"30" березня 2018 р. Справа № 363/885/18
УХВАЛА

Іменем України

30 березня 2018 року Вишгородський районний суд Київської області в складі головуючого-судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю перекладача ОСОБА_3 ,, прокурора ОСОБА_4 , потерпілого ОСОБА_5 , захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Вишгороді обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000072 щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 185 КК України,

встановив:
прокурор висловилася щодо призначення судового розгляду за участю його сторін зазначених в обвинувальному акті. Також клопотала продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 та домашній арешт ОСОБА_9 в зв`язку із збереженням ризиків їх ухилення від суду, продовження вчинення кримінальних правопорушень, перешкоджання кримінальному провадженню.

Потерпілий з прокурором погодився.

Сторона захисту проти цього заперечувала. Просили обрати менш суворий запобіжний захід обвинуваченим. Вважали, що обвинувальний акт вимогам КПК України не відповідає, висунуте обвинувачення є неконкретним і не достатньо зрозумілим, що позбавляє обвинувачених належно захищатися від нього. Зокрема, об`єктивна сторона інкримінованого злочину не містить розподілу й розмежування ролей обвинувачених, коли дії вчинені кожною особою зазначеною в обвинувальному акті не визначено, спосіб зламу замку при проникні в квартиру не встановлений. Крім того в обвинуваченні стверджується про участь у вчиненні крадіжки також ОСОБА_11 , справу щодо якого виділено в окреме провадження, хоча згідно витягу з ЄРДР № 0000192 щодо нього здійснюється розслідування за приховування крадіжки за ч. 1 ст. 396 КК України, а не за участь у неї.

Заслухавши сторони, дослідивши обвинувальний акт, суд дійшов до такого.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Так, згідно ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт серед іншого повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) Закону про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Разом з тим згідно вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні обов`язковому доказуванню підлягають:

подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);

винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;

вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;

обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження. Та інші обставини.

Статтею 62 Конституції України передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, з чого випливає, що формулювання обвинувачення повинно бути конкретним.

Формулюючи обвинувачення в частині об`єктивної сторони злочину, орган досудового слідства вдався до припущень, діяння і роль кожного з обвинувачених не розмежував.

Згідно ч. 2 ст. 28 КК України злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (два або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення.

Згідно обвинувального акту у вчиненні крадіжки обвинувачується три особи. Проте кожному з обвинувачених інкримінується повністю ідентичний зміст й обсяг вчинених злочинних дій.

У фактичних обставинах обвинувачення не встановлено і не викладено, за яких обставин особи домовилися про спільне вчинення злочину, чи розподіляли ролі між собою, хто з цих осіб керував автомобілем «Ніссан Прімера», на якому разом прибули до місця події, хто з них спостерігав за навколишньою обстановкою, хто зламав замок вхідної двері квартири та в який спосіб, за допомогою яких знарядь чи засобів, хто проник в квартиру і вилучив чуже майно, або ж обвинувачені виконували всі інкриміновані їм дії спільно й одночасно.

Зміст обвинувачення викладено таким чином, що з аналізу обсягу інкримінованих дій, можна дійти висновку, що кожен з обвинувачених міг вчинити крадіжку самостійно й незалежно один від одного.

Саме тільки зазначення в обвинувальному акті, що злочин вчинено за попередньою змовою групою осіб без подальшого викладу обставин його спільного вчинення й без жодного посилання на спільність і узгодженість вчинених дій, розподіл ролей, про дотримання вимог ст.ст. 9, 91, 291 КПК України свідчити не може і на вимогах ст.ст. 26, 28, 29 КК України не ґрунтується, не може вважатися конкретним і зрозумілим.

У той же час викладення в обвинувальному акті твердження щодо участі, без визначення ролі, у вчиненні злочину ОСОБА_11 , особи щодо якої матеріали виділено в окреме провадження, є порушенням вимог ст. 62 Конституції України й презумпції невинуватості особи, якому про підозру у вчиненні цього кримінального правопорушення не повідомлялося, а викладене в обвинувальному акті прямо суперечить і не узгоджується з даними про розслідування щодо ОСОБА_11 обставин приховування цієї крадіжки за ч. 1 ст. 396 КК України, а не участі в її вчиненні, згідно витягу з ЄРДР № 0000192.

Всі викладені вище обставини складають об`єктивну сторону злочину, підлягають обов`язковому доказуванню в ході кримінального провадження та в разі визнання особи винуватою мають бути обов`язково зазначені в змісті вироку (ч. 3 ст. 374 КПК України).

При цьому межі судового розгляду визначаються виключно межами висунутого звинувачення відповідно до обвинувального акту і вийти за ці межі з обвинувальним ухилом суд не вправі (ч. 3 ст. 26, ст. 337 КПК України).

Отже, формулюючи обвинувачення в згаданій частині, орган досудового слідства вдався до припущень щодо вчинення об`єктивної сторони даного злочину.

Відсутність конкретного обвинувачення особи є передумовою порушення її гарантованого Законом права на захист та права на справедливий судовий розгляд, що є неприпустимим.

Підсумовуючи викладене, з названих підстав обвинувальний акт до судового розгляду призначений бути не може, який вимогам КПК України не відповідає і підлягає поверненню.

Вирішуючи заявлене прокурором клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 та строку домашнього арешту ОСОБА_9 , який закінчується 30.03.2018 року, суд дійшов наступного.

Так, з метою унеможливлення ухилення обвинувачених від органів досудового розслідування та суду, перешкоджання кримінальному провадженню, спробам незаконного впливу на свідків, вчинення кримінальних правопорушень, суд доходить висновку про продовження існуючої міри запобіжного заходу кожного з обвинувачених.

Вказаний висновок щодо ОСОБА_8 обумовлений такими обставинами: ОСОБА_8 ґрунтовно обвинувачується у вчиненні тяжкого умисного злочину проти власності, будучи судимим за вчинення крадіжки, відбував покарання й нещодавно звільнився з місць позбавлення волі; постійного, зареєстрованого місця роботи й стабільного законного джерела доходів не має; дані про його суспільно-корисну діяльність, рід занять у справі відсутні.

Суд також ураховує твердження потерпілого про те, що певне викрадене в нього майно й грошові кошти йому не повернуто.

Що стосується даних про те, що обвинувачений має дружину, трьох дітей народжених у Грузії, (місце проживання яких є непідтвердженим), то ці відомості з урахуванням обставин викладених вище, репутації підозрюваного, який має посередню характеристику, є громадянином іншої країни, не слугують достатніми стримуючими факторами для обрання менш суворого запобіжного заходу на даній стадії кримінального провадження.

У вказаній справі ОСОБА_8 тримається під вартою з 30.01.2018 року, отже, враховуючи стадію кримінального провадження, продовження строку тримання обвинуваченого під вартою на два місяці не є значним в розумінні встановлення балансу інтересів кримінального провадження й обмежень прав особи на вільне пересування. Такий строк тримання під вартою суд вважає прийнятним і виправданим для втручання в права і свободи обвинуваченого.

Підстав для обрання менш суворого запобіжного заходу щодо ОСОБА_8 судом не встановлено.

Стосовно обвинуваченого ОСОБА_12 , то на даній стадії кримінального провадження, з огляду на тяжкість загрожуваного покарання, посередню характеристику останнього, який офіційно не працює, дані про законні джерела доходів останнього в справі відсутні, а також враховуючи ґрунтовність обвинувачення, яке підлягає розгляду і доведенню в суді, з метою неможливості перешкоджати кримінальному провадженню, щодо останнього слід продовжити дію домашнього арешту за постійним місцем проживання на два місці.

Водночас, враховуючи відсутність даних про порушення ОСОБА_12 діючих умов домашнього арешту, який має родину, утримує малолітню дитину 2014 року народження, запевняє суд у бажанні працювати, утримувати сім`ю, суд вважає необхідним змінити йому умови домашнього арешту з цілодобового на певний період доби, з покладанням на нього обов`язків передбачених ст. 194 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтями 314-317, 331, 372 КПК України,

ухвалив:

обвинувальний акт в кримінальному провадженні № 0000072 щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 185 КК України повернути прокурору.

Продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в СІЗО № 13 Державної установи «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України до 29 травня 2018 року включно.
Продовжити ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строк тримання під домашнім арештом на два місяці, тобто до 30 травня 2018 року включно.
Змінити умови вказаного запобіжного заходу з цілодобового домашнього арешту на домашній арешт в певний період доби, і зокрема заборонити ОСОБА_10 в період часу з 21 год. до 7 год. на добу залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі ст. 194 КПК України зобов`язати ОСОБА_9 :

-прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора або суду;

-не відлучатися з м. Києва без дозволу слідчого, прокурора або суду;

-утриматися від спілкування з усіма свідками в цьому кримінальному провадженні й ОСОБА_11 ;

-докласти зусиль для пошуку роботи.

Роз`яснити обвинуваченому, що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України, працівники поліції з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього обов`язків.
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Київської області протягом 7 днів з дня її оголошення шляхом подання апеляції через Вишгородський районний суд.

Суддя