АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
------------------------------------------------------------------------------------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

захисника розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 22 червня 2017 року у кримінальному провадженні, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000002, за обвинуваченням:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Красиліва, Хмельницької області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 20 серпня 2013 року за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України,
в с т а н о в и л а :

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 22 червня 2017 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання у виді 1 року обмеження волі.
Відповідно до ст. 71 КК України, шляхом приєднання невідбутої частини покарання, призначеного вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 20 серпня 2013 року, ОСОБА_7 призначено остаточне покарання, у виді 1 року обмеження волі зі сплатою штрафу у розмірі 200 грн.
Міру запобіжного заходу ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено без змін у вигляді домашнього арешту.
Вироком суду першої інстанції вирішено питання про речові докази.
Не погоджуючись з вказаним вироком, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого унаслідок суворості, просила вирок суду першої інстанції змінити у частині призначеного покарання, та призначити ОСОБА_7 покарання у виді 1 року обмеження волі, та на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 рік. Відповідно до ст. 71 КК України, остаточно призначити обвинуваченому покарання шляхом приєднання невідбутої частини покарання, призначеного вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 20 серпня 2013 року, у виді 1 року обмеження волі, зі сплатою штрафу у розмірі 200 грн., та на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 рік.
Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, захисник посилалась на неврахування судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання обставин, які пом`якшують покарання, зокрема визнання ним винуватості у вчиненому, висловлення жалю з приводу вчиненого, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину на досудовому розслідуванні, унаслідок чого призначив обвинуваченому занадто суворе покарання у виді реального обмеження волі з штрафом.
Іншими учасниками судового провадження, які мають право подати апеляційну скаргу, вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржений.

У судове засідання потерпілий ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 не з`явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду були повідомлені належним чином та не повідомили про поважні причини свого неприбуття, а тому колегія суддів у відповідності до вимог ч. 4 ст. 405 КПК України вважає за можливе провести апеляційний розгляд у відсутності зазначених осіб.
Заслухавши суддю-доповідача щодо змісту оскарженого вироку, доводів, викладених у апеляційній скарзі захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , вислухавши доводи захисника ОСОБА_6 , яка підтримала апеляційну скаргу за наведених у ній обставин, прокурора ОСОБА_5 , який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним і обґрунтованим, та просив залишити його без змін, провівши судові дебати, вивчивши і перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши та обміркувавши доводи апелянта, колегія суддів апеляційної інстанції уважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнаний винуватим у закінченому замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого за попередньою змовою групою осіб, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України, за таких обставин.

Як визнав встановленим суд першої інстанції у вироку, 01 січня 2017 року, приблизно о 02 годині 00 хвилин, ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Daewoo Matiz», державний номер НОМЕР_1 , почув розмову пасажирів автомобіля про те, що у підвальному приміщенні будинку АДРЕСА_2 знаходяться коробки з автозапчастинами, після чого у нього виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, за попередньою змовою групою осіб.
01 січня 2017 року, приблизно близько 05 годині 30 хвилин, ОСОБА_7 , разом із невстановленою слідством особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, прибув на вказаному автомобілі до першого під`їзду будинку АДРЕСА_2 , після чого вони зайшли до першого під`їзду за вищевказаною адресою, де підійшли до вхідних дверей підвального приміщення. Відкривши вхідні двері у підвальне приміщення та переконавшись, що за їх діями із сторонніх осіб ніхто не спостерігає, ОСОБА_7 із невстановленою слідством особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, у вказаний день та час зайшли у вказане приміщення, звідки взяли 2 паперові коробки, у яких знаходились дві пари задніх сигнальних стопів до автомобіля марки «Lada 2108» - «Pro.Sport» загальною вартістю 1600 гривень; 21 паперові коробки, у яких знаходились 21 комплект задніх сигнальних стопів до автомобіля марки «Lada 2109» - «AMPS» загальною вартістю 17 850 гривень; 23 паперові коробки задніх сигнальних стопів до автомобіля марки «Lada 2107» - «Sport-Light» загальною вартістю 17 250 гривень. Продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на таємне викрадення чужого майна, за попередньою змовою групою осіб ОСОБА_7 намагався втекти з місця вчинення кримінального правопорушення, але свій злочинний умисел не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки був затриманий, а невстановлена слідством особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, з місця вчинення злочину втекла.
В результаті вчинення кримінального правопорушення, у разі доведення його до кінця, ОСОБА_7 міг спричинити потерпілому ОСОБА_9 майнову шкоду на загальну суму 36 700 гривень.
Відповідно до вимог частини 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у закінченому замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого за попередньою змовою групою осіб, згідно частини 2 статті 394 КПК України, колегією суддів не перевіряються, оскільки фактичні обставини кримінального провадження під час судового розгляду в суді першої інстанції ніким із учасників судового провадження не оспорювались, щодо них відповідно до положень частини 3 статті 349 КПК України докази в судовому засіданні не досліджувались, і вони в апеляційній скарзі, поданій обвинуваченим, не заперечуються.

При цьому судом першої інстанції належно з`ясована правильність розуміння учасниками судового провадження змісту цих обставин, відсутність сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснено їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Отже, на підставі встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_7 та правову кваліфікацію діяння, вчиненого останнім за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України, колегія суддів апеляційної інстанції вважає правильною.

Доводи захисника обвинуваченого, викладені в апеляційній скарзі стосовно наявності підстав для зміни вироку та пом`якшення призначеного судом покарання шляхом застосування положень ст. 75 КК України, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, є необґрунтованими.

Всупереч твердженням в апеляційній скарзі, покарання ОСОБА_7 як за вчинене кримінальне правопорушення, так і на підставі ст. 71 КК України, призначено з дотриманням вимог ст. 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів. При цьому, судом першої інстанції були фактично враховані усі обставини, на які є посилання в апеляційній скарзі.
Так, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке згідно з ч. 3 ст. 12 КК України відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, обставини його вчинення, відомості про особу обвинуваченого, який на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, характеризується посередньо, не працює, раніше судимий, а також наявність обставини, що пом`якшує покарання - щире каяття, та обставини, яка обтяжує покарання - рецидив злочину, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про неможливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства, а тому належним чином визначив йому покарання в мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України.
При вирішенні питання про призначення ОСОБА_7 остаточного покарання, з огляду на те, що кримінальне правопорушення обвинувачений вчинив після постановлення попереднього вироку Дніпровського районного суду міста Києва від 20 серпня 2013 року, яким його засуджено за ч. 2 ст. 125 КК України, до покарання у виді штрафу у розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що на день ухвалення вироку становило 1700 грн., який обвинувачений сплатив лише частково у сумі 1500 грн., на переконання колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України приєднав невідбуту частину покарання, призначеного вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 20 серпня 2013 року, та призначив ОСОБА_7 остаточне покарання у виді обмеження волі на певний строк зі сплатою штрафу.
Отже, судом першої інстанції ОСОБА_7 призначене покарання з дотриманням вимог ст. ст. 50, 65, 71 КК України, яке за своїм видом і розміром є справедливим, відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, та особі обвинуваченого, є необхідним і достатнім для його виправлення, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами.

Враховуючи, що ОСОБА_7 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, а відтак належних висновків для себе не зробив та на шлях виправлення не став, підстав для застосування до обвинуваченого вимог ст. 75 КК України колегія суддів не вбачає, оскільки по справі не встановлено будь-яких обставин, що можуть вказувати на можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання або істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання не врахував обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого: визнання ним винуватості, щире каяття, висловлення жалю з приводу вчиненого, а також надання ним на досудовому розслідуванні правдивих та достовірних показів, що, на думку апелянта, свідчить про його активне сприяння розкриттю злочину, колегія суддів вважає безпідставними.

Під активним сприянням розкриттю злочину слід розуміти дії винної особи, спрямовані на те, щоб надати допомогу органам досудового розслідування і суду у встановленні істини у справі, з`ясуванні фактичних обставин, які мають істотне значення для розкриття злочину. Це може полягати зокрема у: повідомленні про всі відомі обставини вчинення злочину, наданні доказів, іншої інформації про свою злочинну діяльність. Таке сприяння має бути активним, тобто певною мірою ініціативним та енергійним.
Даних про таку поведінку обвинуваченого матеріали кримінального провадження не містять.

При цьому, всупереч доводам апеляційної скарги захисника, судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання враховано щире каяття останнього, та у відповідності до ст. 66 КК України визнано вказану обставину як таку, що пом`якшує покарання.

Разом з тим, з урахуванням конкретних обставин справи, способу та характеру, мети, мотиву вчиненого кримінального правопорушення, аналізу особи винного як у загально-соціальному плані, так і в плані його потенційної суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, визнання обвинуваченим винуватості та висловлення жалю з приводу вчиненого, не зменшують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, та не є достатньою підставою для звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок у наведеній його частині, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не виявлено.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Оболонського районного суду м. Києва від 22 червня 2017 року стосовно ОСОБА_7 - без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді :
____________ ___________ ___________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3