У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2017 року місто Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду ОСОБА_1 , за участю секретаря - ОСОБА_2 , слідчого - ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді клопотання заступника начальника відділу слідчого управління ГУНП в Закарпатській області майора ОСОБА_3 , погоджене прокурором, про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , -
ВСТАНОВИВ:
З клопотання та доданих матеріалів кримінального провадження вбачається, що слідчим управлінням ГУНП в Закарпатській області здійснюється досудове розслідування кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.203-2 КК України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.10.2017 за 0000208. Підставою для початку досудового розслідування та внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань стали відомості зазначені 10.10.2017 в усному повідомленні слідчого Генеральної прокуратури України ОСОБА_4 про те, що за адресами: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 надаються незаконні послуги у сфері грального бізнесу. У з зв`язку з викладеним 10.10.2017 за всіма вказаними адресами з метою фіксації злочинної діяльності, відшукання та вилучення речових доказів у закладах за адресами АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , проведено огляди.

Згідно клопотання, під час проведення вищевказаного огляду за адресою АДРЕСА_1 виявлено та вилучено: мобільний телефон марки «Нокіа»; вісімнадцять системних блоків марки «HP» з серійними номерами: CZC81972DP, CZC807544T, HUB7501FWV, CZC85207KJ, CZC8122PV1, CZC023B873, CZC05213MH, CZC023B87Q, CZC05213L8, CZC023V86H, CZC0073JD1, CZC023B8CK, CZC0073JFH, CZC023B8BV, CZC04792CL, CZC0479298, CZC047929B, CZC04792DC; один системний блок марки «Lenovo» з серійним номером: LMMCMN9; два системні блоки з надписом «Frime» без серійних номерів; два WI-FI роутери марки «TP-Link» з серійними номерами: 215C, 557; один цифровий відео рекордер марки «AJHUA» з серійним номером: 3V03746PAGV8170; один касовий апарат марки «UNS-TP51.05.U» з серійним номером: TP; сім флеш-носіїв марки «Kingston» 16 Gb; один флеш-носій марки «GUARDANT» 16; гроші у сумі 10040 (десять тисяч сорок) гривень, які є нелегальним прибутком від зайняття гральним бізнесом. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, будівля за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належить ОСОБА_5 . В подальшому, 11.10.2017 з метою отримання законних підстав на проведення вищевказаних оглядів, до Ужгородського міськрайонного суду внесені клопотання про проведення обшуків за вказаними адресами та отримано відповідні ухвали про надання дозволу на обшуки, які фактично проведені 10.10.2017. Однак, після проведення вищевказаних оглядів та вилучення ігрового обладнання, за вищевказаними адресами продовжується здійснювати діяльність з надання послуг у сфері грального бізнесу. У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається, зокрема, з метою забезпечення збереження речових доказів. З огляду на наявність достатніх підстав вважати, що існує реальна загроза зміни власниками обстановки вказаного приміщення або ж відчужити його на користь третіх осіб, що зашкодить досудовому розслідуванню та встановленню об`єктивної істини, на підставі ч.2 ст.172 КПК України, розгляд даного клопотання необхідно проводити без виклику особи, у володінні якого знаходиться вищезазначене приміщення. Беручи до уваги викладене вище, а також те, що приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , є засобом вчинення кримінального правопорушення, а саме заздалегідь пристосованим та обладнаним місцем для вчинення вищеописаного особливо тяжкого злочину, та має доказове значення у даному кримінальному провадженні, слідчий просить клопотання задовольнити.
В судовому засіданні слідчий клопотання підтримав та просив суд задовольнити клопотання з підстав, викладених у ньому.
Заслухавши пояснення слідчого, дослідивши матеріали додані до клопотання, слідчий суддя приходить до наступного.

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Відповідно до ч.5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

За змістом ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

З матеріалів клопотання встановлено, що слідчим управлінням ГУНП в Закарпатській області здійснюється досудове розслідування кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.203-2 КК України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.10.2017 р. за № 0000208.

Слідчий просить накласти арешт на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , мотивуючи своє клопотання тим, що зазначене приміщення є засобом вчинення кримінального правопорушення а саме заздалегідь пристосованим та обладнаним місцем для вчинення вищеописаного особливо тяжкого злочину, та має доказове значення у даному кримінальному провадженні.

За змістом ч.3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
При цьому, знаряддями вчинення злочину виступають ті предмети, використовуючи які особа вчиняє фізичний вплив на матеріальні об`єкти (транспортні засоби, вогнепальна і холодна зброя, технічне устаткування). Знаряддя свідчать про те, які предмети матеріального світу використовувала особа для виконання дії (бездіяльності) спрямованої на заподіяння шкоди об`єкту, охоронюваному законом про кримінальну відповідальність.

Відповідно ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Частиною 11 ст.170 КПК України визначено, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу (ч. 1 ст. 173 КПК України).

Водночас, на виконання вимог ч.1 ст.173 КПК України слідчий не довів слідчому судді необхідність такого арешту майна з метою збереження речових доказів, а також наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.170 КПК України.
Слідчим в клопотанні не доведено та до матеріалів клопотання не додано доказів, підтверджуючих, що приміщення за адресою: м. Тячів, вул. Гагаріна, 13 є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, за даними сайту «Української національної лотереї» за адресою: м. Тячів, вул. Гагаріна, 13 знаходиться пункт продажі лотерей національної лотереї.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобовязує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Враховуючи вищенаведене, а також наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження слідчий суддя приходить до висновку про відсутність правових підстав для накладення арешту на майно, а саме об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: м. Тячів, вул. Гагаріна, 13, а тому вважає, що в задоволенні клопотання слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 170-173, 309 КПК України,-
У Х В А Л И В :
У задоволенні клопотання заступника начальника відділу слідчого управління ГУНП в Закарпатській області майора ОСОБА_3 , погоджене прокурором, про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Закарпатської області протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1