Справа № 378/298/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/240/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 3 04.04.2018

УХВАЛА
Іменем України

04 квітня 2018 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області у складі :
головуючого-судді - ОСОБА_2
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретар - ОСОБА_5 , ОСОБА_6
за участю прокурора - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9
обвинуваченого - ОСОБА_10
захисника - ОСОБА_11
потерпілих - ОСОБА_12 , ОСОБА_13
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2017 року, яким
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженеця с. Лазещина Рахівського району Закарпатської області, громадянина України, з середньою професійно-технічною освітою, працюючого трактористом СФГ «Перлина», вдівця, маючого на утриманні одну малолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 . раніше не судимий,;
визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 121, ч.1 ст. 115 КК України та призначено покарання:
-за ч. 1 ст. 125 КК України у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян що складає 850 грн. На підставі ст. 49 КК України звільнено ОСОБА_10 від призначеного судом покарання за ч. 1 ст. 125 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.
-за ч. 1 ст. 121 КК України у виді 5 років позбавлення волі.
-за ч. 1 ст. 115 КК України у виді 7 років позбавлення волі.
На підставі ч. 1,2 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено остаточно до відбування 7 років позбавлення волі.
Цивільний позов ОСОБА_12 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_12 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн. моральної шкоди та витрати на правову допомогу в сумі 959 грн. 77 коп.
Вироком вирішено питання щодо речових доказів та судового збору.
В С Т А Н О В И Л А:
Згідно з вироком 09.12.2013, близько 15 год., ОСОБА_10 , будучи депутатом Розумницької сільської ради Ставищенського району Київської області шостого скликання знаходився поблизу адміністративної будівлі сільської ради по АДРЕСА_2 . В цей час до ОСОБА_10 підійшов його знайомий ОСОБА_12 .
У ході спілкування, на ґрунті неприязних відносин, між останніми почалась сварка, під час якої ОСОБА_10 умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, наніс ОСОБА_12 кілька ударів руками в область голови та грудної клітини, спричинивши останньому тілесні ушкодження.
Згідно з висновком експерта №165 від 23.12.2013 у ОСОБА_12 виявлені тілесні ушкодження у вигляді крововиливів на обличчі, садна на грудній клітині, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.
Крім цього, 09.12.2015, приблизно о 16 годині 30 хвилин, ОСОБА_10 , знаходячись на території домоволодіння за місцем свого проживання по АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин під час сварки зі своєю дружиною ОСОБА_14 , умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, наніс останній один боковий удар лівою рукою в область правого плеча, від якого остання впала па землю, після чого ОСОБА_10 , продовжуючи свій злочинний умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_14 , наніс їй не менше 20 ударів ногами в ліву та праву частини тулубу спереду, у верхні та нижні кінцівки.
Внаслідок вказаних дій ОСОБА_10 спричинив ОСОБА_14 тілесні ушкодження у вигляді: багрово-синюшних синців на лівій лопатці; синців з внутрішніми крововиливами па лівій сідниці та на задній зовнішній поверхні лівого стегна; восьми синців на зовнішній поверхні лівого стегна і гомілки; багаточисленних синців, які зливаються між собою, на зовнішній поверхні правого плеча на ділянці розміром 11x18см: синця на внутрішній поверхні правого ліктьового суглобу; синця на передній черевній стінці вище лобка; двох синців на передній поверхні правого стегна; п`яти синців на внутрішній поверхні правої гомілки, які, згідно висновку експерта № 210 від 03.02.2016, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень; а також тілесне ушкодження у вигляді черезкапсулярного розриву нирки, яке, згідно вказаного висновку експерта, відноситься до категорії тяжкого тілесного ушкодження, як небезпечного для життя в момент заподіяння.
Вказані тілесні ушкодження, відповідно до висновку експерта № 210 від 03.02.2016р. утворилися від дії тупого предмета (предметів), можливо рук та ніг людини, і не моли утворитися при падінні потерпілої з висоти власного зросту.
Крім того, 09.12.2015, приблизно о 16 годині 40 хвилин, після нанесення тілесних ушкоджень своїй дружині ОСОБА_14 .. ОСОБА_10 , зайшов до будинку АДРЕСА_1 , де вже перебувала його мати ОСОБА_15 , яка біля ванної кімнати надавала допомогу ОСОБА_14 .
Знаходячись у вказаному будинку, ОСОБА_10 , будучи обізнаним щодо безпеки поводження з вогнепальною мисливською зброєю, свідомо взяв у спальній кімнаті належну йому заряджену мисливську рушницю «ТОЗ-61», яку почав демонструвати, засвідчуючи серйозність намірів її застосування в разі неотримання від ОСОБА_14 позитивної відповіді щодо невживання алкогольних напоїв.
Не отримавши позитивної відповіді, ОСОБА_10 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та можливість настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді смерті, підійшов до ванної кімнати будинку, де звівши курок у положення готовності до пострілу, здійснив один постріл в ОСОБА_14 , спричинивши останній тілесне ушкодження, від якого вона померла на місці події.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 210 від 03.02.2016 смерть ОСОБА_14 настала внаслідок вогнепального поранення шиї та грудної клітини з пошкодженням внутрішніх органів, які мають ознаки тяжкого тілесного ушкодження небезпечного для життя в момент заподіяння.
Не погоджуючись з вказаним вироком захисник ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій, просить скасувати вирок від 11.12.2017 року та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 116 КК України та призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі.
Відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 3 роки.
Відповідно до п.п. 2,3,4 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_10 наступні обов`язки:
- не виїзжати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції;
- повідомляти орган кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання, роботі, навчаня;
- періодично з`являтися для реєстрації в органи кримінально-виковавчої інспекції.
В обґрунтування апеляційних вимог вказує на те, що вирок постановлений за істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, та невідповідності висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам справи.
Вказує, що суд обґрунтовуючи винуватість ОСОБА_10 у заподіянні легких тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , посилаючись на показання потерпілого ОСОБА_12 , який прямо зацікавлений у результаті розгляду справи, на покази свідка ОСОБА_16 , які в основному є показами з чужих слів, які жодним чином не підтверджують причетність обвинуваченого до вчиненого злочину, на показання свідка ОСОБА_17 , який не був очевидцем бійки між ОСОБА_12 та ОСОБА_10 , на показання свідка ОСОБА_18 , відповідно до яких ОСОБА_12 зайшов до неї у кабінет та попросив викликати поліцію, допустив порушення ч. 4 ст. 17, ч. 4 ст. 97 КПК України.
Вказує і те, що відповідно до ч. 2 ст. 84 КПК України рапорт та протокол прийняття заяви про вчинення злочину, не є процесуальним джерелом доказів, а отже судом при їх оцінці порушено ст.ст. 84, 86, 89, 99 главу 20 КПК України.
Також судом не було досліджено жодного доказу, який би свідчив про наявність слідів боротьби на місці події. Посилання суду першої інстанції як на докази винуватості ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України на висновок експерта №165 від 10.12.2013р., протокол слідчого експерименту від 22.05.2014р. за участю потерпілого ОСОБА_12 , висновок експерта №54/д від 30.05.2016р., довідку головного лікаря Ставищенської ЦРЛ від 11.05.2014р. №154 є безпідставними, оскільки вказані докази як окремо та і в сукупності не вказують на беззаперечну вину обвинуваченого.
Вказує, і те, що висновки суду про причетність ОСОБА_10 до заподіяння тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_14 у вигляді черезкапсулярного розриву нирки суперечать фактичним обставинам справи та повністю виключається дослідженими матеріалами справи, а саме, показаннями свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_19 , відеозаписом слідчого експерименту за участю ОСОБА_10 та показаннями допитаного в судовому засіданні 18.08.2017 року експерта, який уточнив, що черезкапсулярний розрив нирки мав місце внаслідок прямої дії сили і міг виникнути приблизно більше ніж за 1 год. і менше ніж за 2 години до смерті потерпілої, хоча всі події відбувались на протязі не більше 10-15 хв.
Також висновки суду щодо обвинувачення ОСОБА_10 в умисному вбивстві ОСОБА_14 суперечать фактичним обставинам справи. Судом не дано оцінки показам ОСОБА_10 , який зазначив, що був впевнений відносно того, що він вранці розрядив рушницю, і не мав наміру стріляти у ОСОБА_14 , а постріл відбувся випадково, коли потерпіла смикнула рушницю за дуло направивши в свою сторону. Ці ж покази підтверджуються показами свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , які свідчать про необережність у формі злочинної недбалості, оскільки ОСОБА_10 , будучи мисливцем із стажем повинен був перевірити зброю на рахунок її спорядженості боєприпасам, про те не зробив цього, що і спричинило смерть ОСОБА_14 .
Крім того, вказує, що відповідно до ч. 2 ст. 84 КПК України витяг з кримінального провадження, на який послався суд як на доказ, не є процесуальним джерелом доказів, а отже судом при його оцінці порушено ст.ст. 84, 86, 89, 99 главу 20 КПК України.
Також суд безпідставно не визнав як пом`якшуючу покарання обставину активне сприяння розкриттю злочину.
В судовому засіданні захисником подано уточнення до апеляційної скарги, відповідно до яких він просить скасувати вирок Білоцерківського міськрайонного суду від 11.12.2017р. в частині визнання ОСОБА_10 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України та провадження у цій частині закрити або постановити виправдувальний вирок, також закрити провадження у справі в частині визнання ОСОБА_10 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України або постановити виправдувальний вирок. В частині визнання ОСОБА_10 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України вирок змінити, перекваліфікувати дії ОСОБА_10 на ч.1 ст. 119 КК України та призначити за вказаною статтею ОСОБА_10 покарання у виді 5 років позбавлення волі із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України.
В письмових поясненнях до апеляційної скарги захисника потерпілий ОСОБА_12 вказує на те, що доводи апеляційної скарги є не правдиві.
Вказує те, що будучи біля сільської ради до нього підійшов ОСОБА_10 , звалив його на землю та почав бити руками та ногами. Після побиття ОСОБА_12 пішов до приміщення сільської ради та викликав поліцію. 10.02.2013 року звернувся до лікарні.
Вважає, що за завдану йому моральну і фізичну шкоду ОСОБА_10 повинен відшкодувати 35.000 грн.
Також надає пояснення і щодо того, що ОСОБА_10 неодноразово бив свою дружину, а також був причетний до бійок з односельчанами.
Вважає, що за даний злочин його потрібно визнати винним за ч. 1 ст. 115 та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.
Заслухавши доповідь судді, думку обвинуваченого та його захисника, які вимоги апеляційної скарги підтримали, думку потерпілого ОСОБА_13 , який також підтримав вимоги апеляційної скарги, думку потерпілого ОСОБА_12 , який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, думку прокурора, який також заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги з доповненнями, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Висновки суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України за обставин, наведених у вироку, стверджуються зібраними в кримінальному провадженні доказами. Так, допитаний у ході судового розгляду потерпілий ОСОБА_12 підтвердив ту обставину, що 09.12.2013 року обвинувачений його побив, завдавши йому легких тілесних ушкоджень. Свідок ОСОБА_16 показала суду, що після конфлікту з ОСОБА_10 у потерпілого були видимі на голові тілесні ушкодження. В подальшому тілесні ушкодження були виявлені і на тулубу потерпілого. Факт конфлікту між ОСОБА_12 та ОСОБА_10 стверджується показаннями свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 . Зазначені вище обставини стверджуються також: протоколом огляду місця події від 09.12.2013 року, в ході якого на ділянці землі поблизу сільської ради сел. Розумниця Ставищенського району Київської області виявлені сліди боротьби, сліди падіння, сліди взуття та втоптаний сніг; протоколом слідчого експерименту від 22.05.2014 року, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_12 на місцевості показав, за яких обставин йому було заподіяно тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_10 ; висновками судово-медичних експертиз № 165 від 10.12.2013 року та № 54/д від 30.05.2016 року щодо наявності, локалізації та ступеня тяжкості виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень, а також щодо механізму їх утворення, іншими доказами.

Дослідивши вказані докази та надавши їм належну оцінку з точки зору їх належності та допустимості, а сукупності доказів - також з точки зору їх достатності, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні цього злочину, належним чином мотивувавши своє рішення.

Доводи апеляційної скарги захисника про порушення положень ч.4 ст. 17 КПК України не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону, оскільки в цій частині як обвинувачення, так і вироку відсутні будь-які сумніви, які би необхідно було тлумачити на користь обвинуваченого. Не є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги в частині порушення судом першої інстанції вимог ч.4 ст.97 КК України, оскільки судом першої інстанції не сприймались показання з чужих слів щодо будь-якої частини обвинувачення.

Та обставина, що судом у якості доказів визнані рапорт оперативного чергового від 09.12.2013 року, протокол прийняття заяви про вчинення злочину від 09.12.2013 року, не вказує на незаконність висновків суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні цього злочину, оскільки ця вина доведена наведеними вище доказами. На думку колегії суддів, наявність вказаних вище процесуальних документів вказує на законність та правомірність початку кримінального провадження по факту вчинення цього злочину. Зазначена вище обставина не дає підстав для скасування чи зміни вироку в цій частині.

Апеляційна скарга в цій частині є не обґрунтованою і не підлягає до задоволення.

Висновки суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України стверджуються зібраними в справі доказами, а саме: показаннями самого обвинуваченого, із яких вбачається, що він, не визнаючи вину у вчиненні цього злочину, фактично визнав ту обставину, що наніс декілька ударів потерпілій ОСОБА_14 ; протоколом слідчого експерименту від 10.12.2015 року, в ході якого обвинувачений ОСОБА_10 показав, як він наносив удари потерпілій ОСОБА_14 , після того як штовхнув її і вона впала; показаннями свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_19 , які показали, що бачили, як обвинувачений штовхнув ОСОБА_14 і вона впала; висновком судово-медичної експертизи № 210 від 10.12.2015 року, відповідно до якого у потерпілої ОСОБА_14 виявлені тілесні ушкодження, в тому числі і синці та крововиливи на тулубі і кінцівках, які відносяться до легких тілесних ушкоджень та черезкапсулярний розрив правої нирки, який відноситься до тяжких тілесних ушкоджень. Ці тілесні ушкодження не могли утворитись від падіння із висоти власного росту, виникли від дії тупого предмета (предметів), могли утворитись від дії рук і ніг людини; висновком судово-медичної експертизи № 12/д від 16.02.2016 року, відповідно до якого тілесні ушкодження ОСОБА_14 у вигляді синців та крововиливів на тулубі і кінцівках та черезкапсулярний розрив правої нирки виникли від дії тупого предмета, можливо рук і ніг людини, мало місце не менше 20 впливів сили; показаннями експерта ОСОБА_21 , відповідно до яких черезкапсулярний розрив правої нирки утворився внаслідок прямої дії сили і міг виникнути приблизно більше ніж за годину і менше ніж за дві години до смерті потерпілої; іншими доказами.

Дослідивши вказані докази та надавши їм належну оцінку з точки зору їх належності та допустимості, а сукупність доказів - також з точки зору їх достатності, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні цього злочину, належним чином мотивувавши своє рішення.

Судом першої інстанції обґрунтовано відхилені доводи захисту про те, що тілесне ушкодження у вигляді черезкапсулярного розриву нирки виникло значно раніше від часу, вказаного в обвинуваченні, внаслідок падіння з драбини, оскільки свідок ОСОБА_19 показала суду, що ОСОБА_14 дійсно падала з драбини, однак ця подія мала місце за два тижні до вчинення злочину. Окрім того, відповідно до висновку експерта, утворення цього тілесного ушкодження внаслідок падіння з висоти власного росту виключається. Доводи апеляційної скарги про невідповідність часу завдання цього тілесного ушкодження, яке вказано в обвинуваченні, показанням судово-медичного експерта, внаслідок чого захисником зроблений висновок про те, що це тілесне ушкодження було завдано раніше, ніж вказано в обвинуваченні, є необґрунтованим. Так, в обвинуваченні вказаний час початку дій обвинуваченого і не вказується час смерті потерпілої. Експерт, у показаннях в суді першої інстанції зробив прив`язку завдання тілесного ушкодження у вигляді черезкапсулярного розриву нирки до часу смерті потерпілої. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи, смерть ОСОБА_14 настала приблизно о 16 годині ( +/- 2 години). Аналіз цих доказів у їх сукупності вказує на те, що завдання зазначеного тілесного ушкодження в проміжок часу, вказаного в обвинуваченні не виключається, а інші наведені вище докази доводять ту обставину, що дане тілесне ушкодження було завдане потерпілій саме обвинуваченим за обставин, наведених у вироку.

Наведене в своїй сукупності дає підстави стверджувати, що апеляційна скарга захисника в цій частині є необґрунтованою і не підлягає до задоволення.

Поряд із цим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про незаконність вироку в частині засудження ОСОБА_10 за ч.1 ст. 115 КК України.

На думку колегії суддів суд першої інстанції повно та всебічно встановив фактичні обставини вчинення злочину, однак діям обвинуваченого дав неправильну юридичну оцінку, що призвело до неправильної кваліфікації дій обвинуваченого і вказує на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що обвинувачений ОСОБА_10 , діючи з непрямим умислом, вчинив умисне вбивство своєї дружини ОСОБА_14 . Із об`єктивної сторони злочин, передбачений ч.1 ст. 115 КК України виражається в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, яке може вчинятися як з прямим, так і з непрямим умислом. За змістом ч. 3 ст. 24 КК України непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання. Таким чином, щодо злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України в ході судового розгляду підлягало доведенню те, що ОСОБА_10 у зазначеній вище обстановці вчиняв дії, які були небезпечні для життя ОСОБА_14 , передбачав наслідки цих дій у вигляді смерті ОСОБА_14 і свідомо припускав настання цих наслідків. Однак, на думку колегії суддів, цих обставин у ході судового розгляду доведено не було. Зокрема, колегія суддів вважає не доведеним те, що ОСОБА_10 свідомо вчиняв дії, які були небезпечними для життя ОСОБА_14 і усвідомлював при цьому те, що від цих дій може настати її смерть. Так, у ході кримінального провадження, починаючи із самого його початку, обвинувачений послідовно показував, що наміру здійснювати постріл із рушниці у ОСОБА_14 у нього не було і він мав намір лише її злякати. При цьому він добросовісно вважав, що рушниця розряджена. Зокрема, під час слідчого експерименту обвинувачений розповів та на місці показав, за яких обставин був здійснений постріл, від якого настала смерть потерпілої (т.2 а.с.85-88). В подальшому ці обставини обвинувачений підтвердив під час допитів, в тому числі і даючи показання як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції. Відповідно до цих показань, він взяв рушницю для того, щоб злякати ОСОБА_14 , вважав, що рушниця не заряджена, підійшовши до ОСОБА_14 направив рушницю не безпосередньо на неї, а дещо в сторону. У ході цих дій він висловлював погрози стосовно ОСОБА_14 , не маючи наміру їх реалізовувати. Під час цих дій ОСОБА_14 , відмахуючись, схопилась за дуло рушниці та потягнула за нього, внаслідок чого дуло виявилось у проекції її шиї і відбувся постріл, оскільки рушниця виявилась зарядженою. Обвинувачений вказував, що на прохання його матері ОСОБА_15 , яка реально сприйняла його погрози вчинити вбивство, він проінформував її, що не має наміру вбивати ОСОБА_14 , а хоче лиши її налякати. Окрім того обвинувачений показав, що після пострілу він відніс ОСОБА_14 на диван та намагався робити їй штучне дихання. Колегія суддів звертає увагу на те, що про ці обставини, в тому числі і про суть розмови зі своєю матір`ю ОСОБА_15 обвинувачений показав із самого початку досудового розслідування, зокрема 10.12.2015 року. В подальшому ці обставини підтвердила в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 , підтвердивши те, що дійсно обвинувачений казав їй, що він не має наміру вбивати дружину, а лише хоче її налякати. Свідок ОСОБА_20 підтвердила ту обставину, що після вбивства ОСОБА_14 вона заходила в будинок обвинуваченого, бачила труп останньої, який лежав на дивані, а обвинувачений робив їй штучне дихання. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 7/д від 03.02.2016 року, тілесні ушкодження, які виявлені у ОСОБА_14 , могли виникнути у строк і при обставинах, вказаних ОСОБА_10 при проведенні слідчого експерименту (т.2 а.с.99). Наведені докази у їх сукупності повністю підтверджують показання обвинуваченого в тій частині, що в нього не було умислу на умисне вбивство ОСОБА_14 . Доказів, які б спростовували ці докази, в тому числі показання обвинуваченого, у ході зазначеного кримінального провадження не здобуто. Аналізуючи дії обвинуваченого безпосередньо перед вчиненням вбивства ОСОБА_14 , в процесі його вчинення та безпосередньо після вчинення вбивства, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність того, що ОСОБА_10 вчинив умисне вбивство ОСОБА_14 , діючи при цьому з непрямим умислом. Так, безпосередньо перед вбивством він повідомив свою матір ОСОБА_15 , що він не має наміру вчиняти вбивство дружини. Після того, як обвинувачений взяв рушницю та виявив потерпілу у ванній кімнаті, обвинувачений не розпочав негайно вчиняти буд-яких дій, від яких могла настати смерть ОСОБА_14 , а підійшов до неї та почав здійснювати погрози, не наставляючи при цьому рушницю на неї, а відвівши дуло від неї дещо в сторону. Після того, як внаслідок дій потерпілої відбувся постріл, від якого вона була поранена, обвинувачений переніс її на диван та намагався запобігти її смерті, роблячи штучне дихання. Наведені обставини, які не спростовані зібраними у справі доказами, спростовують доводи обвинувачення про наявність у діях ОСОБА_10 непрямого умислу на вбивство ОСОБА_14 , зокрема те, що він передбачав настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді смерті останньої і свідомо допускав настання її смерті. Зазначене вказує на неправильність кваліфікації дій обвинуваченого за фактом вбивства ОСОБА_14 за ч.1 ст. 115 КК України.

Колегія суддів вважає доведеним те, що ОСОБА_10 вчинив вбивство через необережність своєї дружини ОСОБА_14 за наступних обставин.

09.12.2015 року близько 16 години 40 хвилин ОСОБА_10 , після умисного нанесення ОСОБА_14 тяжких тілесних ушкоджень, зайшов до будинку АДРЕСА_1 , де мати обвинуваченого- ОСОБА_15 надавала допомогу ОСОБА_14 .

Будучи обізнаним із правилами поводження з мисливською вогнепальною зброєю та безпечним її використанням, взяв у спальній кімнаті належну йому мисливську рушницю «ТОЗ-61», помилково вважаючи, що вона розряджена. Маючи намір налякати ОСОБА_14 та отримати внаслідок цього від неї обіцянку припинити вживати алкогольні напої, не переконавшись у тому, що рушниця розряджена, яка насправді була заряджена бойовим мисливським патроном, не маючи умислу на умисне вбивство ОСОБА_14 , не передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді її смерті, хоча повинен був і мав можливість їх передбачити, тримаючи рушницю в руках, звівши курки рушниці та поклавши палець руки на спускові гачки, демонструючи цим самим серйозність своїх намірів, підійшов до останньої та направивши ствол рушниці в напрямку ОСОБА_14 став висловлювати їй погрози, викликані вживанням нею алкогольних напоїв. У процесі вчинення обвинуваченим ОСОБА_10 вказаних дій, ОСОБА_14 , яка перебувала в стані алкогольного сп`яніння, реально сприймаючи погрози ОСОБА_10 , схопившись за дуло рушниці, розвернула його дещо у проекцію своєї шиї та випадково потягнула на себе, від чого стався постріл, у зв`язку з тим, що палець ОСОБА_10 лежав на спускових гачках, а курки були зведені. Внаслідок пострілу ОСОБА_14 отримала вогнепальне поранення шиї та грудної клітини з пошкодженням внутрішніх органів, від якого померла на місці події.

Винність обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні злочину за наведених обставин стверджується:

показаннями обвинуваченого, який визнав свою вину у вчиненні злочину за наведених вище обставин;

показаннями свідка ОСОБА_15 , відповідно до яких 09.12.2015 року вона була свідком конфлікту між ОСОБА_10 та ОСОБА_14 , внаслідок якого ОСОБА_10 розлютився, пішов у спальню, звідки повернувся з рушницею. Свідок намагалася його зупинити, але ОСОБА_10 відповів, що має намір налякати ОСОБА_14 ;

показаннями свідка ОСОБА_20 , відповідно до яких, після вбивства вона була у будинку ОСОБА_10 , бачила труп ОСОБА_14 , який лежав на дивані, а ОСОБА_10 робив їй штучне дихання;

протоколом огляду місця події від 09.12.2015 року, відповідно до якого у будинку по АДРЕСА_1 був виявлений труп ОСОБА_14 , на підлозі і вікні ванної кімнати та на дверях ванної кімнати і кухні виявлені плями бурого кольору, в спальній кімнаті виявлено мисливську гладкоствольну рушницю із металевою гільзою у складеному вигляді, спускові гачки знаходились у положенні спуск;

протоколом огляду трупа від 10.12.2015 року, відповідно до якого на трупі ОСОБА_14 виявлено вогнепальну рану на передній поверхні шиї та рану на задній поверхні грудної клітини;

протоколом слідчого експерименту від 10.12.2015 року, в ході якого обвинувачений показав на місці, за яких обставин було вчинене вбивство ОСОБА_14 ;

іншими доказами.

Колегія суддів вважає, що всі докази, якими доводиться вина обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 119 КК України судом першої інстанції були досліджені повно та всебічно, однак суд дав їм неналежну оцінку. Ті докази, яким колегія суддів за результатами апеляційного розгляду дала іншу оцінку, були безпосередньо досліджені судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів вважає, що дії обвинуваченого по даному епізоду підлягають кваліфікації за ч.1 ст. 119 КК України як вбивство через необережність. Так, у ході вчинення злочину обвинувачений взяв рушницю, підійшов до потерпілої, наставив рушницю у її сторону в безпосередній близькості до неї, тримав пальці на спускових гачках, звів спускові гачки, не перевірив те, у зарядженому чи не зарядженому стані знаходиться рушниця. Аналіз цих дій та наведених вище доказів не дає підстав стверджувати те, що ОСОБА_10 не передбачав настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді настання смерті ОСОБА_14 , хоча він повинен був і міг їх передбачити, дотримуючись правил поводження з вогнепальною зброєю, перевіряючи те, чи зарядженою є зброя, не наставляючи зброю в сторону людини, звівши при цьому курки рушниці та тримаючи палець на спусковому гачку, маючи можливість передбачити в даній ситуації дії інших осіб, що можуть призвести до пострілу.

Із урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне перекваліфікувати дії обвинуваченого по даному епізоду з ч.1 ст. 115 КК України на ч.1 ст. 119 КК України та призначити йому покарання за цією статтею у межах санкції, передбаченої цією статтею.

Доводи апеляційної скарги про пом`якшення призначеного обвинуваченому покарання шляхом застосування до цього покарання положень ст. 75 КК України не ґрунтуються на матеріалах справи. Так, обвинувачений вчинив три злочини, один із яких є тяжким, від злочинних дій обвинуваченого загинула людина. Із урахуванням тяжкості вчинених злочинів та наслідків, які настали від злочинів, колегія суддів приходить до висновку про те, що виправлення обвинуваченого не можливе без відбування ним призначеного покарання, що вказує на неможливість застосування щодо обвинуваченого положень ст. 75 КК України.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість апеляційної скарги в частині необхідності перекваліфікації дій обвинуваченого з ч.1 ст. 115 КК України на ч.1 ст. 119 КК України, у зв`язку з чим вирок Білоцерківського міськрайонного суду від 11.12.2017 року підлягає зміні в зазначеній вище частині. В іншій частині апеляційна скарга не ґрунтується як на вимогах закону, так і на матеріалах справи, підстав для її задоволення в цій частині колегія суддів не вбачає, в зв`язку з чим залишає в зазначеній частині апеляційну скаргу без задоволення, а вирок у цій частині - без змін.

Керуючись ст.404, 407,409,419 КПК України, колегія суддів,

ухвалила:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Білоцерківського міськрайонного суду від 11.12.2017 року щодо ОСОБА_10 змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_10 з ч.1 ст.115 КК України на ч.1 ст.119 КК України, визнавши його винним у вчиненні цього злочину.

Призначити ОСОБА_10 за ч.1 ст.119 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

Покарання за ч.1 ст.121 КК України залишити у виді та розмірі, визначеному судом першої інстанції, а саме у виді позбавлення волі строком на п`ять років.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України покарання за сукупністю злочинів, передбачених ч.1 ст. 121 та ч.1 ст. 119 КК України визначити шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі строком на п`ять років.

В іншій частині вирок Білоцерківського міськрайонного суду від 11.12.2017 року щодо ОСОБА_10 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців із дня її проголошення.

СУДДІ

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4