Справа № 1-262/06
Провадження 5/524/2/18
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.04.2018 рокуАвтозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області
у складі : головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
за участю прокурора ОСОБА_3

заявника ОСОБА_4

представника заявника -адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Кременчука Полтавської області клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту , накладеного на майно ,
В С Т А Н О В И В :

21.03.2018 року у провадження Автозаводського районного суду м. Кременчука надійшло клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту з майна в якому він зазначив, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово- комунального господарства виконкому Кременчуцької міської Ради , згідно розпорядження №17630/1 від 25.10.2000 року ,він є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .
В грудні 2017 року йому стало відомо, що 18 січня 2006 року слідчим СВ Автозаводського РВ КМУ УМВС України в Полтавській області ОСОБА_6 у кримінальній справі №05310737 по обвинуваченню ОСОБА_4 , у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, винесено постанову про накладення арешту на 1/3 частину квартири за адресою квартал АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_4 з метою забезпечення цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 .
Вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука від 12.10.2006 року його визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 289 ч.2 КК України та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі, без конфіскації майна, на підставі ст.ст.75,76 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 задоволено частково, стягнуто на її користь з ОСОБА_4 та засудженого ОСОБА_8 1807,13 грн. матеріальної шкоди, 230 грн. витрат за проведення автотоварознавчої експертизи та 5000 грн. моральної шкоди, а всього 7037,13 грн. солідарно.
Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 12.01.2007 року вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука від 12.10.2006 року залишено без змін.
Під час ухвалення вироку судом не прийнято рішення щодо зняття арешту з майна.
В провадженні Автозаводського відділу державної виконавчої служби м. Кременчука ГТУЮ в Полтавській області знаходилось виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 1-262, виданого Автозаводським районним судом м.Кременчука 13.02.2007 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 заборгованості по вищевказаному вироку у розмірі 7037,13 грн..
Згідно листа Автозаводського відділу ДВС м.Кременчук ГТУЮ в Полтавській області від 07.02.2018 року , 26.03.2010 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.8 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження».
На даний час його заборгованість перед ОСОБА_7 повністю погашена, що підтверджується винесенням 26.03.2010 року державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження на підставі п.8 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» - фактичне повне виконання рішення згідно з виконавчим документом.
Арешт, накладений на належне йому майно, не дозволяє йому реалізувати свої права власника та розпорядитись ним. У зв`язку з цим, він змушений звернутись до суду з даною заявою.
Право власності володільця майна, гарантується Конституцією України, ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини.
Згідно з п. 9 Перехідних положень КПК України (2012 року), запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.
Тобто питання зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом ( Постанови Пленуму ВССУ від 03 червня 2016 року № 5 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна").
Оскільки, постанова про накладення арешту на майно, була винесена до дня набрання чинності КПК України 2012 року, за таких обставин, заяву про зняття арешту з майна розглядається в порядку, передбаченому КПК України в редакції 1960 року.
До набрання чинності КПК України 2012 року передбачався порядок щодо скасування арешту на майно такий: на підставі постанови слідчого в порядку ч. 6 ст. 126 КПК України 1960 року, або судом під час попереднього судового засідання в порядку ст. 253 КПК України 1960 року, під час ухвалення вироку в порядку ст. 324 КПК України 1960 року або судом в порядку виконання вироку в порядку ст. 409, 411 КПК України 1960 року.
Відповідно до ст.ст. 125-126 КПК України ( в ред.1960 року) арешт на майно по кримінальній справі накладається з метою забезпечення цивільного позову та можливої конфіскації майна.
Згідно із п.8 ст.324 КПК України при ухваленні вироку суд має вирішити питання, що робити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна.
Відповідно до ст. 409 КПК України (в ред.1960 року), питання про різного роду сумніви та протиріччя, які виникли при виконання вироку, вирішуються судом, який постановив вирок.
Оскільки по даній кримінальній справі арешт на вказане майно було накладено для забезпечення цивільного позову, який на даний час відшкодований у повному обсязі, тобто підстави його застосування відпали, а вироком Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 12.10.2006 року питання про скасування арешту з майна судом не було вирішено заявник вважає, що існування арешту на його майно позбавляє його права користування ним.
На підставі викладеного ОСОБА_4 просить суд скасувати арешт, накладений під час досудового слідства по кримінальній справі № 05310737, постановою слідчого Автозаводського РВ Кременчуцького КМУ УМВС ОСОБА_6 від 18.01.2006 року на належне йому майно, а саме 1/3 частину квартири за адресою АДРЕСА_2 .
Заявник ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримав заявлені вимоги , наполягає на задоволенні заяви .
Представник заявника - адвокат ОСОБА_5 у судовому засіданні підтримав заяву ОСОБА_4 і пояснив суду , що ОСОБА_4 відшкодував шкоду потерпілій ОСОБА_7 у повному обсязі про що свідчить лист із Автозаводського відділу Державної виконавчої служби м.Кременчука ГТУЮ у Полтавській області, у зв`язку із чим просить заяву ОСОБА_4 задовольнити у повному обсязі.
Цивільний позивач ОСОБА_7 у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила, а тому суд відповідно до вимог ст. 411 КПК України (в ред.. 1960 року) вважає розглянути заяву ОСОБА_4 у її відсутність.
Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні не заперечував проти задоволення заяви ОСОБА_4 , оскільки виконавче провадження відносно ОСОБА_4 закінчено, сума яка була стягнута судом за цивільним позовом потерпілої ОСОБА_7 , ОСОБА_4 повністю відшкодована .
Суд, вислухавши думку учасників процесу , дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків :
Відповідно до п. 1 абзац 3,4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.
При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI "Перехідні положення" КПК питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.
Відповідно до п. 9 Розділу XІ «Перехідні Положення» КПК України запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.
Статтею 411 КПК України (в редакції 1960 року) питання зв`язані з виконанням вироку, вирішуються судом у судовому засіданні з участю прокурора. В судове засідання, як правило, викликається засуджений, а за його клопотанням і захисник. Якщо питання стосується виконання вироку в частині цивільного позову, викликається також при необхідності цивільний позивач і цивільний відповідач. Неявка цих осіб не зупиняє розгляду справи.
У статті 125 КПК України ( в редакції 1960 року)зазначено , що слідчий за клопотанням цивільного позивача або з своєї ініціативи зобов`язаний вжити заходів до забезпечення заявленого в кримінальній справі цивільного позову, а також можливого в майбутньому цивільного позову, склавши про це постанову.
В справах про злочини, за які кримінальним законом передбачена конфіскація майна, слідчий зобов`язаний вжити необхідних заходів до забезпечення виконання вироку в частині можливої конфіскації майна, склавши про це постанову.
Згідно положень ст. 126 ч.1 КПК України ( в редакції 1960 року) забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на вклади зазначених осіб проводиться виключно за рішенням суду.
Із постанови слідчого СУ Автозаводського РВ КМУ УМВС України ОСОБА_6 від 18.01.2006 року( а.с. 113 т. 1 оглянутої у судовому засіданні кримінальної справи № 1-262 /06) убачається, що в цілях забезпечення цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 було накладено арешт на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить обвинуваченому ОСОБА_4 (а.с. 113 т.1).
Згідно із п.8 ст.324 КПК України( в реадкції 1960 року) при постановленні вироку суд має вирішити питання, що робити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна.
Із вироку Автозаводського районного суду м. Кременчука від 12.10.2006 року (а.с. 141 -143 т.2) убачається , що ОСОБА_4 було визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ст. 289 ч.2 КК України та призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 ч.1 КК України у вигляді 3-х років позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі ст. 75 КК України він був звільнений від відбування покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 1 рік 6 місяців. Згідно положень ст. 76 КК України на ОСОБА_4 покладено обов`язки : не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої систем, повідомляти цей орган про зміну місця проживання, роботи або навчання, періодично з`являтись туди для реєстрації. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 задоволено частково: стягнуто з засуджених ОСОБА_8 та ОСОБА_4 1807 грн. 13 коп. матеріальної шкоди, 230 грн. витрат за проведення автотоварознавчої експертизи та 5000 грн., моральної шкоди, а всього: 7037 грн. 13 коп. солідарно.
Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 12.01.2007 року (а.с. 182-184 т.2 ) апеляцію представника потерпілої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 залишено буз задоволення, а вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12.10.2006 року ОСОБА_8 і ОСОБА_4 без змін.
Як убачається із листа Автозаводського відділу Державної виконавчої служби м.Кременчука ГТУЮ у Полтавській області від 07.02.2018 року № 9824 (а.с. 20) у відділі на виконанні перебувало виконавче провадження з примусового виконанння листа № 1-262 , виданного 13.02.2007 року Автозаводським районним судом м. Кременчука про стягнення заборгованості з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 у розмірі 7037, 13 грн. , 26.03.2010 року на підставі п. 8 ст. 49 Закону України « Про виконавче провадження » винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.
У ст. 41 ч.1 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Наведені Конституційні гарантії права володіти своїм майном поєднується з такими ж вимогами ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами, внесеними Протоколом N 11 де зазначено , що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, яка відповідно до вимог частини 1 статті 9 Конституції України ратифікована 17 липня 1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположним свобод людини (1950 року), Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції».
У пункті 1 статті 1 цього Закону зазначено, що Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського Суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, а статтями 13, 17 Закону України «Про визнання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права» та змінюють практику застосування національного закону відповідно до Рішення цього Суду.
Рішенням Європейського Суду з прав людини у справі «Копеський проти Словаччини" зазначено , що майном може бути як «існуюче майно», так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права. «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні грунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт.

Суд вважає для відновлення порушеного права заявника ОСОБА_4 необхідно скасувати арешт, накладений під час досудового слідства по кримінальній справі № 05310737, постановою слідчого Автозаводського РВ Кременчуцького КМУ УМВС ОСОБА_6 від 18.01.2006 року на належне йому майно, а саме 1/3 частину квартири за адресою квартал АДРЕСА_2 , оскільки він є законним володільцем вищевказаної частини квартири та у застосуванні заходу забезпечення цивільного позову шляхом накладення арешту на майно відпала потреба , оскільки ОСОБА_4 повністю відшкодована шкода стягнута судом згідно вироку від 12.10.2006 року на користь потерпілої ОСОБА_7 .
Керуючись ст. 41 ч.1 Конституції України , ст. 125, 126, 324, 411 КПК України ( в редакції 1960року ) , суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Заяву ОСОБА_4 про скасування арешту , накладеного на майно задовольнити.

Скасувати арешт, накладений під час досудового слідства по кримінальній справі №05310737, постановою слідчого Автозаводського РВ Кременчуцького КМУ УМВС ОСОБА_6 від 18.01.2006 року на належне ОСОБА_4 майно, а саме 1/3 частину квартири за адресою квартал АДРЕСА_2 .
На постанову суду протягом 15 днів з дня її проголошення може бути подана апеляція в апеляційний суд Полтавської області, через Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області .

Суддя: ОСОБА_1