АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-cc/796/1027/2018 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 лютого 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю:

представника власника майна, адвоката ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_8 та накладено арешт на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_7 .

Приймаючи рішення, слідчий суддя врахував наявність правових підстав для накладення арешту на майно зазначене у клопотанні прокурора, та прийшов до висновку про необхідність задоволення клопотання та накладення арешту на зазначене у ньому майно, з метою забезпечення збереження речових доказів.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, власник майна ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати.
Мотивуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт зазначає, що квартира, на яку прокурор просить накласти арешт, придбана ним у ОСОБА_9 , відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 17.06.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 , зареєстровано в реєстрі за № 771.

Далі в апеляційній скарзі власник майна вказує, що арештоване нерухоме майно не містить речових доказів, необхідність збереження яких обґрунтовувало б застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна. Додає, що за рахунок арештованого майна не може бути забезпечена конфіскація, спеціальна конфіскація чи відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, оскільки власник майна є добросовісним набувачем з 2016 року.
Також власник майна наголошує на тому, що з моменту придбання квартири, він добросовісно і відкрито володіє даною нерухомістю та зазначає про відсутність з його сторони сумнівів стосовно законності придбання квартири, що, в свою чергу, вказує на відсутність намірів відчужити її.
Одночасно автор апеляційної скарги зазначає, що оскаржувану ухвалу постановлено слідчим суддею без виклику у судове засідання власника майна, копію ухвали отримано апелянтом лише 12 січня 2018 року за допомогою Єдиного державного реєстру судових рішень. Апеляційна скарга подана до суду 17 січня 2018 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника власника майна, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Так, у відповідності до абз. 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, що в даному випадку мало місце, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Враховуючи, що власник майна участіу судовому засіданні не приймав, копію ухвали отримано апелянтом 12 січня 2018 року за допомогою Єдиного державного реєстру судових рішень, апеляційна скарга подана до суду 17 січня 2018 року (відповідно до штампу на конверті), пятиденний строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді апелянтом не порушено, а тому і не підлягає поновленню.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.
При апеляційному розгляді встановлено, що у даному кримінальному провадженні слідчим суддею обґрунтовано застосовано такий захід забезпечення кримінального провадження як арешт майна та правильно визначені правові підстави для цього.
Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів, в провадженні СВ Шевченківського УП ГУНП України в місті Києві перебувають матеріали кримінального провадження № 0000188, відомості про яке 23.06.2016 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, розпочате за фактом незаконного заволодіння об`єктами житлового фонду на території Шевченківського району м. Києва.
Прокурор Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_8 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_7 , яке ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року задоволено.

Жодних об`єктивних даних, які б спростовували чи ставили під сумнів законність прийнятого слідчим суддею рішення колегія суддів в матеріалах судової справи по розгляду клопотання по накладенню арешту не вбачає, оскільки покладені в основу ухвали слідчого судді мотиви, що стали підставою для задоволення клопотання прокурора, слід визнати обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги такими, що не заслуговують на увагу колегії суддів і не ґрунтуються на законі, виходячи з наступного.
КПК України вимагає обов`язкового дотримання вимог закону при оформленні всіх процесуальних документів, надаючи цим вимогам принциповий характер.
Отже, якщо закон визначив, що клопотання слідчого про накладення арешту повинно відповідати вимогам ст. 171 КПК України, то слідчий повинен неухильного їх дотримуватися.
Так, згідно ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна.
Вказана норма також узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Задовольняючи клопотання прокурора про арешт майна, внесене в рамках кримінального провадження № 0000188, слідчий суддя, як вбачається з журналу судового засідання, заслухав пояснення прокурора, та прийшов до правильного висновку, що клопотання відповідає вимогам ст. 171 КПК України та містить достатньо правових підстав для його задоволення.

З огляду на вищенаведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно зазначене у клопотанні, з метою забезпечення збереження речових доказів.
Зважаючи на вищезазначене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно зазначене у клопотанні прокурора, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності.
Підстав сумніватися в співмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження у колегії суддів не виникає.
Посилання апелянта на те, що арештоване майно не містить речових доказів, необхідність збереження яких обґрунтовувало б застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, слід визнати непереконливими, з урахуванням наявності у матеріалах провадження постанови про приєднання до справи речових доказів від 13 вересня 2016 року, відповідно до якої, квартира АДРЕСА_1 , визнана речовим доказом, з посиланням на незаконне заволодіння нерухомим майном (а.с. 3).

Твердження власника майна про те, що за рахунок арештованого майна не може бути забезпечена конфіскація, спеціальна конфіскація чи відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, слід визнати необгрунтованими, з урахуванням мети арешту у даному випадку, а саме забезпечення збереження речових доказів, яка передбачає накладення арешту на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Посилання власника майна на те, що він є добросовісним набувачем з 2016 року, колегія суддів не може визнати такими, що свідчать про необхідність скасувати оскаржувану ухвалу та відмовити у задоволенні клопотання, оскільки положення ст. 170 КПК України дозволяють накласти арешт на майно будь якої особи, у разі необхідності забезпечити збереження речових доказів, зокрема на майно добросовісного набувача.

Крім того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання відчуження, знищення чи пошкодження майна, що може перешкодити кримінальному провадженню, а тому вимоги апеляційної скарги про відсутність з сторони власника майна сумнівів стосовно законності придбання квартири та відсутності намірів її відчужити, слід визнати непереконливими.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.
Зважаючи на вищевикладене, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170 173 КПК України, наклав арешт на майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_7 , з метою забезпечення збереження речових доказів, врахувавши при цьому і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб, та забезпечивши своїм рішенням розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому вимоги апелянта щодо необґрунтованості ухвали слідчого судді, слід визнати непереконливими.

Враховуючи встановлені обставини та відповідні їм правовідносини, колегія суддів вважає, що ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись ст.ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,
УХВАЛИЛА:

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року, якою задоволено клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_8 та накладено арешт на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_7 , залишити без змін,а апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_7 , без задоволення.
Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

________________________ ___________________________ __________________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4