Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,
захисникаОСОБА_5 ,
представників потерпілоїОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
прокурораОСОБА_8 ,

розглянувши в судовому засіданні матеріали кримінального провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 22 лютого 2017 року,
в с т а н о в и в:
Вироком Франківського районного суду м. Львова від 29 листопада 2013 року ОСОБА_9 засуджено за сукупністю злочинів, передбачених ч. 1 ст. 15, п. п. 1. 5, 6, 12 ст. 115; п. п. 5, 6, 12 ч. 2 ст. 115; ч. 3 ст. 15, п. п. 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України, до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна.
За вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим у тому, що він за попередньою змовою з особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, на території м. Львова з корисливих мотивів вчинив посягання на життя людей: 24 серпня 2012 року умисне вбивство ОСОБА_10 і закінчений замах на вбивство ОСОБА_11 та ОСОБА_12 способом, небезпечним для життя багатьох осіб, а 11 грудня 2012 року незакінчений замах на вбивство ОСОБА_13 .
Протягом установленого ст. 395 КПК України строку прокурор і захисник ОСОБА_14 в інтересах засудженого ОСОБА_9 оскаржували вирок в апеляційному поряду. Однак до початку апеляційного розгляду і захисник за письмовою згодою засудженого, і державний обвинувач відмовилися від своїх скарг, у зв`язку з чим ухвалою суду від 24 квітня 2014 року на підставі ст. 403 КПК України апеляційне провадження було закрито.
16 січня 2017 року ОСОБА_9 подав власну апеляційну скаргу на цей же вирок, одночасно заявивши клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. Як на поважні причини пропуску строку засуджений посилався на неможливість своєчасно реалізувати відповідне процесуальне право через незадовільний стан його здоров`я. При цьому стверджував, що від раніше поданої в його інтересах апеляційної скарги він відмовився під тиском з боку органів прокуратури з погрозами домогтися призначення йому покарання у виді довічного позбавлення волі.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 лютого 2017 року ОСОБА_9 відмовлено у поновленні строку апеляційного оскарження і повернуто йому апеляційну скаргу. Відмовляючи у поновленні строку, суд апеляційної інстанції виходив із того, що засуджений не довів існування поважних причин, які б перешкоджали йому ініціювати перегляд вироку впродовж 3 років.
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду кримінального провадження у суді апеляційної інстанції. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд, визнаючи доводи клопотання про поважність причин пропуску строку необгрунтованими, не дав належної оцінки наданому стороною захисту медичному висновку про наявність у ОСОБА_9 серйозних захворювань. Звертає увагу захисник і на те, що при закритті провадження за раніше поданою апеляційною скаргою захисту суд належним чином не перевірив добровільності позиції ОСОБА_9 щодо згоди на відмову захисника від скарги, не роз`яснив йому правових наслідків такої відмови, а натомість прийняв рішення за відсутності засудженого, чим порушив його право на справедливий судовий розгляд. Крім цього, за твердженням автора скарги, ОСОБА_9 не було вручено копії ухвали суду від 24 квітня 2014 року про закриття апеляційного провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_14 та прокурора. Зазначені порушення, на переконання захисника, перешкоджали засудженому оскаржити вирок в установлений законом строк.
На касаційну скаргу захисника потерпіла ОСОБА_15 подала заперечення, в якому наводить доводи щодо законності й обґрунтованості ухвали апеляційного суду, просить залишити її без зміни. а касаційну скаргу без задоволення.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтримання касаційної скарги, думку представників потерпілої та прокурора, котрі вважали за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу апеляційного суду без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скарзі, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.
Як передбачено частиною 2 ст. 24 КПК України, кожній особі гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується її прав, свобод, законних інтересів, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Дотримання такого порядку включає в себе оскарження відповідних судових рішень у межах установлених законом процесуальних строків.
Відповідно до приписів п. 1 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційну скаргу на вирок може бути подано протягом тридцяти днів із дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, у той же строк з моменту вручення йому копії судового рішення.
Якщо апеляційну скаргу подано після закінчення встановленого законом терміну й особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення строку, або суд апеляційної інстанції за заявою цієї особи не знайде підстав для його поновлення, така скарга згідно з п. 4 ч. 3 ст. 399 КПК України підлягає поверненню.
Згідно з 1 ст. 117 КПК України необхідною умовою поновлення судом строку виконання процесуальних дій є поважність причин його пропуску.
Виходячи з системного аналізу норм процесуального закону, під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи є об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали чи ускладнювали можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом термін.
Виходячи із закріплених у ст. 22 КПК України засад змагальності тягар доказування таких обставин покладається на особу, котра порушує перед судом питання про поновлення строку.
Наведених вимог закону суд апеляційної інстанції дотримався. Оскаржувана ухвала відповідає вимогам ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою.
При цьому суд належним чином перевірив викладені у клопотанні засудженого доводи про поважність причин пропуску ним строку, встановленого ст. 395 КПК України, і відмовляючи у задоволенні клопотання про його поновлення, обґрунтування прийнятого рішення виклав у мотивувальній частині ухвали, з яким колегія суддів погоджується.
Як слушно зазначено в ухвалі, вирок суду першої інстанції було проголошено у присутності засудженого 29 листопада 2013 року, і цього ж дня ОСОБА_9 одержав під підпис копію вказаного судового рішення, текст якого містить роз`яснення про порядок і строки його оскарження (т. 21, а. к. п. 47, 52).
Однак з апеляційною скаргою засуджений звернувся лише 16 січня 2017 року, тобто більш як через 3 роки після ухвалення вироку. Обґрунтованих доводів щодо поважності причин такого зволікання із вчиненням процесуальних дій ОСОБА_9 у клопотанні про поновлення строку не навів.
При цьому суд належним чином оцінив та обґрунтовано не взяв до уваги наданий стороною захисту консультативний висновок Національного інституту серцево-судинної хірургії ім. М.М. Амосова про наявність у засудженого посттравматичної енцефалопатії та захворювань шийного відділу хребта, датований 11 листопада 2016 року. Дані зазначеного висновку переконливо не свідчать про те, що вказані в ньому розлади тривали ще з 2013 року та постійно супроводжувалися явищами, які би позбавляли ОСОБА_9 здатності оскаржити вирок.
Більш того, захворювання засудженого не завадили йому самостійно подати апеляційну скаргу у січні 2017 року, а відомостей про покращення стану його здоров`я в цей час порівняно з попереднім періодом надані стороною захисту матеріали не містять.
Окрім наведеного, вказана обставина не позбавляла ОСОБА_9 можливості наполягати на розгляді по суті апеляційної скарги, раніше поданої його захисником, адже реалізація такого процесуального права не вимагала від засудженого додаткових фізичних чи розумових зусиль. Проте ОСОБА_9 погодився на відмову адвоката від заявлених у його інтересах апеляційних вимог.
Доводи касаційної скарги щодо допущених апеляційним судом окремих формальних порушень порядку прийняття відмови від апеляційної скарги захисту по суті стосуються законності й обґрунтованості ухвали від 24 квітня 2014 року, яка не є предметом перевірки у межах даного касаційного провадження.
Водночас жодних даних, які би ставили під сумнів добровільність та істинність позиції, висловленої ОСОБА_9 на відповідній стадії процесу, у справі не встановлено і стороною захисту не надано.
Викладені у клопотанні доводи про згоду засудженого на відмову від апеляційних вимог внаслідок тиску службових осіб прокуратури, який полягав у погрозах домогтися посилення призначеного йому покарання, суд аргументовано спростував в оскаржуваній ухвалі.
При цьому суд узяв до уваги, що сторона обвинувачення, яка заявляла апеляційні вимоги про обрання більш суворого заходу примусу, відмовилася від своєї скарги першою: заява прокурора про таку відмову надійшла до суду 07 квітня 2014 року, а аналогічна заява захисника лише 16 квітня цього ж року (т. 21, а. к. п. 95, 9798).
Окрім наведеного, надані стороною захисту матеріали не містять відомостей про оскарження ОСОБА_9 або захисником можливих неправомірних дій службових осіб прокуратури в установленому законом порядку.
Що стосується невручення засудженому копії ухвали апеляційного суду від 24 квітня 2014 року, то вказана обставина не перешкоджала ОСОБА_9 в подальшому впродовж 2014-2016 років звернутися з апеляційною скаргою на вирок.
Виходячи з наведеного рішення суду про відмову в задоволенні клопотання про поновлення строку на оскарження та повернення апеляційної скарги ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону, а також відповідає принципу юридичної визначеності як одному з фундаментальних аспектів верховенства права.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі Суд) юридична визначеність (res judicatа) передбачає остаточність судового рішення й недопустимості повторного розгляду вже раз вирішеної справи. Дана засада наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи.
Відповідно до вказаного принципу перегляд судових рішень може здійснюватися лише на підставах та у порядку, встановлених законом. Водночас у разі поновлення строку на апеляційне оскарження зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває, як зазначає Суд, в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Тому у кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування ухвали, у справі не встановлено.
Керуючись статтями 433, 436 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
п о с т а н о в и в:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 22 лютого 2017 року про повернення апеляційної скарги ОСОБА_9 на вирок Франківського районного суду м. Львова від 29 листопада 2013 року щодо нього без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3