Провадження № 11-кп/792/147/18
Справа № 676/6309/15-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст.345, ст. 128 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 лютого 2018 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Хмельницької області у складі:

судді - доповідача ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хмельницькому кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 0002044 від 01.12.2014 року, за апеляційною скаргою прокурора на вирок Кам`янець Подільського міськрайонного суду від 28 листопада 2017 року,

в с т а н о в и л а:
Вироком Кам`янець Подільського міськрайонного суду від 28 листопада 2017 року,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого по АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, із вищою освітою, пенсіонера, одруженого, інваліда І групи, раніше не судимого,
визнано винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України і призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 1 (один) рік, з покладенням відповідно до ст.76 КК України обов`язків періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання у виді позбавлення волі на підставі п. г ст. 1 Закону України Про амністію у 2016 році.

ОСОБА_8 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Доля речових доказів вирішена у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Як вбачається з вироку, 21.07.2015 року близько 07 год. 10 хв. на проїжджій частині вул. Кулика напроти будинку № 3 в м. Кам`янці-Подільському усвідомлюючи, що ОСОБА_9 є працівником поліції, в ході словесного конфлікту на ґрунті неприязних відносин, які склались між ними в результаті виконання ОСОБА_9 службових обов`язків, підбіг до останнього та стоячи обличчям навпроти нього, наніс один удар кулаком правої руки в область голови, в результаті чого спричинив потерпілому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, синця в області обличчя та 4-х саден на фоні даного синця, а також на кінчику носа і слизової оболонки лівого крила носа.

Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався у тому, що 01.12.2014 року близько 14 години на території домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_2 , під час суперечки із своєю матір`ю ОСОБА_10 , яка виникла на ґрунті довготривалих неприязних відносин, підійшов до останньої та знаючи про свою фізичну перевагу над нею, схопив правою рукою за ліве передпліччя потерпілої та із значним прикладанням сили проявив злочинну недбалість, при цьому не передбачав можливість настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій у виді отримання потерпілою тілесних ушкоджень внаслідок падіння на асфальтовану поверхню, хоча повинен був та міг їх передбачити. В результаті чого потерпіла ОСОБА_10 втратила рівновагу, впала на землю та отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я більше 21 дня, у вигляді синця на задній поверхні верхньої третини лівого передпліччя з розповсюдженням на задню поверхню лівого ліктьового суглобу та вивиху лівого плечового суглобу.

Ці дії ОСОБА_10 органом досудового розслідування були кваліфіковані за ст. 128 КК України, як необережне заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Визнаючи невинуватим та виправдовуючи ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому злочині, передбаченого ст. 128 КК України, з підстав п.2 ч.1 ст. 373 КПК України суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

В поданій апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним за ч.2 ст. 345, ст. 128 КК України та призначити йому покарання: за ч.2 ст. 345 КК України 3 роки позбавлення волі; за ст. 128 КК України 2 роки обмеження волі. Згідно ч.1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш тяжкого покарання більш тяжким, остаточно визначити покарання у виді 3 років позбавлення волі. Згідно ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 з випробуванням терміном на два роки.

Посилається на те, що суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку не зазначив достатніх підстав для виправдання ОСОБА_8 по епізоду спричинення ОСОБА_10 тілесних ушкоджень середньої важкості з необережності у зв`язку із недоведеністю вини та не навів мотивів, за яких відкинув докази обвинувачення. Крім того, апелянт зазначає, що суд незаконно виправдав ОСОБА_8 за ст. 128 КК України та безпідставно прийняв рішення про звільнення останнього від призначеного покарання на підставі п. «г» ст. 1 Закону України «Про амністію в 2016 році», оскільки згідно приписів п. «д» ст. 9 цього закону, амністія не застосовується до осіб, зазначених у ст. 4, а також до осіб: які мають одного чи обох батьків віком понад 70 років або визнаних інвалідами першої групи і вчинили злочини, що посягають на життя, здоров`я, честь, гідність чи інші охоронювані законом права та інтереси цих батьків, ОСОБА_10 є матір`ю ОСОБА_8 ..

Заслухавши суддю доповідача, пояснення прокурора на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які просили залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а вирок без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає за таких підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 345 КК України відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується наявними доказами по справі, яким суд дав вірну кримінально правову оцінку та прокурором в поданій апеляційній скарзі не оспорюється.

Аргументи прокурора про безпідставне виправдання ОСОБА_8 за ст. 128 КК України, перевірені колегією суддів і не знайшли свого підтвердження в матеріалах кримінального провадження.

В ході судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції не здобуто доказів вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину передбаченого ст. 128 КК України.

В судовому засіданні першої та апеляційної інстанції ОСОБА_8 свою винуватість у вчинені необережного заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень ОСОБА_10 не визнав та пояснив, що будь - яких тілесних ушкоджень матері він не завдавав. Припускав, що синець та вивих плечового суглобу в неї могли утворитись від падіння з драбини напередодні. Вважає, що матір його оговорювала з огляду на довготривалий конфлікт між ними, який тривав з 2008 року за спадщину. При цьому він та матір неодноразово зверталися до правоохоронних органів із заявами про притягнення один одного до кримінальної відповідальності.

Потерпіла ОСОБА_10 в суді першої інстанції пояснювала, що взимку 2014 року в обідню пору доби попросила знайомого ОСОБА_11 , ввімкнути світло на щитку живлення, яке син ОСОБА_8 спеціально неодноразово вимикав в її будинку. ОСОБА_11 зайшов на подвір`я та намагався полагодити щиток, в цей час на подвір`я забіг син та почав кричати на ОСОБА_11 через що останній пішов з подвір`я. Після чого, ОСОБА_8 схопив її за комір і сильно штовхнув, від чого вона впала на землю і не могла підвестися. В подальшому було викликано поліцію та швидку допомогу.

Судом першої інстанції було досліджено витяг з карти виїзду екстреної медичної допомоги № 24260 від 01.12.2014 року (Т. 2 а.к.п. 51-52), висновки первинної та додаткової судово-медичної експертизи № 876 від 03.12.2014 року, № 620 від 17.08.2015 року (Т. 2 а.к.п. 11, 122), протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 01.12.2014 року (Т. 2 а.к.п. 7) та протокол проведення слідчого експерименту з фото-таблицею від 06.03.2015 року (Т. 2 а.к.п. 34-37), висновок судово-медичної експертизи № 876 від 03.12.2014 року (Т.2 а.к.п. 11).

Суд оцінивши наведені матеріали кримінального провадження дійшов висновку, що вони підтверджують факт наявності у потерпілої ОСОБА_10 тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили короткочасний розлад здоров`я більше 21 дня, але не свідчать про причетність ОСОБА_8 до їх заподіяння. Про вчинення злочину обвинуваченим свідчила лише потерпіла ОСОБА_10 , яка була у неприязних тривалих стосунках з обвинуваченим.

Свідок ОСОБА_12 , лікар-травматолог Кам`янець-Подільської міської лікарні № 1 в суді першої інстанції пояснив, що обставин огляду потерпілої ОСОБА_10 не пам`ятає, ніяких письмових пояснень слідчому ОСОБА_13 не надавав, та протоколу допиту не підписував.

Цими показаннями свідок спростував доводи прокурора про те, що потерпіла розповідала лікарю про те, що тілесні ушкодження їй заподіяв обвинувачений.

Згідно ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Як вбачається з положень ч.3 ст. 373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно роз`яснень п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 червня 1990 року, №5 « Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» визнано недопустимість обвинувального ухилу при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини у справі «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» від 6 грудня 1988 року в п. 146 Європейський суд з прав людини зазначив, що «принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який ставиться йому в провину; обов`язок доведення лежить на обвинуваченні і всі сумніви повинні тлумачитися на користь обвинуваченого. Європейський суд з прав людини також підкреслив, що за змістом п. 2 ст. 6 Конвенції, докази, покладені в основу висновку суду про винність обвинуваченого, повинні відповідати як вимогам достатності, так і переконливості.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення ЄС у справі «Авшар проти Туреччини»). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Також має братися до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (рішення ЄС у справі «Веренцов проти України» - п.86, «Яллох проти Німеччини»).

Ці обставини та вимоги Закону України та практики Європейського суду були враховані судом першої інстанції.

Суд першої інстанції не встановивши сукупності доказів які б з точки зору достатності та взаємозв`язку свідчили про вчинення злочину, стосовно потерпілої, виправдав обвинуваченого за ст. 128 КК України.

Колегією суддів встановлено, що потерпіла ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть. (Т.1 а.к.п. 226). За таких обставин, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості безпосередньо дослідити показання потерпілої ОСОБА_10 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції і дати їм при необхідності іншу оцінку ніж ту, що дав суд першої інстанції у вироку.

Врахувавши вищезазначене, колегія суддів, вважає, що висновки суду першої інстанції щодо визнання ОСОБА_8 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 128 КК України знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в судовому засіданні суду першої інстанції. Аналіз матеріалів кримінального провадження свідчить про відсутність достатніх та допустимих доказів винуватості ОСОБА_8 в інкримінованому йому злочині передбаченому ст. 128 КК України.

Колегія суддів вважає, що судом об`єктивно та в повній мірі досліджено наявні докази по справі. Суд обґрунтовано виправдав ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 128 КК України на підставі п.2 ч.1 ст. 373 КПК України.

Визнаючи винним ОСОБА_8 за ч.2 ст. 345 КК України, суд відповідно до п. «г» ст. 1 Закону України «Про амністію 2016 році», оскільки ОСОБА_8 є інвалідом 1 групи загального захворювання, що підтверджено пенсійним посвідчення № НОМЕР_1 , серії НОМЕР_2 від 20.07.2016 року, з терміном дії до 28.02.2018 року, і виявив згоду на застосування щодо нього ЗУ «Про амністію у 2016 році», вірно звільнив ОСОБА_8 від відбування покарання у виді позбавлення волі.

Посилання прокурора на порушення судом приписів п. «д» ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році» є помилковим, оскільки ОСОБА_8 за ст.128 КК України виправданий на підставі п.2 ч.1 ст. 373 КПК України, а не звільнений від відбування покарання згідно закону про амністію.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи прокурора викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного провадження, а тому вона не підлягає задоволенню.

При цьому, автором апеляційної скарги не дотримано вимог законодавчої термінології застосованої у законі про кримінальну відповідальність зокрема у ст. 75 КК України.

Як вбачається зі змісту резолютивної частини апеляційної скарги процесуальний прокурор просить: «Згідно ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 з випробуванням терміном на два роки.» Проте законодавець у ст. 75 КК України вживає словосполучення: «звільняється від відбування покарання з випробуванням.»

Іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного року до трьох років. Що свідчить про недотримання автором апеляційної скарги понятійної дисципліни при складанні процесуального документа.

Колегія суддів підстав для скасування вироку суду не знаходить.

Керуючись ст.ст.405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:
Вирок Кам`янець Подільського міськрайонного суду від 28 листопада 2017 року, відносно ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, на неї може бути подана касаційна скарга до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий /підпис/

Судді /підписи/

Згідно з оригіналом:
суддя Апеляційного суду
Хмельницької області ОСОБА_2