Апеляційний суд Рівненської області
________________________________________________копія:_____
У Х В А Л А
Іменем України
21 грудня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

За участі:
секретаря с/з ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

законного представника засудженого - ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілого: ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу щодо неповнолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Бриків, Корецького р-ну, Рівненської обл., проживаючого по АДРЕСА_1 , у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.119 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області від 07.12.2016 року ОСОБА_6 визнано винним в тому, що він 22 вересня 2010 року приблизно о 13 год. 30 хв., будучи учнем 11-го класу загальноосвітньої школи с.Користь Корецького р-ну, в приміщенні класу допризовної підготовки загальноосвітньої школи с.Користь Корецького р-ну, на перерві між 5-м та 6-м уроками, на грунті особистих неприязних відносин, що раптово виникли, взявши за верхній одяг, з метою нанесення тілесних ушкоджень, вивів неповнолітнього однокласника ОСОБА_10 в кінець класу. Після цього, ОСОБА_6 умисно наніс останньому не менше двох ударів кулаком та коліном в живіт, а далі двома руками штовхнув ОСОБА_10 в груди, від чого останній вдарився задньою частиною тіла об стінку класу. В подальшому ОСОБА_6 умисно наніс ОСОБА_10 не менше одного удару кулаком в обличчя та удар ногою в живіт. Продовжуючи свої неправомірні дії, ОСОБА_6 підбив ноги ОСОБА_10 та піднявши його за одяг в горизонтальному положенні, на висоту близько 1 м. з силою спиною кинув на підлогу. Внаслідок таких дій ОСОБА_6 , ОСОБА_10 було спричинено тілесні ушкодження у вигляді двох поверхневих саден на правій боковій поверхні шиї та садна в проекції правої ключиці, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, тобто у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.119 КК України та призначено покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Відповідно до вимог ст.75 КК України, ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання та встановлено іспитовий строк тривалістю 1 рік. Відповідно до ст.76 КК України, зобов`язано ОСОБА_6 не виїжджати за межі України без дозволу кримінально-виконавчої системи; повідомляти органи кримінально-виконавчої системи про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої системи.

На підставі ст.49, ч.5 ст.74 КК України його звільнено від призначеного покарання за ч.1 ст.119 КК України у зв"язку із закінченням строків давності.

Вказана кримінальна справа розглядалась судами Рівненської області неодноразово.

Так, вироком Корецького районного суду Рівненської області від 20.06.13 р. ОСОБА_6 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України і призначено покарання у виді 100 годин громадських робіт. На підставі п.1 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України його було звільнено від призначеного покарання у зв"язку з закінченням строків давності.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 20.08.2013 р. вирок Корецького районного суду від 20.06.2013 р. скасований, а справа направлена на новий судовий розгляд.

Вироком Здолбунівського районного суду від 23.02.2015 р. ОСОБА_6 був визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.119 КК України, і призначено покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки. На підставі ст.75 КК України його звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки.

Вироком Апеляційного суду Рівненської області від 17 листопада 2015 року, вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 23 лютого 2015 року відносно ОСОБА_6 скасовано. ОСОБА_6 визнано винним за ч.1 ст.119 КК України та призначено покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі. На підставі ст.ст.75, 104 КК України, його звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 2 (два) роки та покладено обов`язки згідно п.п.2, 3, 4 ч.1 ст.76 КК України. Звільнено ОСОБА_6 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 квітня 2016 року вирок Апеляційного суду Рівненської області від 17 листопада 2015 року відносно ОСОБА_6 скасовано, а справа направлена на новий апеляційний розгляд.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 30.05.2016 р. вирок Здолбунівського районного суду від 23.02.2015 р. скасовано і справа направлена на новий судовий розгляд.

Не погодившись з вироком, захисник неповнолітнього ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_8 його оскаржив в апеляційному порядку та просить вирок Здолбунівського районного суду від 07.12.2016 р. скасувати, а справу закрити на підставі п.1 ч.1 ст.6 КПК України, за відсутності події злочину. Доводить, що суд в порушення вимог ст.334 КПК України 1960 року (далі КПК України) не надав належну оцінку доказам, не вказав, якими доказами він обгрунтовує той чи інший свій висновок в площині нанесення ОСОБА_6 ударів по тілу ОСОБА_10 і їх узгодженості із виявленими у останнього експертом тілесними ушкодженнями, що призвело до його смерті. Зазначає, що суд у вироку не навів наявності причинного зв`язку між діями ОСОБА_6 та смертю ОСОБА_10 , що суб"єктивна сторона складу злочину за ст.119 КК України не сформульована взагалі. Просить провести судове слідство.

У запереченнях на апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_8 представник потерпілих адвоката ОСОБА_11 та прокурор ОСОБА_12 просять вирок суду першої інстанції залишити без зміни, навівши відповідні доводи.

За клопотанням захисника-адвоката ОСОБА_8 судом апеляційної інстанції було проведено частково судове слідство, а саме досліджені висновки судово-медичних експертиз та оголошені покази судово-медичних експертів, надані ними в попередніх судових засіданнях.

Досліджені в судовому засіданні апеляційного суду висновки судово-медичних експертиз, на думку колегії суддів, не спростовують висновок суду першої інстанції, що характер і механізм нанесення ударів ОСОБА_10 свідчить про те, що підсудний під час бійки діяв цілеспрямовано, активно з єдиним умислом, направленим на заподіяння потерпілому тілесного ушкодження, а тому усвідомлював небезпечний характер своїх дій, хоча і не передбачав можливості настання смерті потерпілого, але наносячи удари в голову, кинувши тіло з висоти, повинен був і міг передбачити настання таких наслідків.

У п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2003 р. №2 "Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров"я особи" зазначено, що у випадках, коли особа, яка позбавила потерпілого життя чи заподіяла йому тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії слід розглядати як убивство через необережність чи заподіяння необережного тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження і кваліфікувати відповідно за ст.119 чи ст.128 КК.

Не можна, зокрема, розглядати як умисне вбивство випадки, коли смерть потерпілого настала від ушкодження, одержаного при падінні від поштовху чи удару, якщо винний не бажав або свідомо не припускав настання таких випадків. Такі дії, залежно від змісту суб"єктивної сторони злочину, можуть кваліфікуватись як убивство через необережність чи як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Визнаючи ОСОБА_6 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.119 КК, суд у вироку зазначив, що завдаючи потерпілому тілесні ушкодження в голову та кинувши тіло з висоти, засуджений усвідомлював небезпечний характер своїх дій, хоча і не передбачав можливості настання смерті потерпілого. Вказані дії винного судом першої інстанції сформульовані як злочинна недбалість.

Вказаний висновок спростовує доводи, зазначені захисником в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції, не вдаючись до оцінки кожного доказу на предмет, яку саме обставину він доводить, зробив помилковий висновок про наявність у діях

ОСОБА_6 ознак складу злочину саме за ч.1 ст.119 КК. Не спростовують вказані висновки суду першої інстанції і докази, досліджені апеляційним судом за клопотанням адвоката.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що в резолютивній частині вироку судом першої інстанції допущені суперечності. У п.24 постанови "Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку" від 29.06.1990 р. №5 (з наступними змінами і доповненнями) Пленум Верховного Суду України вимагає звернути увагу судів на необхідність точного виконання вимог ст.315 КПК про зміст резолютивної частини обвинувального вироку, яка повинна бути викладена чітко і ясно, щоб при виконанні вироку не виникало сумнівів щодо виду і розміру покарання, призначеного судом, та змісту інших рішень, викладених у цій частині вироку.

Відповідно до резолютивної частини вироку, суд визнав ОСОБА_6 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.119 КК України, та призначив відповідне покарання, від відбування якого звільнив на підставі ст.75 КК з встановленням іспитового строку. Одночасно, керуючись вимогами ст.49, ч.5 ст.74 КК України суд звільнив ОСОБА_6 від призначеного покарання у зв"язку із закінченням строків давності, що, на думку колегії суддів, є допустимим.

За вимогами ст.75 КК України, якщо суд при призначенні покарання, зокрема й у виді позбавлення волі на строк не більше п"яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, звільнення від відбування покарання з випробуванням можливе лише при призначенні основного покарання, в тому числі і позбавлення волі.

Згідно ч.5 ст.74 КК України, особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених ст.49 цього Кодексу. Тобто, в даному випадку, при встановленні передумови і підстави звільнення від покарання суд має право звільнити особу від покарання. У цьому разі відповідно до вимог ч.3 ст.327 КПК України суд постановляє вирок, яким визнає обвинуваченого винуватим у вчиненні злочину, звільняє його від призначення покарання, тобто не визначає конкретний вид і розмір покарання за вчинений злочин. Відповідно до ч.3 ст.88 КК України, "Особи, засуджені за вироком суду без призначення покарання...визнаються такими, що не мають судимості".

Відповідно до ст.49 КК особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності, якщо "з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили" закінчилися строки давності, визначені згаданою статтею. Разом з тим, сплив визначеного ст.49 КК строку давності відповідно до вимог ч.5 ст.74 КК може також бути й підставою звільнення не від відповідальності, а від покарання, тобто суд може постановити обвинувальний вирок зі звільненням засудженого від призначення покарання на підставі ч.5 ст.74 КК.

У зв"язку з цим, колегія суддів вважає за можливе вирок щодо ОСОБА_6

змінити, змінивши його резолютивну частину, що не погіршить правове становище засудженого.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.365, 366, 377 КПК України 1960 року, п.п.11, 15 Розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу захисника неповнолітнього засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 на вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 7 грудня 2016 року щодо ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 7 грудня 2016 року відносно неповнолітнього ОСОБА_6 змінити.

Резолютивну частину вироку суду першої інстанції викласти в такій редакції: " ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.119 КК України, та на підставі ст.49, ч.5 ст.74 КК України від призначення покарання звільнити у зв"язку із закінченням строків давності".

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення цим судом і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення..

С У Д Д І:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3