Справа № 152/1753/17
УХВАЛА

29 листопада 2017 року Шаргородський районний суд Вінницької області
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі судового
засідання ОСОБА_2 ,
прокурора Жмеринської
місцевої прокуратури ОСОБА_3 ,
потерпілого ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 ,
Підготовче судове засідання призначено, згідно з ухвалою від 14.11.2017 року, на 29.11.2017 року.
З реєстру матеріалів досудового розслідування вбачається, що 20.01.2017 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні злочину без зазначення, якою статтею та частиною статті КК України він передбачений; 07.11.2017 року ОСОБА_5 повідомлено про зміну підозри у вчиненні злочину без зазначення, якою статтею та частиною статті КК України він передбачений; 07.11.2017 року сторони кримінального провадження повідомлені про закінчення досудового розслідування та ознайомлені з його матеріалами.
У підготовчому судовому засіданні прокурор Жмеринської місцевої прокуратури ОСОБА_3 , повноваження якого підтверджуються постановою про призначення групи прокурорів від 07.11.2017 року (а.п.22), зазначив, що кримінальне провадження підсудне Шаргородському районному суду, що підстав для закриття кримінального провадження немає, що обвинувальний акт складено у відповідності до вимог ст.291 КПК України і підстав для його повернення немає, що підстав для затвердження або відмови в затвердженні угоди та повернення кримінального провадження прокуророві для продовження досудового розслідування немає, а тому просить призначити обвинувальний акт до судового розгляду.
Потерпілий ОСОБА_4 в підготовчому судовому засіданні не заперечував щодо призначення судового розгляду за обвинувальним актом відносно ОСОБА_5 .
Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник адвокат ОСОБА_6 під час підготовчого судового засідання зазначили про неможливість призначення судового розгляду у кримінальному провадженні за обвинувальним актом від 07.11.2017 року щодо ОСОБА_5 .
Адвокат ОСОБА_6 заявив клопотання про повернення обвинувального акту прокуророві на підставі п.3 ч.3 ст.314 КПК України, оскільки він не відповідає вимогам КПК України.
Клопотання адвокат ОСОБА_6 мотивує тим, що обов`язок перевіряти обвинувальний акт на відповідність вимогам закону покладається на суд першої інстанції у підготовчому судовому засіданні і якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК України, суд, згідно з п.3 ч.3 ст.314 КПК України, має право в підготовчому судовому засіданні повернути обвинувальний акт прокуророві.
Адвокат ОСОБА_6 вказує на те, що у обвинувальному акті не міститься формулювання висунутого ОСОБА_5 обвинувачення, а викладені лише обставини, які слідчий вважає за доцільне викласти за результатами досудового розслідування та правова кваліфікація з посиланням на положення закону України про кримінальну відповідальність.
Так, захисник ОСОБА_6 зазначає, що за обвинувальним актом дії ОСОБА_5 кваліфіковані за ч.4 ст.27, ч.3 ст.185 КК України як вчинення підбурювання до крадіжки (таємного викрадення чужого майна), що вчинена за попередньою змовою групою осіб та поєднана з проникненням до житла. При цьому, на думку захисника, органом досудового розслідування не зазначається, в який спосіб вчинено злочинні дії, оскільки положеннями ч.4 ст.27 КК України передбачено наступні способи підбурювання: умовляння, підкуп, погроза, примус чи інший спосіб схиляння до вчинення злочину, що є об`єктивною складовою складу злочину.
Крім того, захисник звертає увагу суду на те, що правова кваліфікація дій ОСОБА_5 в обвинувальному акті не відповідає правовій кваліфікації кримінального провадження, оскільки 09.02.2016 року до ЄРДР внесено відомості про злочин за ч.3 ст.185 КК України, а дії ОСОБА_5 у цьому кримінальному провадженні кваліфіковані за ч.4 ст.27, ч.3 ст.185 КК України.
До того ж, адвокат ОСОБА_6 на обґрунтування свого клопотання зазначає про те, що в обвинувальному акті визначено розмір заподіяної злочином шкоди 125508,24 грн., разом з тим, вартість частини викраденого майна не визначена, зокрема, сейфа, тактичного ліхтарика, виробів із золота, що може впливати на кваліфікацію дій обвинуваченого.
Вважає, що вказані обставини, як складова події кримінального правопорушення, підлягають доказуванню, відповідно до вимог ст.91 КПК України і відсутність у обвинувальному акті формулювання обвинувачення та правової кваліфікації дій особи унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення, що, на його думку, порушує право особи на захист, слугуватиме підставою для скасування судового вироку, є порушенням вимог ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, про що також висловлені висновки Європейським судом з прав людини, в тому числі і щодо держави Україна у справі «Ващенко проти України», а також у справах «Маттоціа проти Італії», «Абрамян проти Росії».
Також, адвокат ОСОБА_6 зазначає, що ч.1 ст.337 КПК України передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею, а розгляд справи без формулювання обвинувачення є неможливим, винесене рішення, на його думку, буде незаконним, оскільки ч.3 ст.374 КПК України встановлено, що, у разі визнання особи виправданою або винуватою, в мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення , визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотив кримінального правопорушення, статті закону України про кримінальну відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений правова норма кваліфікації має відповідати формулюванню обвинувачення.
Крім того, захисник обвинуваченого звертає увагу на те, що під час досудового розслідування матеріали кримінального провадження виділено від іншого кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , який вчиняв крадіжку, що, на його думку не було доцільним і про що ним зазначено слідчому, оскільки ОСОБА_5 заперечує свою причетність до вчинення злочину. Підозра ОСОБА_5 слідчим оголошувалася про вчинення крадіжки за попередньою змовою з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , проте, в реєстрі матеріалів кримінального провадження відсутні дані про виділення матеріалів кримінального провадження щодо цих осіб, про прийняте процесуальне рішення щодо цих осіб, що також, на його думку, порушує право ОСОБА_5 на захист.
Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав клопотання свого захисника і вважає неможливим призначення судового розгляду за обвинувальним актом щодо нього і просить повернути обвинувальний акт прокуророві.
Прокурор ОСОБА_3 при розгляді клопотання захисника обвинуваченого заперечує щодо його задоволення, так як вважає, що обвинувальний акт та реєстр матеріалів кримінального провадження відповідають нормам КПК України, оскільки в ньому наявне формулювання обвинувачення та виклад фактичних обставин справи, правова кваліфікація злочину. Дійсно, правова кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_5 за ч.4 ст.27, ч.3 ст.185 КК України не відповідає, на його думку, ст.27 КК України через не зазначення способу вчинення злочину способу підбурювання, але це є технічною помилкою, яку можна виправити.
Також, прокурор ОСОБА_3 зазначає, що у обвинувальному акті визначено загальний розмір збитків, заподіяних потерпілому 125508,24 грн., а відсутність у обвинувальному акті вартості частини викрадених речей не впливає на цей розмір, оскільки під час досудового розслідування не вдалося визначити вартість частини викрадених речей у ОСОБА_4 . Відсутність у обвинувальному акті вартості частини викраденого майна не є перешкодою для призначення судового розгляду за обвинувальним актом.
Просить відмовити у задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_5 .
Потерпілий ОСОБА_4 при розгляді клопотання заперечує щодо його задоволення. Суду зазначив, що шкода, яка заподіяна йому злочином, є набагато більша, ніж та, що зазначена в обвинувальному акті, а слідчий оцінив цю шкоду, як зміг. Щоб придбати викрадені в нього речі, йому потрібно значно більші кошти, але погоджується із тим розміром шкоди, що зазначений у обвинувальному акті. Разом з тим, вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_5 кваліфіковано невірно, оскільки, на його думку, дії ОСОБА_5 слід було кваліфікувати як підбурювача та організатора крадіжки.
Суд, з`ясувавши в учасників судового провадження їх думку щодо можливості призначення судового розгляду у кримінальному провадженні на підставі обвинувального акта від 07.11.2017 року, розглянувши клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 , вислухавши думки сторін кримінального провадження щодо заявленого клопотання, не вдаючись до оцінки доказів, а лише дослідивши зміст обвинувального акту на предмет викладених в ньому відомостей, передбачених у п.п.1-9 ст.291 КПК України, в тому числі щодо кваліфікації злочину і формулювання обвинувачення, та доданого до нього реєстру матеріалів досудового розслідування, вирішуючи питання призначення цього кримінального провадження до судового розгляду, виходить із такого.
Згідно із ст.8 Конституції України, в Україні діє принцип верховенства права.
Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.1 ст.8 КПК України).
Статтею 2 КПК України встановлено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Виходячи з аналізу частини 2 статті 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Пунктом 3 ч.3 ст.314 КПК України встановлено, що у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення: 3) повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.
Відповідно до ч.4 ст.110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.
Положеннями ст.291 КПК України встановлено процесуальний порядок складення обвинувального акту у кримінальному провадженні, ряд відомостей, що їх має містити обвинувальний акт, а також визначено ті процесуальні документи, що в обов`язковому порядку додаються органом досудового розслідування до обвинувального акту.
Так, згідно із пунктом 5 ч.2 ст.291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Відповідно до п.13 ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Згідно із пунктами 1-3 ч.1 ст.91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.
Таким чином, виходячи із аналізу вимог п.13 ч.1 ст.3, п.п.1-3 ч.1 ст.91, п.5 ч.2 ст.291 КПК України, формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб вчинення злочину), форму вини, мотив і мету його вчинення, а правова кваліфікація дій особи в обвинувальному акті повинна містити не тільки посилання на окрему статтю і частину цієї статті КК, а й точне формулювання об`єктивної сторони та кваліфікуючих ознак конкретного кримінального правопорушення.
Із обвинувального акта від 07.11.2017 року щодо ОСОБА_5 вбачається, що він не відповідає вище зазначеним вимогам КПК України.
З обвинувального акта від 07.11.2017 року щодо ОСОБА_5 вбачається, що орган досудового розслідування дії ОСОБА_5 кваліфікує за ч.4 ст.27, ч.3 ст.185 КК України як підбурювання до крадіжки (таємного викрадення чужого майна), що вчинена за попередньою змовою групою осіб та поєднана з проникненням до житла.
Так, відповідно до ст.26 КК України, співучастю у злочині є умисна спільна участь декількох суб`єктів злочину у вчиненні умисного злочину.
Частиною 1 ст.27 КК України визначено види співучасті та зазначено, що співучасниками є виконавець, організатор та пособник злочину.
Частиною 4 статті 27 КК України встановлено, що підбурювачем є особа, яка умовлянням, підкупом, погрозою, примусом або іншим шляхом схилила іншого співучасника до вчинення злочину.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.24 постанови Пленуму ВСУ №10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», учасники вчинення злочину групою осіб діють узгоджено, зі спільним умислом, і кожен із них безпосередньо виконує діяння, що повністю чи частково утворює об`єктивну сторону складу злочину.
Із формулювання обвинувачення ОСОБА_5 у обвинувальному акті від 07.11.2017 року вбачається обвинувачення за ч.4 ст.27, ч.3 ст.15 КК України підбурювання до крадіжки, що вчинена за попередньою змовою групою осіб з проникненням у житло, отже, в порушення вимог п.13 ч.1 ст.3, п.п.1-3 ч.1 ст.91, п.5 ч.2 ст.291 КПК України, не сформульовано спосіб вчинення злочину, зокрема, спосіб підбурювання, передбачений ч.4 ст.27 КК України умовляння, підкуп, погроза, примус чи інший спосіб схиляння до вчинення злочину, тобто не сформульовано об`єктивну сторону складу злочину.
Також, відповідно до п.7 обвинувального акту від 07.11.2017 року, шкода, заподіяна потерпілому ОСОБА_4 злочином складає 125508,24 грн. Проте, при викладі фактичних обставин справи у п.5 обвинувального акту не зазначено вартість кожного предмету крадіжки, що позбавляє можливості встановити дійсну вартість викраденого та розмір заподіяної шкоди.
Так, в обвинувальному акті не вказано вартість викрадених сейфу «ALPARI 300 ВМ», тактичного ліхтарика марки «Nex TORCH», виробів із золота: ланцюжка вагою 30 грамів, хрестика вагою 15 грамів, каблучки вагою 15 грамів, сережок вагою 3 грами, ланцюжка «Лев» вагою 10 грамів, каблучки вагою 3 грами, каблучки вагою 4 грами.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.25 постанови Пленуму ВСУ №10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», розмір майна, яким заволоділа винна особа в результаті вчинення відповідного злочину, визначається лише вартістю цього майна, яка виражається у грошовій оцінці.
З диспозиції статті 185 КК України вбачається, що шкода є підставою для кваліфікації злочину за відповідною частиною цією статті, тоді як вартість кожного предмету викраденого у потерпілого майна в обвинувальному акті не зазначена.
Отже, органом досудового розслідування та прокурором не в повній мірі дотримано вимог ст.291 КПК України та не висунуто ОСОБА_5 конкретне, обґрунтоване і зрозуміле обвинувачення у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Відсутність сформульованого обвинувачення у способі підбурювання є не лише прямим порушенням ч.2 ст.291 КПК України щодо змісту обвинувального акту, але і вказує на порушення права ОСОБА_5 на захист та створює підґрунтя для порушення права особи на справедливий судовий розгляд в контексті положень ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, тобто права ОСОБА_5 на захист від конкретного обвинувачення, зокрема, вимог підпункту «а» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яким визначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має щонайменше право, в тому числі, бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.
Виходячи з положень п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, кожен (…) при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом… Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.
В п.35 вказаного вище рішення Європейського суду з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» Суд наголосив, що «право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п.3 ст.6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі ««Пелісьє та Сассі проти Франції», п.54, а також «Даллос проти Угорщини», п.47)».
Крім того, відповідно до правового висновку Європейського суду з прав людини, викладеного у п.51 рішення у справі «Ващенко проти України» від 26.06.2008 року, «поняття «обвинувачення» для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (див. «Фоті та інші проти Італії» … п.53, рішення від 10 грудня 1982 року, та «Озтурк проти Німеччини» …, п.53, рішення від 21 лютого 1984 року)».
За таких обставин, суд вважає, що обвинувальний акт по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.27, ч.3 ст.185 КК України, не відповідає вимогам ст.ст.8, 10, 21 КПК України щодо верховенства права, рівності учасників кримінального провадження перед законом і судом та доступу до правосуддя, а також вимогам п.5 ч.2 ст.291 КПК України, порушує право ОСОБА_5 на захист від конкретного обвинувачення, гарантований п.13 ч.1 ст.3, ч.4 ст.110, п.5 ч.2 ст.291 КПК України та підпунктом «а» п.3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому означений обвинувальний акт слід повернути прокуророві Жмеринської місцевої прокуратури ОСОБА_3 , який затверджував обвинувальний акт, як такий, що не відповідає вимогам КПК, оскільки його недоліки унеможливлюють призначення судового розгляду з огляду на вимоги ч.1 ст.337 КПК України.
При цьому, суд вважає, що недоліки обвинувального акту щодо ОСОБА_5 не є технічною помилкою, про що стверджує прокурор ОСОБА_3 , оскільки зміна кваліфікації злочину, вказівка на спосіб вчинення злочину можливі лише шляхом зміни обвинувачення, тоді як у даному випадку неможливою є зміна обвинувачення прокурором в суді на підставі ст.338 КПК України, оскільки статтею 338 КПК України передбачено, що прокурор має право змінити обвинувачення з метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення лише у випадку, якщо під час судового розгляду будуть встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення. Проте, зазначені органом досудового розслідування та прокурором фактичні обставини вже встановлені в обсязі пред`явленого обвинувачення, тому не є новими і зміна обвинувачення, тобто вказаних обставин, в ході судового розгляду справи неможлива.
Також, суд залишає поза увагою ствердження захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 про те, що під час досудового розслідування матеріали кримінального провадження виділено від іншого кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , який вчиняв крадіжку, що, на думку адвоката не було доцільним внаслідок того, що ОСОБА_5 заперечує свою причетність до вчинення злочину, а підозра ОСОБА_5 слідчим оголошувалася про вчинення крадіжки за попередньою змовою з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , хоча, в реєстрі матеріалів кримінального провадження відсутні дані про виділення матеріалів кримінального провадження щодо цих осіб і про прийняте процесуальне рішення щодо цих осіб, що, як вважає захисник, порушує право ОСОБА_5 на захист.
Суд виходить із того, що в підготовчому судовому засіданні не повинен вдаватися до оцінки доказів, а у випадку незгоди сторони захисту і з діями чи бездіяльністю органу досудового розслідування або з прийнятими слідчим процесуальними рішеннями підозрюваний та його захисник мали право оскаржити їх у порядку, передбаченому ст.ст.303-308 КПК України, тобто звернутися із відповідною скаргою до слідчого судді.
Керуючись ст.ст.314-316, 369, 372 КПК України, суд
Клопотання захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 задовольнити.
На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом семи днів з дня її оголошення.
Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий суддя: ОСОБА_1