приват Банк», тому на думку суду потерпілому потрібно звернутися з позовом в порядку цивільного судочинства до належного цивільного відповідача.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції в порушення вимог ч. 6 ст. 22 КПК України, не створив необхідних умов для реалізації потерпілого своїх процесуальних прав щодо належного обґрунтування цивільного позову в суді першої інстанції з дотриманням вимог ст. 315 КПК( якщо у сторін виникають труднощі при отримання певних доказів та суд вважав що вимоги потерпілого не підтверджені документами, саме суд повинен сприяти учасникам судового провадження шляхом запитів та ін.).
Таким чином, неправильно застосувавши ч. 2 ст. 1195 ЦК України та істотно порушивши при цьому кримінальний процесуальний закон, суд першої інстанції допустився помилкового вирішення позову потерпілого про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Враховуючи те, що вирішення питання, зазначеного в апеляційній скарзі, законодавцем віднесено до компетенції суду першої інстанції, який ухвалив вирок та який фактично не прийняв рішення щодо розгляду цивільного позову, у зв`язку з чим апеляційна скарга потерпілого щодо постановлення рішення з цієї підстави апеляційним судом підлягає задоволенню частково,т.я. суд апеляційної інстанції позбавлений можливості постановити своє рішення щодо цивільного позову.
У зв`язку з наведеним судове рішення в частині вирішення цивільного позову щодо стягнення на користь потерпілого матеріальної та моральної шкоди підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів ,
П о ст а н о в и л а :
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора Синельниківської місцевої прокуратури ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2017 року, відносно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України в частині вирішення цивільного позову скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
В решті вирок залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена і на неї може бути подана касаційна скарга у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення.

Судді апеляційного суду
------------------- ------------------- --------------------
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4