АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/261/18 Справа № 206/3631/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

представника потерпілого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000545, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2017 року щодо
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Красногорівка Мар`їнського району Донецької області, що зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, -
ВСТАНОВИЛА:
В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок суду змінити, виключити з його мотивувальної частини посилання на доказ - висновок судово-медичної експертизи №1928е від 18.05.2016 року; в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_7 вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства; в іншій частині вирок залишити без змін.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить оскаржуваний вирок суду змінити та перекваліфікувати його дії з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України і призначити йому покарання відповідно до чинного кримінального законодавства. Також змінити даний вирок в частині стягнення моральної шкоди в сумі 10000 гривень, зменшивши суму, яка підлягає стягненню, відповідно до правової кваліфікації кримінального правопорушення та його матеріального становища.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, і призначено йому покарання у виді 7 років позбавлення волі. Строк відбування покарання вирішено рахувати з моменту фактичного затримання.

Ухвалено після набрання вироком законної сили зобов`язати Самарський ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області затримати ОСОБА_10 , помістивши його в Дніпропетровську установу виконання покарань управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровський області (№4) для подальшого етапування до місць відбування покарання.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 у рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 (десять тисяч) гривень. В іншій частині позову потерпілого ОСОБА_7 відмовлено. Вирішено питання про речові докази.

Згідно обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у мотивувальній частині оскаржуваного вироку, ОСОБА_10 приблизно о 21:30 год. 30.04.2016 року знаходився у маршрутному таксі № 7, де разом з малознайомим ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , розпивав спиртні напої, під час спільного вживання яких між вказаними особами виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_10 розбив скляну пляшку горілки, а фрагмент скла, а саме її горловину, утримував при собі в кулаці правої руки.

Приблизно о 21:45 год. того ж дня обвинувачений ОСОБА_10 та потерпілий ОСОБА_7 вийшли з вказаного маршрутного таксі № 7 біля будинку № 10 по вул. Красногірській у м. Дніпро, де продовжили сваритися, після чого разом пройшли до будинку АДРЕСА_2 , де ОСОБА_10 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, підійшов впритул спереду до ОСОБА_7 , продовжуючи утримувати раніше розбитий фрагмент пляшки її горловину в кулаці правої руки, та завдав останньому два удари вказаною горловиною навідліг знизу вверх в область шиї та обличчя.

Внаслідок умисних дій ОСОБА_10 , згідно висновку експерта № 1928е від 18.05.2016 року, потерпілому ОСОБА_7 спричинено тілесні ушкодження, які у своїй сукупності відносяться до легких тілесних ушкоджень, що зумовили короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 діб, але не більше як три тижні (21 день). Після цього ОСОБА_10 з місця вчинення кримінального правопорушення втік, а ОСОБА_7 був госпіталізований до лікувальної установи та йому було надано медичну допомогу.

Таким чином ОСОБА_10 намагався умисно протиправно заподіяти смерть ОСОБА_7 , однак не зміг довести свій злочинний намір до кінця з незалежних від нього причин, оскільки ОСОБА_7 після отриманих тілесних ушкоджень був своєчасно доставлений та госпіталізований до КЗ «Дніпропетровська міська клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова», де йому було вчасно надано медичну допомогу.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, прокурор не заперечуючи доведеності вини обвинуваченого у скоєнні ним кримінального правопорушення, не оскаржуючи фактичних обставин злочину вважає, що оскаржуваний вирок суду підлягає зміні через порушення судом вимог кримінального процесуального закону.

Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно у мотивувальній частині вироку посилається на доказ - висновок судово медичної експертизи №1928е від 18.05.2016 року, в той час як докази на підтвердження встановлених судом обставин мають викладатися окремо у мотивувальній частині судового рішення. На думку апелянта, за таких обставин суд першої інстанції не сформулював обвинувачення, яке визнав доведеним, та самостійно не встановив обставин вчинення злочину, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Також вказує, що судом першої інстанції при вирішенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_7 до обвинуваченого ОСОБА_10 було порушено вимоги КПК України та ЦПК України, оскільки, задовольняючи його частково та призначивши стягнення у розмірі 10000 грн., суд належним чином не дослідив докази на підтвердження позовних вимог, не вмотивував своє рішення в цій частині, зокрема не врахував стан здоров`я потерпілого, час та зусилля, необхідні для відновлення нормального життєвого стану.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, обвинувачений ОСОБА_10 зазначає, що він не згоден з оскаржуваним вироком, оскільки при його ухваленні суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про спрямованість його умислу на заподіяння смерті ОСОБА_7 , в той час як фактично з його боку мало місце заподіяння потерпілому легких тілесних ушкоджень в той час, коли він захищався від побоїв з боку останнього,

Вказує, що судом не було взято до уваги факт виявлення в нього самого тілесних ушкоджень, нанесених йому потерпілим, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи від 06.05.2016 р. № 1779е, а також не було надано належної оцінки показанням свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , з яких випливає, що саме потерпілий ОСОБА_7 був ініціатором конфлікту, якого ОСОБА_10 намагався уникнути. Не було враховано і те, що згідно висновку судово-медичної експертизи № 2430е виявлені в ОСОБА_7 тілесні ушкодження не були небезпечними для життя, оскільки не спричинили загрозливих для життя явищ в момент заподіяння.

На думку апелянта, у зв`язку з вищенаведеним його дії належить правильно кваліфікувати за ч. 2 ст. 121 КК України замість помилкової кваліфікації за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.

Крім того зазначає, що визначений судом розмір відшкодування заподіяної потерпілому моральної шкоди, - 10.000, 00 грн., - є надмірно великим та не відповідає як фактичним обставинам вчинення кримінального правопорушення, так і його матеріальному становищу.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора, який приймав учать у суді першої інстанції, частково, крім вимог про виключення з мотивувальної частини вироку суду посилання на доказ, проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого заперечував; обвинуваченого та його захисника, які на задоволені апеляційної скарги обвинуваченого наполягали, вирішення апеляційної скарги прокурора залишили на розсуд суду; потерпілого та його представника, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора та обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційних скаргах доводи, колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно яким суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення.

Так, зазначення у мотивувальній частині вироку при викладенні формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, додаткового елементу, - посилання на один з доказів, а саме висновок судово-медичної експертизи №1928е від 18.05.2016 року, - не може вважатися істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону у розумінні ст. 412 КПК України, оскільки не свідчить про неповноту або неправильність викладення самого обвинувачення, визнаного доведеним. Крім того, у подальшому суд, зазначаючи докази на підтвердження встановлених обставин, послався зокрема на вказаний експертний висновок та проаналізував його зміст.
Колегія суддів звертає увагу і на те, що саме таке формулювання обвинувачення міститься в обвинувальному акті, затвердженому тим самим прокурором, що подав із цього приводу апеляційну скаргу.

Доводи прокурора в частині порушення судом вимог кримінального процесуального закону при вирішенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_7 колегія суддів оцінює критично, оскільки у вироку наведені належні і достатні підстави прийняття відповідного рішення, із посиланням як на фактичні обставини, що були прийняті до уваги при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, так і на норми цивільного закону, на підставі яких був вирішений цивільний позов.

Крім того, обгрунтовуючи свою апеляційну скаргу у цій частині, прокурор вказує, що судом не було досліджено належним чином докази на підтвердження позовних вимог потерпілого, втім не зазначає, в чому полягає така неналежність, а також на етапі апеляційного розгляду стороною обвинувачення не було порушене питання про повторне дослідження будь-яких доказів.

Також прокурор, фактично оспорюючи правильність визначення судом розміру відшкодування моральної шкоди потерпілому, не вказує, який розмір він вважає належним, та не наводіть відповідного мотивування з цього приводу, натомість порушуючи в апеляційній скарзі питання про призначення нового розгляду цивільного позову в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства за відсутності передбачених процесуальним законом підстав для постановлення такого рішення.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає за необхідне у задоволенні апеляційної скарги прокурора - відмовити.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 , колегія суддів приходить до наступного.

Так, суд першої інстанції, в цілому правильно встановивши фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, у той же час не надав їм належної оцінки в частині спрямованості умислу обвинуваченого та наслідків його дій, що потягло неправильну кваліфікацію дій останнього за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України як закінченого замаху на умисне вбивство.

Відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 115 КК України, вбивством належить вважати умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
Згідно ч. 1 ст. 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення відповідного злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Відповідно до ч. 2 ст. 24 КК умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.
При відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим.
Судова практика для з`ясування змісту й спрямованості умислу особи орієнтує суди на те, що при дослідженні доказів їм необхідно виходити із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки (п. 22 постанови Пленуму ВС «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 7.02.2003 №2).
Судова палата у кримінальних справах Верхованого Суду України у своїх рішеннях (№5-32кс12 від 31.01.2012, №5 26кс13 від 4.07.2013, №5-46кс13 від 14.11.2013, №5-10кс14 від 26.06.2014, №5-32кс14 від 11.12.2014, №5-24к15 від 18.06.2015 р.) неодноразово висловлювала правову позицію про те, що замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони були включені в ціль його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.
Як вбачається із показань свідка ОСОБА_13 , водія маршрутного таксі, на якому ОСОБА_14 разом з ОСОБА_7 їхали від залізничного вокзалу до вул. Красногірської у м. Дніпро, обвинувачений та потерпілий під час подорожі спочатку сиділи поруч, потім пасажири почали скаржитись, що в салоні відбувається бійка, при цьому під час конфлікту старий чоловік пересів від молодого на інше сидіння. На наступній зупинці свідок висадив обох вказаних осіб, при цьому старий чоловік вийшов першим та ніс в руках розбиту пляшку. В подальшому свідок знайшов у салоні автомобіля скло від розбитої пляшки.

Згідно показанням свідка ОСОБА_15 , останній, працюючи таксистом і ввечері 30.04.2016 р., перебуваючи у своєму автомобілі на зупинці громадського транспорту по вул. Красногірській у м. Дніпро, бачив, як на протилежному боці дороги молодий чоловік підійшов до чоловіка старшого віку, який тримав у руці "розочку" (горловину від розбитої пляшки), вони про щось розмовляли та конфліктували, після чого старий намагався піти від молодого і перейшов через дорогу, а останній прослідував за ним через ларьки.

Цими показаннями підтверджуються, а іншими дослідженими судом доказами - не спростовуються доводи обвинуваченого про те, що він намагався уникнути конфлікту ініціатором якого був потерпілий, а пляшку розбив для того, аби налякати останнього та змісити припинити чіпляння до нього, і не мав наміру вчиняти нею умисне вбивство потерпілого. При цьому обвинувачений всіляко намагався припинити сварку та дистанціюватися від потерпілого - відсів від нього в маршрутному таксі, вийшов із вказаного автомобіля, намагався піти. Натомість потерпілий наполегливо переслідував його з метою продовження конфлікту - вийшов слідом за ним з маршрутного таксі, на вулиці підійшов до обвинуваченого, а коли той намагався піти - пішов слідом та наздогнав його.

Як вбачається з висновку судово-медичного експерта від 08.06.2017 р. № 112, згідно даних медичної документації та результатів проведеної первинної судово-медичної експертизи, в потерпілого ОСОБА_7 були виявлені наступні тілесні ушкодження: три різано-рвані рани з ушкодженням м`яких тканин в правій підключичній області; в підщелепній області з частковим переходом на підборіддя ліворуч, а також в лівій виличній ділянці. В результаті загоєння ран сформувалися рубці, розмірами відповідно: 3,5х0,3 см в підключичній області; 1,5х0,3 см в лівій виличній ділянці; 14х0,4 см в підщелепній області з розповсюдженням на підборіддя. Будь-яких інших тілесних ушкоджень, в тому числі великих та периферійних судин в області локалізації ран, за весь час знаходження на стаціонарному лікуванні, згідно щоденникових спостережень, а також протоколу проведення первинної хірургічної обробки ран, у потерпілого не відмічено, а також в ОСОБА_7 були відсутні будь-які ушкодження в інших ділянках тіла, в тому числі і в області передпліччя.
Згідно п.2.3.3. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 року № 6 та узгоджених з Верховним Судом України, Генеральною прокуратурою України, Службою безпеки України та Міністерством внутрішніх справ України, виявлені у потерпілого пошкодження у вигляді різано-рваних ран, як кожне окремо, так і у сукупності, відносяться до тілесних ушкоджень легкого ступеню тяжкості, як такі, що викликали короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6-ти діб, але не більше як три тижні (21 день), який необхідний для повного загоєння ран. Згідно п. 2.1.3. вищезазначених правил, виявлені у потерпілого тілесні ушкодження не є небезпечними для життя, так як, не спричинили загрозливих для життя явищ в момент їх заподіяння.
Експерт ОСОБА_16 , будучи допитаною в судовому засіданні суду першої інстанції, вказала, що висновок про ступень тяжкості тілесних ушкоджень, заподіяних ОСОБА_7 , був зроблений з урахуванням того, що життєво важливі органи артерії, вени, - розташовані по бічній поверхні шиї, яка не зазнала пошкоджень, оскільки удари були нанесені в інші ділянки тіла потерпілого.

Аналізуючи наведені обставини, - поведінку обвинуваченого та потерпілого, що передувала події, характер дій обвинуваченого при нанесенні ударів потерпілому, обсяг, локалізацію та ступень тяжкості і небезпечності для життя фактично заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень, - колегія суддів, не погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що спрямованість умислу обвинуваченого ОСОБА_10 саме на умисне вбивство потерпілого ОСОБА_7 не є доведеною стороною обвинувачення поза розумним сумнівом.

При цьому також враховується, що відповідно до ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Також належить вважати помилковими висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_10 вчинив всі дії, які вважав необхідними для позбавлення життя ОСОБА_7 , смерть якого не настала лише через своєчасне надання медичної допомоги, оскільки, на думку колегії суддів, спрямованість дій обвинуваченого на настання цього наслідку не може вважатися доведеною, а також згідно вищезазначеному висновку судово-медичного експерта від 08.06.2017 р. № 112, заподіяні ОСОБА_7 тілесні ушкодження не були небезпечними для життя останнього і не спричинили загрозливих для життя явищ в момент їх заподіяння, а отже не могли потягнути настання його смерті.

Оцінюючи фактичні обставини справи у сукупності, колегії суддів приходить до висновку, що тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_7 були заподіяні ОСОБА_10 умисно, втім цей умисел був спрямований на заподіяння невизначеної шкоди, а отже відповідальність обвинуваченого має настати за тілесні ушкодження, які фактично були заподіяні, - легкі тілесні ушкодження, що зумовили короткочасний розлад здоров`я тривалістю понад 6 діб, але менше, ніж 3 тижні. Таким чином, дії ОСОБА_10 належить правильно кваліфікувати за ч. 2 ст. 125 КК України за ознаками умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, у зв`язку з чим оскаржуваний вирок суду підлягає зміні в частині кваліфікації вчиненого злочину та призначеного покарання.

Обговорюючи питання про призначення обвинуваченому покарання за злочин, який ним було фактично вчинено, колегія суддів приймає до уваги, що відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Колегія суддів зважає на те, що вчинене ОСОБА_10 кримінальне правопорушення відповідно ст. 12 КК України є злочином невеликої тяжкості; обвинувачений є особою похилого віку та пенсіонером, раніше не судимий і відомості про вчинення ним у минулому будь-яких правопорушень відсутні, має стійкі соціальні зв`язки, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, добровільно відшкодував потерпілому матеріальні збитки в повному обсязі; відповідно до фактичних обставин вчинення злочину, ОСОБА_10 намагався уникнути конфлікту та дистанціюватися від потерпілого, в той час як ОСОБА_7 його наполегливо переслідував, а поведінка останнього при цьому мала провокуючий характер; обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, є вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння; обставинами, що пом`якшують його покарання, колегія суддів у межах своїх повноважень, передбачених ч. 2 ст. 66 КК України, визнає те, що обвинувачений раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, характеризується позитивно, добровільно відшкодував потерпілому заподіяні матеріальні збитки у повному обсязі.

Крім того враховується, що оскільки обвинувачений є особою, яка досягла пенсійного віку, з видів покарань, передбачених ч. 2 ст. 125 КК України йому не може бути призначене покарання у виді громадських робіт, виправних робіт, обмеження волі.

Аналізуючи всі вищенаведені обставини у сукупності, колегія суддів вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання, м`якше за видом з числа покарань, передбачених санкцією ч. 2 ст. 125 КК України, що можуть бути до нього застосовані, втім у максимальному його розмірі, - у виді штрафу у розмірі 100 неоподатковуваних видів доходів громадян, що становить 1.700, 00 грн., - вважаючи таке покарання справедливим, достатнім для виправлення цього обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо необхідності зменшення суми відшкодування моральної шкоди, присудженої з нього на користь потерпілого, колегія суддів оцінює критично, зважаючи на наступне.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Як вбачається з оскаржуваного вироку, при його ухваленні суд першої інстанції навів належне та достатнє обґрунтування того, в чому полягає заподіяна потерпілому моральна шкода, які обставини враховані при визначенні розміру її відшкодування, а також послався на норми цивільного закону, що регулюють спірні правовідносини. Розмір відшкодування колегія суддів вважає таким, що відповідає фактичним обставинам справи, засадам розумності та справедливості, обсягу заподіяних потерпілому фізичних та моральних страждань, і не вбачає підстав для його зменшення.

Також приймається до уваги, що доводи обвинуваченого, наведені нім на обґрунтування вимог апеляційної скарги у цій частині, мають характер його суб`єктивних міркувань щодо надмірності визначеного судом розміру відшкодування. Зміна кваліфікації дій обвинуваченого на менш тяжкий злочин, - ч. 2 ст. 125 КК України, - не може бути підставою для зменшення обсягу відшкодування заподіяної потерпілому моральної шкоди, оскільки розмір такого відшкодування, відповідно до цивільного закону, визначається з урахуванням інших обставин та не залежить від кримінально-правової кваліфікації дій винної особи.

У зв`язку з наведеним апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_10 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 задовольнити частково.
Вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2017 року щодо ОСОБА_10 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України,- змінити в частині кваліфікації дій обвинуваченого та призначеного покарання.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_10 з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України.

Призначити ОСОБА_10 покарання за ч. 2 ст. 125 КК України у виді штрафу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що дорівнює 1.700, 00 грн. (одна тисяча сімсот гривень 00 коп.).

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4