1Справа № 335/4384/13-к 1-кп/335/168/2018
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17.12.2014 ОСОБА_12 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 367 КК України у зв`язку з закінченням строків давності та притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_12 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, закрито
Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24.02.2015 ОСОБА_12 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 07.06.2016 вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24.02.2015 скасовано та призначено новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.

Ухвалою колегії суддів від 04.08.2016, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 25.08.2016, повернуто обвинувальний акт у цьому кримінальному провадженні прокурору для усунення його недоліків.

Після цього, 09.08.2017 із Запорізької місцевої прокуратури № 2 до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя надійшов обвинувальний акт, складений 04.08.2017, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) за № 0000211 від 03.01.2013 за обвинуваченням ОСОБА_12 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191 КК України.

22.02.2017 у зв`язку із задоволенням заяви головуючого судді ОСОБА_14 про самовідвід у кримінальному провадженні, за наслідком повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, дане кримінальне провадження було передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Ухвалою колегії суддів Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22.08.2017 прийнято до провадження кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000211 від 03.01.2013 відносно ОСОБА_12 за ч. 5 ст. 191 КК України та призначене підготовче судове засідання.

У підготовчому судовому засіданні прокурор вважала за можливе призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта.

Потерпілі, які були присутні у підготовчому судовому засіданні, з цього питання підтримали думку прокурора і вважали за необхідне призначити кримінальне провадження до судового розгляду.

Захисник обвинуваченої ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_13 заперечував проти призначення кримінального провадження до судового розгляду, заявив клопотання про повернення обвинувального акту прокурору для усунення його недоліків, з підстав його не відповідності вимогам ст. 291 КПК України.

Обвинувачена ОСОБА_12 підтримала клопотання свого захисника.

У відповідь на клопотання сторони захисту прокурор у підготовчому судовому засіданні зазначила, що неточності, які можуть міститись в обвинувальному акті, можливо встановити та уточнити під час судового розгляду кримінального провадження судом. Просила відмовити у задоволенні клопотання про повернення обвинувального акту.

Заслухавши думку учасників кримінального провадження, дослідивши обвинувальний акт разом із доданими до нього матеріалами, колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

Частиною 4 ст. 110 КПК України передбачено, що обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 КПК України.

За ч. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Згідно із положеннями п. «а» ч. 3 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Україною згідно з Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення, висунутого проти нього.

Обвинувачення повинно бути конкретним, обвинувачена особа реалізує своє право на захист від пред`явленого їй конкретного обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі СЄПЛ) від 26.06.2008 у справі «Ващенко проти України» Суд зазначив, що поняття «обвинувачення» для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п. 51).

У рішенні ЄСПЛ від 25.07.2000 у справі «Маттоціа проти Італії» Суд констатував, що обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. «b» ч. 3 ст. 6 Конвенції.

Як випливає із формулювання обвинувачення, яке викладено в обвинувальному акті від 04.08.2017 відносно ОСОБА_12 за ч. 5 ст. 191 КК України, воно є неконкретним, що не може забезпечити справедливого судового розгляду кримінального провадження та забезпечити право обвинуваченої на захист, а також не може забезпечити належний захист потерпілих від кримінального правопорушення.

Так, як зазначено в обвинувальному акті, ОСОБА_12 будучи головою правління ЖКС «Ти не один», в період 20012004 років прийняла від членів зазначеної кредитної спілки в якості основних і додаткових внесків грошові кошти на загальну суму 1 080 811 грн. 30 коп.

При цьому, ОСОБА_12 , використовуючи в своїх злочинних цілях отримані від членів кредитної спілки «Ти не один» грошові кошти, фактично повернула частину грошових коштів на загальну суму 308 226,01 гривень а також відсотки по вказаним вкладам на суму 28 025 грн. 18 коп., а згідно з первинними бухгалтерськими документами витратила на оплату оренди 14 405 грн. 30 коп., оплату банківських послуг 595 грн. 40 коп., оплату послуг зв`язку 1 934 грн. 67 коп., оплату товарів і послуг 10 065 грн., оплату податкових платежів 12 186 грн., виплату заробітної плати 40 390 грн., всього на суму 79 576 грн. 37 коп. та видала кредити на загальну суму 416 463 грн.

Проте, в обвинувальному акті не зазначено де, коли та в який спосіб ОСОБА_12 повернула кожному потерпілому частину грошових коштів та якими первинними документами це підтверджується, не зазначено кому конкретно та в якому розмірі було повернуто відсотки по кредитам у розмірі 28 025,18 гривень.

Далі, в обвинувальному акті вказується, що після часткового повернення вкладів у розпорядженні ОСОБА_12 знаходилися грошові кошти у розмірі 276 545,84 гривень, що підлягали подальшому поверненню вкладникам кредитної спілки «Ти не один», проте ОСОБА_12 , будучи службовою особою, зловживаючи своїм службовим становищем, привласнила і розтратила на свій розсуд кошти кредитного союзу «Ти не один», а також на невстановлені в ході досудового слідства потреби, у сумі 276 545,84 гривень, що належали вкладникам, заподіявши збиток потерпілим.

Отже, в обвинувальному акті не зазначено місця та часу вчинення кримінального правопорушення, оскільки він не містить відомостей де саме та коли обвинувачена отримала грошові кошти від кожного потерпілого окремо, та на підставі яких документів (договори, квитанції, прибуткові касові ордери тощо).

Слід відзначити, що прокурор в порядку усунення недоліків обвинувального акту зазначив у ньому прізвища потерпілих, та вказав суми, які кожен з потерпілих передав обвинуваченій ОСОБА_12 . Між тим, в обвинувальному акті все ще відсутні конкретні відомості стосовно дати, місця та часу вчинення кожного епізоду кримінального правопорушення з кожним потерпілим.

Крім того, в обвинувальному акті не конкретизовано в який спосіб ОСОБА_12 привласнила та розтратила грошові кошти у розмірі 276 545,84 гривень, не зазначено місця, дати та способу розтрати і привласнення отриманих нею від потерпілих грошових коштів.

Також в обвинувальному акті не зазначено, яку суму збитків ОСОБА_12 завдала кожному потерпілому окремо, що ускладнює обчислення розміру компенсації матеріальної шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення кожному потерпілому.

На вказані вище недоліки обвинувачення було зазначено в ухвалі Апеляційного суду Запорізької області від 07.06.2016, якою скасовано попередній вирок суду відносно ОСОБА_12 , і зазначені висновки в силу вимог ч. 3 ст. 415 КПК України є обов`язковими для суду першої інстанції при новому розгляді.

Зокрема, в ухвалі Апеляційного суду Запорізької області зазначено, що судом першої інстанції при попередньому розгляді судового провадження було порушено вимоги ч. 1 ст. 91 та ч. 3 ст. 374 КПК України, оскільки не встановлені та не конкретизовані у вироку обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні: подія кримінального провадження (час, місце, спосіб та інші обставини), а не конкретність обвинувачення, визнаного судом доведеним, є порушенням права ОСОБА_12 на захист, що відповідно до ст. 412 КПК України є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що з вказаних вище підстав обвинувальний акт вже повертався прокурору ухвалою суду від 04.08.2016, проте, недоліки, на які було звернуто увагу в ухвалі суду про повернення обвинувального акту, та в ухвалі Апеляційного суду Запорізької області про скасування вироку прокурором, усунуті не в повному обсязі. Разом із цим, обвинувальний акт знаходився в прокуратурі майже рік.

Також колегія суддів вважає доречним зазначити, що ЄСПЛ як складову загального принципу верховенства права розглядає правову визначеність, яка в міжнародному праві пов`язується з реалізацією права на справедливий і публічний судовий розгляд справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, створеним на підставі закону.

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово відзначав, що скасування остаточних судових рішень є порушенням принципів неприпустимості повторного розгляду одного разу вирішеної справи і правової визначеності, а отже, положень статті 6 Конвенції.

В даному випадку, недоліки, допущені при складанні обвинувального акту, потягли собою скасування попереднього вироку у даному кримінальному провадженні, та, відповідно, до повторного розгляду справи, що порушує права учасників кримінального провадження на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку у зв`язку із недосконалістю обвинувального акту та його не відповідності вимогам закону.

Відтак, з метою недопущення скасування остаточних судових рішень та забезпечення проведення справедливого судового розгляду протягом розумного строку, даний обвинувальний акт слід привести у відповідність із законом.

Крім цього, відповідно до п.п. 1, 2 ч. 4 ст. 291 КПК України до обвинувального акта додається: реєстр матеріалів досудового розслідування; цивільний позов, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування.

Так, в обвинувальному акті зазначено, що від потерпілих (61 особа) надійшли цивільні позови, проте до обвинувального вказані цивільні позови не додані.

Між тим, доданий до обвинувального акту реєстр матеріалів досудового розслідування, складений старшим слідчим СВ Вознесенівського ВП Дніпровського ВП в Запорізькій області ОСОБА_15 взагалі не підписаний слідчим, що на переконання колегії суддів, є суттєвим порушенням кримінального процесуального закону.

За ст. 291 КПК України надання суду інших документів, ніж ти, що зазначені у ч. 4 цієї статті, до початку судового розгляду забороняється.

Проте, прокурором разом з обвинувальним актом передано до суду всі матеріали, зібрані під час розгляду кримінального провадження у попередніх складах суду, що взагалі не ґрунтується на вимогах закону, та може сформувати у суду певну передчасну правову позицію, що є неприпустимими на стаді підготовчого провадження в суді.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт повинен містити анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство).

Суд, здійснюючи повідомлення потерпілих про дату, час та місце слухання справи в порядку ст. 35 КПК України, надсилав на адреси потерпілих, зазначених в обвинувальному акті, судові повістки. Проте, поштові повідомлення на адреси потерпілих: ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , повернулись до суду неврученими у зв`язку зі смертю.

Отже, прокурором в порушення вищеприведеної норми закону не виключено з обвинувального акту відомості про потерпілих, які померли, що є суттєвим недоліком.

Що стосується формулювання обвинувачення в даному обвинувальному акті, колегія суддів зазначає таке.

Так, у п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України викладено загальне, незалежно від стадій кримінального провадження, поняття обвинувачення, яким є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Своєю чергою, відповідно до ч. 2 ст. 42 КПК України обвинуваченим є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому ст. 291 цього Кодексу, а обвинувальний акт, згідно із п. 3 ч. 2 ст. 283 КПК України, є однією із форм закінчення досудового розслідування, тобто обвинувальний акт це підсумковий процесуальний документ, яким визнається достатність доказів, зібраних під час досудового розслідування, засвідчується його завершення й надання доступу до матеріалів стороні захисту.

Висунення публічного обвинувачення здійснюється в умовах змагальності у судовому розгляді, коли прокурор оголошує короткий виклад або повний текст обвинувального акта (ч. 2 ст. 347 КПК України), а суд роз`яснює суть обвинувачення і з`ясовує у обвинуваченого, чи зрозуміле воно йому (ч. 1 ст. 348 КПК України).

Отже, аналіз наведених норм права доводить, що на стадії досудового розслідування обвинувачення особи пов`язується з моментом складання обвинувального акта, що містить офіційну, сформовану на досудовому розслідуванні версію про вчинення особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

До процедури висунення обвинувачення в порядку, передбаченому КПК України, на стадії досудового розслідування особа перебуває у статусі підозрюваного.

Підозра є обґрунтованим припущенням про вчинення особою кримінального правопорушення, повідомлення про яке складається на певному етапі досудового розслідування, коли є підстави для формулювання підозри (ч. 1 ст. 276 КПК).

Наведені норми закону дають підстави для висновку про нетотожність понять «підозра» і «обвинувачення», які, попри наявність спільних рис (одні і ті ж обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні), є різними етапами досудового розслідування з притаманним лише їм специфічним комплексом гарантій прав та обов`язків і порядку здійснення процесуальних дій. З огляду на це недопустимим є використання зазначених понять як синонімів у різних процесуальних документах, оскільки вони не можуть вважатися рівнозначними, незважаючи на подібність стилістичного викладу фактичних даних у повідомленні про підозру та обвинувальному акті.

Отже, колегія суддів звертає увагу на те, що в обвинувальному акті відсутнє формулювання обвинувачення, а лише зазначено про те, що ОСОБА_12 повідомлено про підозру за ч. 5 ст. 191 КК України і те, що її дії органом досудового розслідування кваліфіковані за вищезазначеною статтею КК України, що суперечить як п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, так і ч. 4 ст. 110 КПК України, якою наголошується на тому, що обвинувальним актом висувається обвинувачення особі, а не підозра.

Підсумовуючи все вищевикладене, оскільки вищезазначені недоліки обвинувального акту за обвинуваченням ОСОБА_12 у скоєнні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191 КК України, тягнуть за собою правову невизначеність та неконкретність обвинувачення, що призводить до порушення права обвинуваченої на захист від пред`явленого їй обвинувачення, та прав потерпілих на повне відшкодування завданих кримінальним правопорушенням збитків, колегія суддів, з урахуванням положень ст. 2 КПК України, приходить до висновку про неможливість призначення судового розгляду на підставі обвинувального акта, у зв`язку з чим обвинувальний акт відносно ОСОБА_12 підлягає поверненню прокурору для усунення його недоліків.

Керуючись ст.ст. 291, 314, 369, 372 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Клопотання захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_13 задовольнити.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_12 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191 КК України, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000211 від 3 січня 2013 року, повернути прокурору.

Вступна та резолютивна частини ухвали постановлені в нарадчій кімнаті та проголошені в судовому засіданні 21 лютого 2018 року.

Повний текст ухвали оголошено 23 лютого 2018 року.

На ухвалу суду може бути подана апеляція до апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом 7 діб з дня її проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3